GULÁCSY IRÉN

JEZABEL

TÖRTÉNELMI REGÉNY

BUDAPEST
SINGER ÉS WOLFNER IRODALMI INTÉZET RT.
KIADÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest: Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2017
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-615-5572-43-2 (online)
MEK-16846

TARTALOM
ELSŐ KÖTET
ELSŐ RÉSZ
ÚJ SAECULUM
MÁSODIK RÉSZ
ODA POLONIA
HARMADIK RÉSZ
TALMI-KIRÁLY
NEGYEDIK RÉSZ
A DIÓSGYŐRI HÁZASSÁGSZERZÉSEK
ÖTÖDIK RÉSZ
HALÁLVONULÁS
HATODIK RÉSZ
ZSIGMOND KIBUJDOSÁSA
MÁSODIK KÖTET
HETEDIK RÉSZ
HEDVIG ELHIVATÁSA
NYOLCADIK RÉSZ
ÉJFÉLI ESKÜVŐ
KILENCEDIK RÉSZ
A NÁPOLYI KIRÁLYFOGÁS
TIZEDIK RÉSZ
HUROK SZORUL
TIZENEGYEDIK RÉSZ
ÉLŐ EMBER ÖZVEGYE
TIZENKETTEDIK RÉSZ
FÜGÉRE FÜGÉT
TIZENHARMADIK RÉSZ
ORSZÁGZÁLOGOLÁS
TIZENNEGYEDIK RÉSZ
A MINDSZENTI ESKÜVŐ
TIZENÖTÖDIK RÉSZ
JEZABEL
TIZENHATODIK RÉSZ
KISBOGÁRNYI NAGYSÁNDOR
TIZENHETEDIK RÉSZ
DECEMBERI MEDVEFORRADALOM
TIZENNYOLCADIK RÉSZ
DURAZZOI KÁROLY
HARMADIK KÖTET
TIZENKILENCEDIK RÉSZ
A FEHÉRVÁRI FEKETE NAP
HUSZADIK RÉSZ
BALÁZS MEGKÍSÉRTÉSE
HUSZONEGYEDIK RÉSZ
HÁRMAT KIÁLT A KAKAS
HUSZONKETTEDIK RÉSZ
 PÜNKÖSDI KIRÁLY
HUSZONHARMADIK RÉSZ
 NEM KELL A SÓSLÉ
HUSZONNEGYEDIK RÉSZ
 ÁRVALÁNYOK
HUSZONÖTÖDIK RÉSZ
 «MENE, TEKEL, UFÁRSZIN»
HUSZONHATODIK RÉSZ
 «NEC BIS IN IDEM»
HUSZONHETEDIK RÉSZ
 FELSÉGSÉRTÉS NÉLKÜL
HUSZONNYOLCADIK RÉSZ
 A NOVIGRÁDI ÁRNYAK
HUSZONKILENCEDIK RÉSZ
 EURÓPA HULLÓ CSILLAGA
HARMINCADIK RÉSZ
 JEZABEL PÖRE
HARMINCEGYEDIK RÉSZ
 HÁRMASHALOM

ELSŐ KÖTET

ELSŐ RÉSZ
ÚJ SAECULUM
I.
A fehérvári prépost székházában, a királyi vendégszállás hosszú folyosójára betekintett a szeptemberi napsugár. Az ólomfoglalatú ablakok tündöklését rávetítette a szemközti meszelt falakra. Az árnyékokat eltúlozta.
A folyosón egy női alak lebegett végig. Izmos, magasnövésű volt a nő s már negyven és ötven közt. De aki nem tudta a korát, harmincnál többnek aligha tartotta volna.
Az asszony mély gyászt viselt, melyből még áradt a tömjén, babér, - hervadó koszorúknak és viaszgyertyáknak az a sajátságos illatkeveréke, ami csak temetések után tapasztalható. Mindazonáltal a hölgy élesmetszésű arcán és villogó fekete szemeiben nem látszottak a friss bánat nyomai. Inkább izgalom. Hiszen napok óta zajlott körötte az élet! Mintha esztendők megbénult mozdulatlansága után, most egyszerre szabadulna láncairól minden kerék...
Sietett a nő.
Amerre elhaladt, térdek-fejek meghajoltak. Ő azonban nem terhelte magát a visszaköszöngetéssel.
- Királyné, régens királyné vagy! - ez a gondolat feszegette benne a lelket. És hogy nincs többé akadály... Azt az aranyló árnyékot, meg-megjelenő, de már életében is alig valóságos lényt, aki hites ura volt, minap eltemette. Súlyos baja s evveljáró többesztendős különzárkózása folytán, asszonyi valója, férjet, nem veszített benne. Mint uralkodótárs pedig mindent nyert. Önállóságot. Hatalmat... Amit oly szomjan kívánt gyermekkora óta, atyjának, Kotromanics István rámai kurta-fejedelmecskének szűkös udvarában!
Vajha igazi, nagy trónban tündökölhetne! Jönne érte oly úr, aki fejedelmi jelenségét hozzá méltó pompával övezhetné!
Mintha még a sorsot is megigézte volna babonás szemével. Az engedett. És történt, hogy ő a magyar udvarhoz került. Majd a földrész hirtelen özvegységre jutott, leghódoltabb királya terjesztette a szép palotáskisasszony elé lánykérő szándékát. Anjou Lajos... Ludovicus, a magnus, ahogy már kortársai, sőt kormányzatának már elég kezdő éveitől fogva nevezték.
De ez több is volt a kelleténél. Túlsok a jóból.
Olyan király oldalán, akit népe „nagy”-nak bálványoz, ugyan mi lehet a nő?
A nagy király felesége. Csak holmi tartozék. Feles-harmados a ragyogásban. Főleg, ha e ragyogásból vérlázító hosszú ideig, még egy gyűlölt anyós is részt kíván!
Az anyós pár esztendeje tette azt a szívességet, valahára elvakarodott, kimúlt. Tegnappal pedig aztán a legfőbb osztozás is megszűnt.
Szerelem?
Ó, az még régebben! Régen. Elkopott. Elnyűtték a titkolt bajban szenvedő férj rejtelmei. A legutolsó napokig magyarázat nélkül maradt testi-lelki távoltartás. Az elhagyatottság.
S most akkor sírni és sokat háborogni?
Aj, egyenes lélek ilyen képmutatásokra nem vállalkozhatik. Az ilyen özvegy szeme bízvást maradhat szárazon és szíve, bár itt-ott sóhajosan, de a nagyobb marcangoltatásoktól illetetlenül.
Erzsébet ráhunyta pilláit a gyors számvetésre. S minthogy közben a folyosó könyökhajlatához ért, határozott fordulattal egy balkézt eső ajtónak indult.
Itt alabárdosok meredeznek. Túl rajtuk nemesi testőrök. Azokon belül főrend kamarások. Ijedten tágítottak utat. És egy szolgálattevő apród mindjárt elrántotta a kilincset.
A zömök, színesre festett ajtó kinyílt. Erzsébet besuhogott a szobába, melynek mélyen lehajló boltozata ódon illatokat és hűvöset sugárzott s valósággal ránehezedett a teremre. Igen. Vállakra. Lélekre is... És jóval a temetés után, az özvegyet most előszörre ütötte meg valamiféle sírbolti gyászhangulat.
De gyakorlati ösztöne az ilyen ködlésekkel hamarosan elbánt. Egy farkasbőrös lóca máris szemetszúrt neki. Serdülő lányka hevert rajta, mellette pedig egy másik kis hajadon, a tettenért gyámkodás megszeppenésével.
A leányok Erzsébet gyermekei voltak s ő gyanakvólag villant rájuk.
- Mi légyen a dolog? Mit mívelnek itten kedveseim?
Amelyik a két gyermek közül lábon állt - a szőke, feltűnő hatalmas növésű, bár arcra fiatalabb - zavartan nyeldesett egy percig, majd erőtvett megilletődöttségén és jelentéstevő hangon felelt:
- Felséges anyánk s asszonyunk, Marenkának minémű dermengései vannak. Csak fejét is bajjal emelheti, egész dolgokat a szeme előtt forogni mondja s gyomra émelyedése gyakor jő.
Az özvegy a padszékhez lépett. A redő mélyebbre árkolódott szemöldökei közt.
- Egyéb sem hiányzanék! - mormolt kedvetlenül és pecsétgyűrűs kezét a sápadt kis hajadon homlokához értette.
- Mit ejti el magát ennyire! - könnyebbült meg mindjárt. - Hiszen semmi forrósága?
- Éppen hogy nagyonis borzong! - vetette ellen a szőke, Hedvig. - Ez az, melyet így septembris közepében meg nem foghattam s lőn biza elég ijedelmem, nem tagadom.
- Mindig a halottra kell gondoljak! - jajdult közbe a fekvő lányka és arcocskájának iszonyodó vonaglásai közben tette súgva hozzá, mint aki rémálomban vívódik: - Bennevala abba nagy almási veres márványládában s nem mozdult... Immár többé semmi levegőt sem vonhatna bé szegény atyánk őfelsége, csak bennemarad mindíg a templomfalban! Ez oly iszontató!
Könnyekkel küzdött és egyszerre sikoltva kitört:
- Félek! Jaj, én úgy félek a haláltul! Soha akarok meghalni!
Erzsébet idegenkedve nézte ezt a vergődést. Nem értette, nem szerette az ilyen gyengeségeket.
- S hát a kötelesség? - jegyezte meg szárazan. - Erre volt aki gondoljon? Királylányok mind a ketten és azonfelül éppen felséged, még Birodalom örököse is. Im hozom a hírt: a rendek elfogadták s megválasztották. Nem hallod e zsivajt? - pillantott az ablak felé és ajkai körött tűnő, lenéző kifejezés futott el. - Nosza talpra! Csak semmi nyúlszívűség! Meg kell lennie! Kell fölséged e lármázóknak megmutassa magát! Rosszulvaló léte majd elmúlik.
Nehányszor végighúzta hosszú fekete uszályát a földön. Aztán egy fővetéssel:
- Még adja Isten, eleget élhetsz leányom! Addig e mostani nagy találmányos világban örök élet feltalálása is hihető! Az előírt bőjtölések vették ennyire lábáról, de holnap a koronázással ennek is vége lesz. Addig királyokul feküdni nem eshetünk. Nocsak Hedvig - intett a másik lány felé - segítsen nénjének! Fenséged a bátorabb, az erős. És lesz gondunk, hogy derékséged parlagon majd szintén ne maradjon. Hej, korona kerül még erre a szőke fejre is!
Hirtelen anyai felbuzdulással szívére szorította a hajadonkát.
- Így. Csak tik higyjetek bennünk... Mért vagyunk szülőtök? Elrendelem én az tik sorsotokat! S már ti mindjárt ott a magasban kezdhetitek, ahova nekem sok magam-töredelmivel, kúszton kapaszkodnom kelletett! De akkor ám keményen viseltessék fenségeitek is! Mert holmiféle nyafka bábúkkal semmire sem menyünk!
Hedviggel ketten talpraállították Máriát. Segített hozzá ő is. Alázatos, jóindulatú, szelíd készség áradt minden mozdulatából. Csak ernyedt volt még. A napok óta tartó bőjt, valóban... Meg már eredendőleg is törékenynek alkottatott. Sovány teste maga a szűzi lányság. Lenge. Megható. Fejjel magasabb és már zsendülő csípejű, keblesedő húga mellett úgy hatott, mint valami holdsugaras álomjelenés.
Az első lépéseket tántorogva tette meg. Kendőjébe fojtotta feltörő émelyedéseit. De kemény anyjának és pártfogó húgának érintéséből, mintha titokzatos delej ömlött volna bele. Bágyadt mosollyal emelte rájuk tág, komoly, ragyogó barna szemeit.
- Felettébb köszönöm - suttogta. - Máris jobb...
Majd legott éledő aggályossággal tette hozzá:
- S most aztán mit kell tennem? A felséged parancsa..?
- Állj! Imhol a fátyolod - vezényelt az özvegy. - Ezt mindjárt feltűzöm.
Hosszú gyászleplet borított át a kislány fején. Két szárát a halántékainál előre ejtette.
- Hogy több legyen az omló feketeség - magyarázta. - Torkod ni, csupasz! Hát ezt többé meg ne lássam! Keserves évben nem való.
- De mikor úgy fojt a gallér!
- Ohh, biza’! Ki kérdezi? Szabály, az szabály. S jerünk! Miklós nincs itt valahol?
Ez már Hedvignek szólt és a kis hölgy azonnal indult.
- Küldöm, jöttön!
- Mondd neki, hogy sályomokat rendeljen ide. Palota túlnansó szarvába szintén. Olyan kis semmi mégse legyen ez a lány. Kevéssé magasítani köll. Ne hárkálhassonak, hogy ily nagy asszonynak...
A többivel adós maradt a szorgos munka közepett. Ideges keze járt, emésztő nyugtalanul, ügyesen, percnyi megállás nélkül, - font, szöszmötölt, mintha örökös sürgetés alatt égne. S már megint elöntötték azok az előbbi nagy gondolatok. Hogy mindjárt a nép... Egész ország elé...
Vajjon eléggé fejedelmi lesz? És testének e gyönge hajtása illik-e hozzá? Hogy festenek majd együtt? Ő, az amazon és e kicsi jóslat? Bimbó még... Anyja törzsén érlelődik. Csak szép lassan... okosan... Hogy nehezen kibőjtölt jussától, időnap előtt azért senki megint el ne üttessék...
Valahára elkészült. Pár lépést hátrált, hogy egészebb képet nyerjen.
Mária halvány arcocskája szinte világított a komor keretből. Erre elégedetten sóhajtott:
- Mint lássuk, ércsük, kellő árvát mutatsz. Tőled most az kell nekik. S e feketepártás keszkenő a kézbe...
A függöny közben rájuk lebbent. Nagydarab, bogláros-csizmás, üstökös, méltóságos-nehézkes uraság lépett be és köszönt:
- Áldás békesség Asszony asszonyim!
A férfi mindenestől véve a barnaságnak valami kitörülhetetlen színképét nyomta a memóriába. S hogy: medve... Csak nem az a mulatságosabbik, játékos, táncos fajta. Nem. Zárkózott tekintetű és mindíg bús ábrázatú. Hej, de tűz van benne azért! Ott a dióbarna pillantása mélyén! Fojtott!
Amint az úr helybe érkezett, mindjárt kezetcsókolt a dámáknak, s Erzsébet szemközt fordult neki.
- Jó, hogy jő, Garám! Fiáért küldettem. Legyünk mind szépen együtt. Idegen pedig senki. És nézd körül uram, mint van e leány? Nádor opiniójára sokat tartunk.
Garay nem lelt kivetni valót.
De az özvegyet ez nem elégítette ki többé. Alig múlt valami nyughatatlansága, rend szerint már követte egy másik.
- Mi a nagyságod tanácsolása? Ablakba hogy állítsuk?
Középre gondolta Miklós úr s égett-agyag színű ábrázatán nagy elégedettség ömlött szét.
- Király - dörmögte megindultan. - Hiába no..! Roppant tekintetű, igen hírt nevet viselő, fő fejedelmi személy ez, úgy, amint itt áll az szegényke! Ő ma világ magyarjainak királya.
Saját gyönyörűségével vívódva, rázogatta a fejét:
- Meg nem esék ilyen Asszonyom, kérem felségedet, meg nem esék ilyen, csak Árpád-nembeli ivadékkal, a dicsőült Erzsébettel sem, hogy azt ez a bakország, némber létire, királyának megengedte volna! Soha! Ennek pedig itt nyaka szakadtából hódol!
S büszke, borongós tekintetével megkötni igyekezett az asszonyét, aki azonban durcásan tért ki. Vére harciasan emelkedett.
- Maga ebbe túligen belenyugonni láttatik.
- Mibe?
- Hát hogy Marenka... középre! Egyedül. És én?
Egyet villant.
- Mit gondolnak! Talán zsákot vonok a fejemre e gyermek mellett, mely hozzá még saját magzatom? Majd udvaroljam s talán örökké felségezzem és kezétől várjam dolgocskám emelkedését? Ohhó!
Ingerülten tovább pezsdült.
- Csak ez uram nekünk rosszul tetszik! Maguk rosszul hiszik!
Toppantott egyet.
- Akarom a rendek tudják és jól megértse már ez órától mindenki, hogy Mária zsámolyon áll, de én meg a sarkamon! Vele ketten! Ketten vagyunk egy egész s kettesbe királyok ez haza fölött!
Sikerült magát méregbe lovalni és gyönyörű szeme fenekéről kis sárga pontocskák ugrottak.
- Igy parancsoljuk! - csattant ki hevesen, amitől Garay acélgerince rögtön lágyult, ereszkedett, míg végül egészen behajolt.
- S úgy is leszen. Recte - válaszolt. - Felségeitek csalhatatlanul az ablakhoz kell menjék. Grácia...
De már engedelmet sem volt szükség sokat kérni. Szokás szerint ellobbant, hamvába omlott megint az egész asszonyi kis futótűz.
A nádor fia most került elő a kárpitok mögül. Úgy hatottak öten, mint egy meghitt család.
Garay az ifjabb Miklóst igazgatta, aki szintén a legnagyobb otthonossággal járkált a fejedelmi hölgyek közt.
- Falnak vesd azt a sályom végit, te gyermek! Fel ne billenhessen.
- Node szolgát híjj hozzá! Hol való úrembernek a dolog? - lágyult a királyi nő, az elnyert győzelemben kielégülten s tetszéssel nézegette az apjaformán barna, legényedő ifjút. Hogy az milyen sugár! Vas... Vas ez, csakugyan és mégis csupa bársony törleszkedés... Igazi asszonyverő... Pompásnak igérkező férfi... s ugyan miért is nem fejedelmi vérből állók az ilyen hímpéldányok, hogy tüstént a trón másik székébe helyheztethetné őket az ember! Kár... be kár!
- Ohh, hogy nyől! - szólt andalodva.
- Ez igen. Pendül.
- Hamar-nap nagyságtok tanácsolására, gondolnom kell ennek státussával is! Lehető fel menjen, nemkevésbé akaratom.
A béke ilyenformán félreérthetetlenül meg volt kötve.
A fiatalok a szülék parancsát kívánták elnyerni.
Máriát az özvegy zsámolyra hágatta; aztán ő is mellé állt. Délcegen, kevélyen, minden mesterséges magasító nélkül, csak úgy csupasz padlóról is, másfél fejhosszal emelkedett a leánya fölé s végre megadta a jelt, hogy a szuperlát leplét elhúzhatják előlük.
Ott álltak a bársony átvetős, lomb-koszorúzott, zászlódíszes ablakban. Lent pedig utcák közein, réseken, minden talpalatnyi kis férőhelyre betódulva, hullámzott a nyüzsgő, végeláthatatlan tömeg. Polgárok voltak; kurta nemesek, kézmívesek; I. Lajos népe, mely tegnap még a fájdalom jajszavával temette urát, de mára megenyhült, lenyelte könnyeit s így, egy alig serdült lánykában - az Anjou Háznak egy gyönge aranyága iránt tanusított kivételes hódolattal - igyekezett háláját a nagy országatya iránt, cselekvőleg is leróni.
Állt a kép egy percig az ablak keretében, szinte mintha odafestették volna. Aztán kitört az éljenzés, olyan erővel, hogy rengett bele a levegő. Az ember megszédült, nyomást érzett a gyomrán; hanem azért csak vivát s megint csak éljen, éljen Mária király!
A harangok zsongtak város szerint és már nem egy ág tört le a rákapaszkodottak terhétől, ahogy azok bolond fejjel még kendőt is akartak lengetni:
- Éjjen Mária király!
Erzsébet neve nemigen szerepelt. A palota másik toronyszarvában sem. De az özvegyet ez nem bántotta. Szép volt... S hát végre hatalmas. És amint az ablaktól teli sugárzásban később visszatért, vállon is legyintette a bajuszát tépdeső palatinust s fentről, igen-igen a magasból valahonnan, így szólt:
- Pff, mit! Régiekről... Caliguláról... ugyanis a Caligula római császár kedves szavajárásáról, emlékezzél uram! «Gyűlöljenek bár, de féljenek!» Minémű balga szamárkiátozásokkal, mi ugyan cseppet sem törődünk!
Laposan nézett, kitartóan, szúró célzatosan.
- Van aki szeressen - szűrte a fogai közül. - Nem?
A nádor lehorgasztotta fejét.
- Halálból. De igen.

II.
A préposti székház vaspaszományos tölgyfakapuja kitárult. Mintha egy dús virágbokrétát öltöttek volna ki rajta. Rózsaszín, puffos gerezdekre nyíló selyemdolmányos, szűk harisnyanadrágot viselő apródok tolongtak elő. Aranyas abroncs övezte homlokukat; azon felül aranyszövedék háló. Kezükben hosszú, pálcányi vékony szárú síp. A sípokon libegő, Anjou címeres zászlókendőcskék.
Heroldok voltak az ifjak. Felerészük kiválogatottan búzaszőke, a másik rész hollófekete fürtű. A feketék rózsaszín helyett égkék öltözetben feszítettek. Mindkét csoport a kapu két szélső kőbálványa mellé leállt és sípolt. Olyan kedves látványt nyujtottak, hogy a térséget elözönlő ezernyi bámész nép meg tudta volna őket enni.
- Ni Forgách Jankó úrfi! - örült egy fehérvári varga, de messzeföldön híres mester. - Multiban csenálám neki ezt a sólyacipellőt, hogy illik az eszemadtán!
- Ama másik meg Péter. Szinte Forgáchokbul - bólogatott komolyan a szomszédja, egy nemkevésbé tekintetes szűcs. - Ennek pedig én künnjáró mentécskét szabtam, de nyusztbőrrel bérlettük. Igen fő jeles állapotú familia ez!
Felekes Miklós ifjú úrembert is volt aki felismerje. Azonban Szécsi Gál - felsőlindvai, Balog nembeli - Székesfejérvárában szintén már nem egyszer megfordult.
- Hahhó! A Frangepán kisurak! - csapkodta combját egy törtorrú, vigyori legény. - Csatlósuk valék én ezeknek, három esztendőn keresztül! Anyám ölében jobb sorom nem eshetett vala!
Efféle emléke akadt másoknak is.
Egy zsákformán tömör, kebeles asszonyság, a Drugeth fiú miatt óbégatott.
- Fiam ez! Úgy tekintsétek! Az én szerelmes fiam!
- A’ mert maga röjtök zászlósanya, mifene! - tréfált egy szagittárius. - Csak így világlátni álcázza magát s alázkodik le közibénk!
- De ha mondom! - sivalkodott a kebles. - Sebőkömmel egybe táplálám s nemkevésbé mint saját gyermekemhez, hozzá úgy láttam!
- Hiszen ami azt illesse! - bomlott a szagittárius legény s termetére kacsintván a némbernek, valami csintalan dolgot szólt, amit az embergyűrű bőven megnevetett.
Az ifjak a kapu tövében ezalatt kissé szüneteltették a sípolást. Napszívottan szőke, frissen öltözött úr lépett eléjük. Fiatal volt szintén, de már sokkal érettebb amazoknál és előttük járó. Ez most mustrát tartott a kis csapat fölött. Itt-ott erélyesen igazított a fiúkon valamit. Bánffynak az orratövéig lecsúszott abroncsát feljebb nyomintotta hüvelykujjával. Alsánival elrakatta az övébe gyűrt kendőt. Bölcsi Zudar Istókot hátrébb kormányozta nehány sorral, mert ni, hogy megnőtt ez a fiú! Csak most itt a szabadban vette észre. Ozorai Fülpösfia Fülöpnek elmutatta: ne marokra fogja már azt a sípot, mint a sunkacsontot! Mert ez csak olyan nemrég-lett nemes gyermeke volt. Kézműves családból manumittálódott s mozdulataiban még érzett a darabosság.
Más nehányakat a szőke úr helyénvalónak találta újfent kitanítani, hogy a szerszámot keményen dolgozzák. Mert úgy tetszetős a zene, ha nagyokat sikolt. Sípban, éneklésben, abban rejlik a szépség, mentől hangosabb.
- Nem baj inkább, ha kevéssé mellé is fut a hang! Ez hibának még kántor embereknél sem számít, ha szavuk egyébként jó erős és reszkettetős.
Megértették az oktatást mindenek s Forgách Balázs prefektus most elvált az ifjaktól. Kissé unottan is... Kifáradt a kölykekkel bíbelődésből. Királyi pohárnokságra emlegették már egy éve formán s hej, nagyon, de nagyon szeretett volna inkább oda beljebb, a felnőttek közé, az udvari belső rendek sorába tartozni!
Azok is érkeztek.
A Boldog Szűz egyházában hatalmasat döbbent a harang; ugyanaz, mely minap az elhunyt király-elődöt, Nagy Lajost temette. S erre aztán a többi fejérvári harangok is, mind...
A vas-vitézkötéses kapun elsőnek egy középkorú, délceg külsejű férfi lépett ki. Zöld tarcolán köntöst viselt, szűk harisnyanadrággal, mákszínű, nyestprémes mentével, lóding módra; azért valami eltéréssel mégsem egész magyarosan. Derékbaszabott dolmánya ennek az úrnak nem volt. Helyette csipőn alul hulló selyem tunikaféléje volt. Ez tehát lengyel. Bölcs nyugalom ömlött el a beretvált arcán, mely így a lombos szőrmagyarok közt, szintén szokatlan. Valamint a mesterséggel tar fejtető, középütt egy meghagyott tinccsel.
A néhai Nagy Lajos király unokabátyja volt ez a kellemetes úr. Oppelni, másképp Opuliai László herceg; Piast rokonság és Hédervári Kont Miklós után - valami pár évig - magyar palatinus. Most az jutott tisztségéül, hogy Szent István valóságos koronáját hordozza a jövendő uralkodó előtt.
Rögtön leborult látására az egész ezernyi nép s a szívekre oly nehéz, édes, mámoros, különös érzés szállott, hogy az emberek szinte fulladoztak elfogultságukban.
- István! István! Imádd Istent értünk!
- Könyörülj rajtunk, magasságos atya!
Ilyenféle fohászok és szinte kínos nyögések hallatszottak. Magának László hercegnek is párás volt a nagy, békés szeme. Látszott, hogy lengyel származás létére is, ez jól tudja, mit visz... Egy vérben, viharokban próbált Európa-első nemzet megfakulhatatlan reményét.
Amerre lassú méltóságteljesen elhaladt László, a térdeplő sokadalom mellét öklözte s vezeklő port hintett födetlen fejére. Felpillantani sem mert a tisztelettől, csak mikor a heroldok lábdobogásából megértette, hogy azok most már előzködésre futnak, a legszentebb jelkép előtt fujni a sípot. Akkor engedett a kifejezhetetlen szorongás, nyomás. A térdelők felkeltek s lőn a szemeknek víg tovább-legeltetése.
- A kormánypácát Garay nádorespán viszi!
- Ez megintelen stiborici Stibor úr, az országalmával!
Sötét arcú, valóságos lábonmozgó vagyon volt a temérdek mágnás. Szintén lengyel vér. De egyébként a két testvér-birodalom királyközösségében hű magyar tisztségviselő és jóformán az egész Vág völgyének földesura.
- Haó! Laczkffy uram! No ez kitett magáért!
Kellett is. Szent István kivont kardját csak nem hordozhatja valami törött-marott ember? Sem a lengyelek mögött a magyar méltóságok lemaradni, a kerek világért nem akarhattak. Kinek mije legbecsesebb, leg-leültetőbb, azt húzta, pántolta, tűzdelte fel. Kisebbforma fejedelemség lenne vásárolható azon, amit például csak az egy Deméndy László váradi püspök is, ornátusbeliekben viselt. Lévén hogy a Pacificalét - a békefeszületet - meg ő vitte a menet előtt.
Alsáni Bálint pécsi püspök, egyetemi előljáró és titkos vágybeli bíboros sem hagyta azonban Biharnál a pálmát! Körpalástja magában megállt volna a földön, ha kilép belőle. Annyi volt a beleszőtt, meredek, valódi aranyszál. De viszont ha valaki a Crux Legationist: az apostoli keresztet tartja... ugye! Hát az se a szegénylegénységből kerüljön. És erre Bálint püspök igazán vigyáz.
- Ohé! Ó, ó! A drágaság! A kedves gyönyörű!
Most egyszerre ilyenféle kiáltozások hallatszottak s már igazán senki sem tudta, mit is kezdjen örömében.
Mert jött simontornyai Laczkffy legifjabb István, a főlovász. És ez már egyenesen az új király aranyrokolyás főlovát vezette fékemlejénél s ez az uralkodójelölt nem más volt, mint egy tündelevény, ifjú, angyali szűz... a Mária.
Meg kellett az embernek a szemét dörgölnie és megbolondulni. Meg, tisztára meg kellett itt bolondulni.
Ennyi csillogó minden! Bíbor... Aranyak...
De maga a lány! E hosszan vállakra bontott, barnaselyem hajzat! Szent Ceciliás tekintet! És csoda, csodára szoborszerű arcocska!
Ennek jogara alá esni! Mi?
Semmi sem elegendő. Vért bocsátani és rögtön halált halni érte. Az is kevés.
A tömegen valóságos düh vett erőt. Rohamozásra, talán, hogy széjjelszedésre nyomult és ami virága volt, dobálta a - kipp, kopp - kényesen csattogó aranypatkók elé; e zsendülő hajadon elé, aki felnőtt módjára szabott bíborköntösében, mint aki egyenesen oltárképből szállt le... s oly szende és komoly... S ez azért, hogy tud jobbra-balra a kézfedelével kedvesen inteni..?
Szinte már földrengésszerűen morajlott a térség. Az udvari mileseknek erőbe került, hogy a szeretet elől védő sövényt megállhassák.
Nehezen csak meglett. A lányka baj nélkül továbbsuhant. Aki pedig utána jött - Erzsébet, az özvegy anyakirályné - azon már magától is lehülhetett mindenki. Olyan méltóságteljes volt. S érezte. És éreztette... Ennek az ezernyi lelkendező lélek, mintha ott sem lett volna. Tekintete áthatolt. Fent valahol a hetedik égben járkált.
Azért most itt is éljen... Mert az örök-gyermek nép közben belemelegedett, hogy ma mindenki... Hogy ma ne gyűlöljön... ez örömnapon. Ezt meg ne rontsa káros rosszemlék, gyanu, itt-ott fülbe került, kósza szóbeszédek! Mire? Lehet a gonosz hírek fele sem igaz. S azonfelül is, anyja amaz imádatos Cecíliácskának ez a nő.
El is lejtett már. És az alacsony rendeknek itt most olyan színjátékot mutatnak... két hétig csűrdöngölőt táncolva vonhatja utána a robotot.
- Ihol zászlósuraimék!
Elsőnek Szécsi Miklós országbíró jött. Udvari belső száraz, pompás vén emberke. Még a szőrszálak is előkelő sápadtan meredeztek ki a fülelyukából. Majd végre aztán egy kis jóízű kirüffnés is adódott, sorakozván Zámbó Miklós királyi tárnokmester.
- É a pöfeteg hasú!
- Talyigán kellene előtte tolatni...
- Bezzeg akkor rögtön Ákos-nembeli Pelsőczi Bebek György urunk következik!
Mert ez meg a királynéi kincstáros volt s köztudomásúlag nem utolsó célja életének, hogy tartsa amavval a lépést. Itt-ott le is hagyja... orra alá bűzöljön... megkeserítse világon lételét. Nyilván azért is visel most párducbőr kacagányt, holott Zámbó csak palástot, - bár ékköveset.
Ezek is elhaladtak.
Thomaj-nembeli Lossonczy Lászlóra került a sor.
- Lássuk a híres Erdély mit tud?
Mivel László ennek volt vajdája s képében járt.
Járt?
Debizony! Hömpölygött. Csudajól gyümölcsözhetnek a transszilván várak, szász városok, székely székek birodalmai, - királyi jövedelmek harmada, negyede!
- Maruson lemenő sónak is harmada! - jegyezte meg egy fontoskodó deák.
- Kétszáz színmarha a székely ököradóból! - tódította a mellette álló polgár.
- Havonkéd száz arany, csak asztalköltségül!
- Szászoktul... A Szemmárton-napi Martinsis... Évi ötszáz márka ezüstök!
De a tintafogyasztó nem engedte jólértesültségét.
- Andreanum! - licitált. - Vajdáknak járó szálláspénz... mint afféle állapotocskákban törvény úgy lenni...
A polgár sem hagyta. Gőgös tokát eresztett.
- Ezt is hogy említsem őkelmeikről: olájok! S hát az olájok? - tudakolta. - Kenézektül e hazába behozatott némely föld népei... és azok megparancsolt ajándokai? Vagy gondolja kend, a király-adóbul, ugyanis a husvét-pönkösdi quinquagesima fizetésiből, talán nem csurran-csöppen?
Legyintett egyet.
- Juh! Kisbárány! A kecske... kecske után! Vagy a méhkasok! Mi?
- No ezt én sem reménlem, távol legyen! Evvel rokon képtelenségeket uram, magunk sem gondolunk...
Az erdélyi szőlőskertek sem rosszul ereszthettek, mert hatalmas borbunkós orra volt a derék László vajdának. De ám egy rubintja is a süvegforgójában! Nem sokkal kisebb egy aszú szőlőszemnél.
És mindeneknek nagyon hízelgett, hogy ilyen szépen meghízlalták ezeket a szép urakat.
- Alsólindvai Bánffy Istók szlavón bán!
- E meg a Bebek Imreh. A horvát-dalmát!
Megéltette az utca mind a kettőt. Sőt Liszkay Pál macsói bánnal együtt, még Mircea vajda szörényi bánt is. Hadd örüljön! Nem vérnemzetből álló, nem kebelbeli ugyan, csak oláh fi, amolyan havaselvű szegény, de ha egyébként semmi rút praecedentia-kívánások nincsenek s ha most éppen magyar tisztséget teljesít: üsse kő! Megférünk. És lássa, mire vitte volna, ha átalmagyarnak jön e világra!
Zovárd-nembeli Bölcsi Zudar Péter orosz igazgatónak talán esztendeig is elhímezgettek a köntösén. De ennek mégis a szakállán kapaszkodtak meg inkább a szemek.
Micsoda szakáll! Bizserítően selymes barna. Mitől nő némelyeknek ilyen szakálluk? Örök titok. Bár lehet, hogy az agykoponyában rejlő tudomány neveli. Mert ennek az úrnak nyugodt-halovány arcán olyan okosság és jóság tündökölt, ami igazán ritka.
- A boldogult Lajos nemkülönben, hanem mint édes testvérét tekintette!
No akkor hát:
- Vivát!
S megéljenezték. István pannonhalmi apátot is.
- Semmi barátok s papok hazájuknak uram nagyobb hasznot nem hajtottak, mint e bencések hajtottak Magyar Országnak!
Beletartott jó időbe, amíg a menet elvonult. A budai és székesfejérvári polgárok zárták be a sort, kísérvén az országnagyokat a koronázó Szent Szűz egyházig, melynek bejárata előtt rendet álltak. Ősi kiváltságuk volt a királyültetéseknél a díszcsapataikkal templomi őrséget adni, a nemzet ősi országzászlóját tartani.
Velük együtt most már a nép is kívül rekedt. Be a csarnokba csak a hivatalos előkelőségeket engedték. Mint az eddigieken felül, többek közt: Kóroghy István ajtónálló mestert; Drághffy Sándor asztalnokot; Zudar György pohárnokot. Másik Zudart - Mihályt - a főkomornyikot. Telegdy Miklóst.
- Ez is főkomornik!
Most lépett a templomba Temlinus Szentgyörgyi gróf úr. Majd a modrusvegliai Pierlon-Frangepán grófok mentek át a rostán. Mind János s mind István.
- Micsoda szálnövésű, déliesen barna lovagok!
- Fejedelemlányok férjei!
Megint Hunt-Pázmán nemzetségek jöttek... Perényiek... A hosszú sor után végül Lukács főtisztelendő, az óbudai Universitás korlátnoka haladt s külföldi követek, tudósok. Legjelesebb tollforgatók... a képírás és véső arisztokratái... Hátha megmozgatná őket az a rendkívüliség, hogy előszörre koronáznak asszonyt Magyarhon királyául? S hozzá teljes férfijogú királyul? Mintha ember volna s nem csak egy szegény kis árva lány.
- Aligha adódik több ily eset uram, ez haza történetiben! - törülgette szemét a fehérvári bíró.
A vártartó komoly tekintettel nézegette az őszies eget.
- Ezt is másért, mint Nagy Lajos emlékezetiért, bizony el nem követtük!

III.
Mire a hátuljövők beérkeztek a csarnokba, az elől járó rendek már el is foglalták megszabott helyeiket és kezdődött az országos ügy.
Opuliai László herceg a koronát, többiek a más királyi jelvényeket fel az oltárra vitték s helyezték. Hasonlóképp oda tétetett arany pokályban a szent olaj is, melyet majd a felkenéskor használ Kaplay Dömötör, az agg bíboros érsek és egyben a királynék kancellárja.
A galambősz főpap már teljes egyházi díszben, oltár előtt várta a leendő királyt, aki számára sátras trónust készíttetett a lépcsőzet mellé, - míg a fejedelmi anya és testvér szemközt, az udvarló hölgyek és zászlósurak pedig kétoldalt a szentélyben s a hajóban táboroztak.
Amint az édességes kis teremtés elérkezett az oltárhoz, a fejérvári kanonokok mindjárt közrevették. Egyikőjük a földön hömpölygő dísz-subájától szabadította meg; másik kettő ezalatt a vállain motoszkált. S hát valami fortélyos gombnyomástól, földre leomlott a fejedelmi pomparuha! Egyszerű, hosszú ingformájú, atyját gyászoló, durva fekete darócköntösben maradt ott a drága Anjou sarjadék és alázatosan meghajtott fejecskéjével, bontott hajával, olyan megindító látvány volt, hogy a szent csarnokban már megint hallani lehetett a tömegek nehezülő lélegzetét.
Jézus Isten! Mindez pár lépésnyire a benyílótól - Szent Katalin kápolnájától - a minap temetett atya végső nyughelyétől!
Ritka szem állta ki keserű és édes érzéseknek e túlgyors váltakozását, könnyek nélkül. Maguk a kanonok urak is megilletődöttek voltak, amint kézről kézre járattak most egy valóságos papi albát, majd cingulust és dalmaticát s ezeket az egyházi ruhadarabokat az elfosztott pompa helyett, a törékeny leányalakra öltötték. De példázni kellett ezzel is, hogy nem holmi királynőt, hanem Rex foemineust: minden tekintetben férfinek számító királyt koronáz itt ma a Birodalom.
Meglett a papi dísz és Máriát most két vezető püspök fogta közre. A bíboros érsek elé haladt velük s mint csak egy legalacsonyabb kis szolgáló, alázatosan térdet hajtott. Benedek veszprémi püspök, a legöregebb főpásztor pedig felvetette ekkor a fejét és vastag, kissé rezes hangon, megkiáltotta a primást:
- Fő tisztelendő atya! Egyház óhajtja, hogy e kiválasztott lovagot királlyá kendd föl!
Semmi «nő», vagy «né». Lovag és király. S csend a roppant boltozatok csarnokában.
Az apostolfejű agg - noha még mindig huszáros és sasos-forma férfi - nem mindjárt felelt. Valami úgy összeszorította a szívét... A második, ama gyenge emberi természet. Balsejtelmű gondolatok... Hogy trónba ez ártatlant... alig letett játékocskái után... s mire! Mire! Mily iszonyú nehezen igazgatható, csálra-hajszra széthúzni szerető, szilajcsikó nép fölé! Mennyi nyögesztő teher és kockázat..!
Szánta.
De csak erőtvett mégis, és a szükséges szép kemény szigorral, visszamennydörögte a szertartás igéit:
- Méltó ezen kitüntetésre?
Mire Benedek viszont:
- Azmint bölcsességét és az ő erényeit esmerhetjük, legméltóbbnak lenni tudjuk - s országra felette üdvösnek.
Ismét leszállt a nagy pillanatok tömeg-csendje. Majd a Teremtő hozzásegítette vén szolgáját, hogy amire kötelme köti, azt egészen és igazán végrehajthassa. Súlyos feladataira emlékeztette ezt a különös férfi-nőt, e királyjelöltet, kihez hasonló e haza históriájában még elő nem fordult. Idézte honültető István szellemét. Sorolta mind az Árpád-nembeli szent és boldogokat. Névről nevezte nagyatyját, atyját s példájuknak mindenkor szem előtt viselésére, sok szép kegyelmes intésével tanította és intette.
- Ráigéred magad?
- Én igen - hallatszott, mint kedves kis ezüst csengő. - Szentül mondom, hogy mindezeket elejétől fogva megtartandjuk.
Nem elég.
Hozták az evangéliumot.
A lányka ráhelyezte két ujjacskáját s kezdte a királyesküt, az embertől telhető legnagyobbat, mert emberek százezreinek sorsát forgatja majd az!
- Három személy egy bizony Istennek engedelmes szolgája leszek s törvényeinek szót fogadok...
A segédlő pap - kis zömök, hasba-vállas, nemigen mágnás orculatú, de jóságos tekintetű egy ember - legott észrevette, hogy szűk lesz a fény és nagy gyakorlattal beljebbkallantotta az eskümintához a gyertyát.
Mária arca túlvilági sugárpermetegben fürdött.
Mély lélegzettel folytatta:
- A katholika szent hitvallást, kit az Egyház tanít és papol, meg nem szegjük. A római közönséges Egyházat, kiváltképpen is a Szent Adalbertus és Szűz Mária egyházait, ésatöbbi vezélletem alá eső egyházakat, melyeket a Jó Isten reám bíznája, püspökeivel és igazgatóival egybe védelmezem és tisztölöm...
A kanóc sercenése itt zavarba ejtette kissé. Nyugtalanul köhécselt. Az atya azonban rögtön odavájta körmét az elveszített sor alá s erre ő megvígasztalódva tovább haladt:
- Római pápa úrral, sem az ő tagjaival nem ellenkezem, sőt ezeket inkább oltalmazzuk! Egyház jussain sérelmet nem ejtünk, így a hozzátartozó jószágokon sem. Rendelésit és poroncolatait e tartományokban meg nem töröm.
Lapvégére ért.
A tisztelendő roppant jártas sebességgel fordított s közbe még előre súgta is a két bekezdő szót:
- Rámbízatott hazát...
- Rámbízatott hazát - fohászkodott neki újból a kissé már fáradó hangocska - szintúgy a királyi jussokat nem hogy kevesbíteni, ellenben öregbíteni fogjuk és az elidegenített részeket a mi tehetségünk szerint re-annektáljuk...
Ez csak olyan formabeszéd volt, mert a dicsőült Lajos alatt ugyan egy rög el nem veszett, sőt inkább tíz tartomány hallgatott a nagy király keze alá s ezekkel három tenger: úgymint Balticum, Adriaticum és Fekete Tenger. De azért az esküt - mint szokás - mondani kellett.
- A szín nemzet atyafiakat, tehát bizony a nemességből álló sok szép úri tagjait e hazának, régi helyes jogaikban marasztom... őket zsarlók hatalmából mindenkor ki fogjuk menteni.
Hők!
A lányka szeme most megrezzent s arca mélyen elpirult.
Ezt is nyilvánítsa-e?
Ám a szekundáns nyomban rápillantott, hogy: de nagyonis!
Amire szégyenbe sülve suttogta hát:
- Törvényes házasságban élünk s evvel beérendjük az Írás szava szerint: «elhagyja férfiú az ő atyját s anyját és egyesül...»
Most még ijedtebben csillant a kérdés:
A tisztelendő szeme azonban megint igenlőleg csipogott vissza:
- Telyes tökéletességgel mint fi-ember kelletik szólanod! - berbécselte halkan.
S hát megígérte a kis szűz virág, hogy «feleségével» egyesül és ketten lesznek egy testben... S amit Isten összekötött, azt ember ne válassza szét...
Ezentúl már csak az volt soron, hogy:
- Hatalmas Isten népének, kit Ugyanő reám bízott, épületire leszek, soha pedig lenyomulására és nem fogok törvényes ítélet nélkül senkit lábáról ejteni, sem az életből eltörülni, - gyönyörködvén igen a zsoltár szavában, hogy...
No még egy csepp erő!
Sikerült. Kivágta:
- Boldogok, kik megőrzik az ítéletet s mindenkor igazat cselekszenek...
Aztán esküdött a kicsi lélek egyenkint és összesen, az Úr, a Boldog Szűz s valamennyi szentek előtt, majd a koronázó érsek lábához borult.
- Bocsásd mostan reám a te áldásodat...
Ez is meglett; mire a muzsika zendült:
«Mennyei Atyafelséges Isten, irgalmazz minékünk, megváltó Fiú Isten...»
Fent a kórusban a Mindenszentek borzongató litániáját énekelték. A primás székébe ült, hogy a királyjelölt térdeltét fogadja. A kalocsai nagypap segédlete mellett fel is adta ennek vállaira és karjaira a szent kenetet. Akkor ismét főruháiba bujtatták a hajadont s felvezették a lépcsőn, ahol végre helyetfoglalt a trónban. Kicsit bizony esve-formán. A böjtölésteljes siralmak, bő vetkezések, öltözések, itt ezek az egymást követő szer-mozdulatok, már nagyon kimerítették.
De csakhamar rendbe igazodott megint. Szeme anyjának pillák alatt bújdosó, csendesen rátüzelő tekintetével találkozott. Jól tudta, hogy mit üzen az a két vonalnyi szűkre húzott szemrés! S az evangélium után már maga bánt el hermelines köpenyével, lábait pedig okosan kirakta, hogy Szent István harisnyáit, sarúit, fel lehessen vonni rájuk. A dícső palástnak ügyesen aláforgott, majd átvette István kardját az érsektől. Kihúzva megkörözte a levegőben és mint eleget gyakoroltatták is: bal hüvelykujjával végigtörülvén, szelíden a tokjába visszabocsátotta.
Most jött a nagy perc, mely odakünn jeles lövésekkel celebráltatott!
Kaplay Demeter érsek Szent István koronáját az oltárról felvette s három izben erőset rivalva - magyarul - ily kérdést tőn:
- Akarjátok-e királyotokul ez Marját?
A lég megremegett az igenlő kiáltások robajától. És ez olyan megható volt, amint egy kemény, csatákon forgolódott nép legfőbb férfiai urokul fogadnak egy kisvirág lánykát, hogy a hálának ily ritkaszép bizonyítékára, a többség magát valahogy mindjárt még többnek s jobbnak érezte, a főasszonyok pedig hangosan felzokogtak. Egy pillanatra Mária kezében is megrezdült a kormánypálca. De anyja szemének vaskapcsa, többé a Te Deum végéig sem engedte el.

IV.
Ezt az időt, mely alatt a tizennyolcéves angliai Richárd, a tizennégy esztendős francia VI. Károly és a szintén kiskorú dán Erich mellett az európai gyermekkirályok száma eggyel megint szaporodott, némelyek azonban igen furcsa módon használták fel.
A templomhajóban egy paripafejű, nagyállú uraság - név szerint Korpády János délvidéki nemes ember - óva hátramormolt a mögötte ácsorgónak:
- Summatim: s hát lesz lakoma, de minekünk nem tálaztak... Csak így száraz korcsománk lőn...
Hédervári Kont István győrmegyei főmágnásnak szólt ez a megjegyzés. Ő éppen az anyakirálynő nézéséből ébredt és szemének acéltükre sötét volt, rossz emlékek suhanó képeivel teli, - kemény és engesztelhetetlen.
- Engem tudom meg nem híjtak s mint értem, senkit a ligából...
- Bajisa no! Kár nem esik, mondván...
- Sszt! - hajolt be elibük Korpády szomszédja, Szerdahelyi Koron Péter lovag és fojtottan nézett. - Vigyázzonak kegyelmeik, ember meg ne siketüljön... Templomot kedvesem ne zúgjuk. Mink csak azért össze gyövünk...
- S hol? - seppegte egy sovány: Jánky László, a Korpády túlfeléről.
Előtte dörmögött valaki. Cigányos arcú, rendkívül mogorva, szikár férfi. Színleg, mintha imaszöveget dünnyögne.
- Istvánfia János, dettó Hédervári Kontnál, győri kanonoknál, az itt Fejérvárott lévő portáján, amint megesteledik...
- S mi lesz a cégérünk, jelünk?
A válasz annyiba maradt kissé. A cigányforma Horváthy János - Bánca nembeli, különben déltartományi bán - a szentély felé tekintett és elkezdett hirtelen, a mejjét verve poklonyázni. Mert a rájukszakadt csendben, ott elől épp most történt az új király megáldoztatása s ezenkívül éppen Alsáni Bálint pécsi püspök, régi nagy ellenlábasának szemét kapta rajtuk. Csak mikor az a kellemetes síma, de Isten tudja mit s mit sem gondoló pillantás megint tova ködlött, adta meg a feleletet, amit a csoportban állók - úgylátszik - valamennyien tőle vártak.
- Egy legény... A ház eleiben... Majd a sárhányó mellett ül s furolyázik.
- Bébocsáttatásnak clavisa? A jelszó?
- Azont. «Furolyácskám»...
Csak most tűnt ki, hogy innen-onnan összefutó szálfonadékban, egész jelentékeny kör: bizalomra titkon egyesült testület van itt jelen. Zsongó harangveretés és pénznek a nép közé hagyományos kiszóratása közepett is, ezek egymáshoz lehető közel maradtak s cammogva kísérték a Péterpál egyházba Máriát, aki ma fog előszörre nyilvánosan bíráskodni s aki immár az egész Birodalom feje volt, éppen csak...
Node ők erről most nem beszéltek.
Szerdahelyi valami kicsit... Hogy ő innen a Márton templomba ugyan tovább nem vonul, disznószüvette! Kifáradt a szinlelésekből! Őt is azonban különféle szemöldök-kígyóztatásokkal letartóztatták. Veszteg legyen, ne mozogjon, megárt!
Maradt is hát aztán Szerdahelyi, noha Korpádyval együtt csak úgy hátuljáróban. Az ezernyi nép pedig összezárult mögöttük, mint sebnek turja forrad, vagy hajótest mögött a víz...
- Éjjen Mária, Márjácska király!
A Márton egyház lépcsőin már sokkal vígabban lépdelt fel a kis hölgy. Hiszen utolsó vizsgáját teszi! S eddig még minden sikerült.. Nála szokatlan egyenesen állt ki a toronyablakba, honnan a világ négy tája felé, no, ha nem is éppen vágott, de László nagybácsi keze-vezérlete mellett elég csinosan elmutogatott, annak jeléül, hogy kész e Birodalmat erről-amarról, minden felől, vitézi kardjával is megvédeni...
Ez volt a köteles szertartások vége. A nép lassacskán mulatságaira oszlott, ő pedig a külön meghívott vendégekkel szállására tért, ahol ugyan még mindig a terhes koronázó pompában, de legalább már valahára ennie lehetett.

V.
Fehérvár utcáin hullámzott a nép. Hiába, örömöknek az az igazi ideje, mikor az alkony leszáll! (Noha komoly munkába az egész áldott szerdai koronázó napon sem fogott senki.)
A langyos párában kacarászva sétálgattak legények, lányok. A tánc nagyban állt a piactéren s boldog ökörsütés. Kiderült, hogy a hajdúk a bécsi kő helyett hirtelen csak erre kanyarodtak, a hízlalt baromállatok itt a fejérvári határban keltek el s ezért ma különösen fínom a lacikonyha. De senki sem aggódott. Mert ugyanúgy az is kineszlett, hogy a zenebonás hírű hajdú hordát az elüljáróság mindjárt a vásár meglettével kiparancsolta a környékből, az utcákon pedig rendtartó fegyveres róták járkálnak.
Olyan kevéssé akadt azonban dolguk, hogy egy-két pofa borra, valami kis lesihúsra, később maguk is betámaszkodhattak némely korcsmáltatókhoz. Sárga jelpántlikás némberek őgyelgéséről, káros kötéltáncosokról, kardnyelőkről s más efféle csürhéről, itt ugyan álmodni sem mert senki! Jaj ez nem Prága, Pozsony! Nem Buda, sem Visegrád! Itt a szép hazai erények legtisztábban megőrzetnek és aki polgár a feleségével ország szerint kérkedni akarna, elég, ha csak annyit mond: fehérvári... Ebben a szóban már minden megvan, ami jó. Királyültető, az angyalok koronájával koronázó város ez! El nem ejti a nevét! S ezért hibátlan rendben folyik a vígság, lustos beszéd elő nem fordul és a járókelő csoportok a szembejövőknek tisztességtudóan kitérnek, mint előbb annak a felleghajtó köpenybe burkolt férfiúnak is... Kicsit ugyan szájvégből megmosolyogták, hogy talán hideglelős, - de semmi.
Sugár alak volt ez a magános uraság. Hajlékony. Ami kevés arc a saskeselyűtollal prémezett nyári süvegéből kiötlött, az olajbarnának tűnt, szeme feketének. Pedig csak mélyenülő kék volt az. Bár, ha fekete is! Lehet, hogy Délvidékről való az úr. Vannak itt most mindenfélék. S menjen.
Hát ment. De különösképpen, a nagy bizalomban nem látszott megbízni. Házak ereszalját kereste ez, ahol árnyékabb az árnyék. S ahol az utca ürült, ott mindjárt vidorabban haladt; míg egyszer aztán el nem botlott. Egy zsendelyfödélű, rendkívül úriságot lehelő portánál történt ez.
Az idegen valamit dünnyögött s szimatolva tétovázott. De azonnal visszatért határozottsága. A sárhányónál egy guggoló alakot vett észre. Éppen ujjasába törülgetett egy furulyát a fattyú. Majd maga részéről is megpillantva a jövevényt, tüstént megint szájába vette a muzsikát és bárgyú képpel csak mondta, mondta... És nézte, hogy az embere nemigen díszes. Amolyan abaposztó-beli...
Ni, a lábát most a lépcsőre próbálgatja!
Egyszerre felvágta állát a legény:
- Hők!
Nem volt már bárgyú. Foga sövényét mutogató farkas. S a szeme villogott.
- Mesmerre! Hová?
Az idegen lebigyeredett a vállán keresztül:
- «Furolya»... no!
Mire a fickó megvígasztalódott és az állát ismét szépen leengedte. Sőt nem is egészen paraszt-magyarul:
- Szolgálatomat jelentvén...
Az úr pedig be.
Ez mostantól így ment többször. A vastagodó homályban, mind sűrűbben merültek fel hasonló kósza árnyak. Ezek sem pompára öltözöttek. Míg egyszercsak senki sem kezdett többé jönni.
A legény várt még néhány tyúktojás-főttetnyi ideig. Aztán ügyesen felugrott, leporolkozott, nadrágleffentyűjébe bökte a furulyát és belül került. A kaput becsapta, reteszét előreszöktette, keresztbe az átlóvasat és bele a pöcköt. Odabent foglalt helyet, a porkoláboknak rendelt szobában. Tollas buzogányt fektetett át a térdén, egy jó hosszú vadölő kést az övébe, sívó kardot mezítelenül az asztalon végig s hallgatott.
Pedig nem volt egyedül. A rostélyablakos oduban, a padló döngölt cserefa-porának fanyar párájában és egymás leheletgőzében, rezsegtek itt az emberek. Közrendű nép. Csupa mérges, harcos darázs. Fegyveres martalóc. Mogorvák. De azok is csendben maradtak. Valamiért az most nagyon így kellett. Fejük forog rajta. Sőt nemzetségük eltörültetése is hihető.
*
Fent ezalatt a háziúr - Istvánfia János kanonok, szintén Hédervári Kont atyafiság - sorba kezelt az érkezőkkel. Nemsokára ültette is már őket. Szép asztalt tartott; kamuka abrosszal terítettet, selyemcsipkés kerületűt, receközepűt.
Míg az ezüst kanna a kézmosásnál körbefordult, sőt míg a bő ételek előtt járó gyertyás, pálcás, tálfogó és szolgáló inasok az ételt utolsó fogásig megint le nem hordták, nem volt más beszéd, mint ami evéshez illik s az egész vacsora a maga komorságában, rendes királyi gyásztornak látszott. Amint azonban az inasfiak a szűrüket ajtónkívül tették, a vendégek - mint akiket valami titkon megszúrt - egyszerre felvillantak és a háziúr, egy zömök, lepénytokájú ember, tenyerét mindjárt a serlegére borította.
- Hát uraim, jeles és tekintetes nagyságosok, vitézlő jóbarátaim, hát mivelünk aztán rútul kijátszódtak!
A szemek lobbot vetettek s fojtott, szíveket nyűgöző csend...
Először egy szőke, békaféle ábrázatú férfi, Szöglaky mozdult. Elvetette hosszú karját és ökle viszájával asztalra ejtette a kezét.
- Úgy hát... igen. Meg sem kérdeztek minket a trónöröklésbeni tetszésünk felől! - mondta s behajolt, kiitta poharát a keserű fenekéig és avval az edényt zuppanva tette le.
- Déltartományoknak ebben mintha legkisebb szavuk sem volna! - hahotázott fel szárazan Korpády János, de a nevetése görbe útra tévedt s az úr jócskán elvesződött. A többiek ezalatt elfogultan hallgattak. Távoli lélekkel egymásra és valahová a bizonytalanba meredeztek.
- Méltóságos atyafiaim, kérem az uraimékat: rendes királyi tanács felől ki tud? Bezzeg kimaradánk abból is!
Ezt Dán Mihály nyikorogta; egy temesvári, epés, értelmes külsejű és vékony csuka-hasú ember. De Horváthy László - a János bán és Pál zágrábi püspök testvéröccse - széles katonatenyerével ellegyintette:
- Megy király s jő király... És mindez hírünk nélkül!
- Ha csak az a baj! Holnap utólag elindul a hír! Egyfüst alatt csapják orrunk elé Lajos halálát, meg a koronázás kész megtörténtét is! Nesze kutya csont! - tört ki Szerdahelyi Koron Péter lovag és ábrázata mérgében szederjes lett.
A fojtottság feloldódott. Már nyíltabb beszédek hallatszottak. A vendégek, akik új arcokat is láttak maguk közt s eddig egymást tapogatták, puhatolták, figyelgették, - úgy vették észre, hogy lehet... Lehet.
- Hát nem is köteles ez az állapot akkor mireánk!
- Elrágta eb az örvét!
Itt Hosszúbácsy egy csúfat szólt:
- Sem sáfrányos pulya, sem pedig ilyen s ilyen némber - szidva mondta - nem járhat előttünk! Férfi vagyunk, hazabeli jó rendek és jussunk lett volna az ország gyűlésén jelöltet tenni.
Egy recsegő hang, a Poháros Pálé:
- De ám főlator Garay szerencsefia sem köll, kinek már csak keze alá sem szólhat senki! Hát ki ő, mi ő, hogy a náció egészlen tőle hallgasson s őt udvarolja és venereálja? Kérdem! - s körülnézett. - Vajjon mi okon kelljen a tőle fúvandó táncot járnunk? Mivel oly hatalmas felettünk ezen úr?
Kun Miklós, mint egy vadkan, úgy fútta, böffente magát:
- Tanácsolom, hogy az öreganyja meglátására menjen! Már irtóztató nagyot tulajdonít a személye felől! Ületin is kifényesedik a méltósága, mint a sárga réz!
- Pedig még ismerjük a bálványt szivafa korából, onnan közzülünk! - hadonászott nagy szesszel Horváthy Laca.
- Úgy úgy... És reánk semmiképp sem néző, teljesen csak privátus dolga a királyi családnak, hogy holmi nyalavári emberecskék neki a Mária királysága felől igéretet tőnek; de nem országos ügy! - szekundált Jánky.
Mások meg azt az időt távoztatták volna, mikor majd a lánykirály jövendő férje, Zsigmond markoláb pípeskedik előttük.
- Nem elég kárt okoztak a hazának németek és csehek? Szűk cse nadrágba nem bújunk! - bátorkodtak egyre többen. Sőt a fiatalok már az asztalt verdesték.
A háziúr, rózsás orcáira szemérmesen lebocsátott pillái mögül, bájosan és lágyan mosolygott. Egyelőre tetszett neki... És lopva Hédervári atyafiát kémlelte, hogy: hát annak? Hal a gelesztába kap-e már? S mért nem beszél? Hej pedig... Ha ez úgy egyszer beszélni fogna! Ha ebből ki lehetne piszkálni, hogy például belső hiteles-kedves emberként, mért fordult volt olyan máról holnapra az anyakirályné ellen, mint a szélkelep! Mondják, pontosan a boldogult Úr halálhír vitelekor... Verőczén... Vajjon mit láthatott ez ottan? Min érhette a koronás némbert? Azt bizony tudni nagyon, de nagyon hasznos volna! Csak hát István hallgat... s ne adj’ Isten! Legfeljebb a Szent György lovag-úri kötelmeit hánytorgatja. Pedig hát akkor meg éppen! Éppen annál csiklandósabb lehet a dolog... Ha lovagságra menő a csend...
No mindegy, fő most, hogy az ügyek itt rendben gördüljenek s a zsibongás azért túlnagyra ne nőjjön! Amiértis János egy kínálkozó percet felhasznált:
- Hagyján urak! Csendesedjenek az elmék! Nem ott van a főbaj, hogy ezek így lennének, hogy a nyalaváriák így kisürgették a koronázást, mert avval, hogy mi nem készülődhettünk, ők a csupasz időn kívül még egyebet nem nyertek. Hanem... imhol az igaz reláció! Majd Horváthy János barátunk elibénk terjeszti.
És gyöngéden megpacskolta az asztalra ereszkedett szomszédja kezét:
- No uram! Édes uram! Hát Istennel... Kérjük.
*
A setét ember, aki eddig komoran és elszármazott lélekkel látszott töprengeni, hálradűlt székén. Vékony ajka ébredezve vonaglott. Szép kemény sasorra érzékeny hólyagzásokkal szedte a levegőt. De mondta is már... hogy ésszerű, vitéz, katonai kormányzás, fehérnéptől nem várható. Pedig Velence miatt erre gyors szükség lesz! Ki hinné ugyan, hogy a Lajos-féle turini békébe - szíve álmáról, a magyarhódolt tengerparti városokról való teljes lemondásba - ez a kalmár nemzet igazán beletörődjék?
S szikár újja lekoppant az asztalra:
- Hacsak a rivális Nápollyal fenyegetés alatt nem tartjuk! Másmint ez hamar a ráhurkolt szerződést megbontani fogja, kezünkből a városokat hatalmasul kifoglalja s többire is majd a szegény hazát értékeiből kimellyeszti, haladásában hátra ejti, süllyeszti, veszti.
- Ezt is hogy említsem: pogány török sem nézvén a dolgot tétlen! - köszörülte torkát Mircse szörényi vajda s kissé vakaródzott és a szót óvatosan mindjárt tovább is engedte.
Horváthy hízelgőleg helyeselt neki. Egyszeriben vlahul is tudott:
- Ásá bine! Ezt jól mondád domnu frátye, kedvesem! Máris emberek közt a hír felforog... szultán készülődéséről ártalmas híreink vadnak. Könnyű itt a messzi Fehérvárban fiastyúkot játszani és páváskodni! De majd mink odalent délen, a közelben! Épp a legküszöbön! Pogány beroppanásától ki véd? A kétfelől jövő erő ellen oltalmat ki ád?
Villogva hordta körül tekintetét, aztán a néma feszültségben megfelelt magának:
- Hitemre barátim! «Sub molli pastore lupus lanam defecat!» Az lenne a legjobb, férfi kellene ide, mégpedig olyan, akinek jussa is van, Árpád-ágon, mind pedig a honi állapotokkal ismerős: itt élt közöttünk, nevelkedett az ő piros ifjúságában s igazgatta Horvát- és Dalmátországot...
Hirtelen száraz tűz ömölte, szenvedély ragadta el. Ragyogó szeme, mint a mén-lóé, fehérrel kicsit felfordult, majd szilajan vágta ki:
- Immár el nem hallgathatom! Hatalmas nápolyi király, Durazzói Károly: éljen!
Azzal a fedeles gyöngyházas kupáját felmarkolta és egy-lökkre egészen hátraejtette, kiürítette.
Szédült csend támadt. Még akiknek leghalványabb kételyük lett volna a gyűlés igazi célja felől, most már tisztán láthattak azok is. S iszonyú...
Sokan kendőjüket vették, fejükről a hideg nyirkot törülgették, mert vagy szárán marad az a gomb nőve, vagy sem... sokáig! Felfogták, hogy mit jelent az ilyenfajta kirivalt éljent meghallgatni... s zavar volt. Szünet. És a ház urán átborzolt egy dermesztő gyanu... állatösztönéből felnyerítő sátánfuvalat.
Eszébe jutott, hogy hiszen Lajos gravinai herceg fattyú-fiául hírlik e vakmerő kikiáltó, aki ezek szerint hát... a nagyban éltetett nápolyi királynak törvénytelen testvére, Pál zágrábi püspökkel és László katonával együtt! S hogy ugyanilyen zabiformán rokonok ezek valahogy Palizsnay János vránai perjellel is! Keresztbe-kasba... Nem vajjon ez a testvériség magyarázza-e a roppant buzgalmát s az érdek? Hogy Károly révén egyszer majd hercegi rangot nyerhessen s az egész nemnagyon uralt retye-rutyáját az ő bőrük kockázatával felvirágoztassa?
Huh! Fázott. Csontja velejéig borzongott. De tudta: késő. Már benne van. Sőt tetejébe éppen itt, az ő elüljárásával, az ő portáján vagyon az egész rianás! Kelljen bár a vérpadra is menni, visszafelé út innen többé nem adódik... Aut cum hoc, aut in hoc, - ahogy a lacedemoniai fene asszony a fiának egykorban megmondá...
Gyámoltalanul hunyorgott kis patkány szemével, nyakát a kocsonyázó vállába húzta és bódultan hallgatott.
Egyszercsak éppen mellette zördült a szék.
Sápadtan tekintett fel a kapott ütéstől s hát a saját atyafiát, Hédervári Kont Istvánt látja!
Mindjárt kissé bátorodott.
Ez a rettenetes fejedelmi nagyúr..! Ez is közöttük...
Ezt ugyan ki merné..?
Soha!
Nem szánt volna kezetcsókolni neki s szegény hájas rezgelődésében, töredelmesen arra gondolt, hogy lélek szerint... bizony hát... ő is csak egy korcs hajtása ennek a gyönyörű, gőgös, bátor Hédervári fajnak, mint a Horváthy pereputty a nápolyi királynak: testben. De az ilyen tölgyfák lombja alatt mégis... Talán el lehet ibolyáskodni... tovább élni a kedves stallum áldásait... ha már egyszer ebbe a politikába így belekerült...
Símogatólag nézett Istvánra, ez pedig beszélt s mint hozzá illő, egyenesen az ügy velejére tapintott, megemelvén szép férfias, félelmetlen hangját:
- Az lenne tanácsolásom, hogy szószólókként mindjárt indítsuk le Nápolyba János bán Horváthyt, ki is a Durazzói Károly királlyal szembe légyen és annak ilyet mondjon...
Az olaj sercet vetett a csutorás orrú sárkány-lámpásban, hagyta rendbejönni, aztán tovább fűzte.
- ... hogy Magyar Ország, de csak Lengyel sem! evvel az asszony-öröklés helytelen dolgával elégedett nem volna, őneki azonban itt elegendő pártja volna. Mink is azért kérdjük őfelségét: lenne-é kedve őfelségének is, hogy magát a Lajosnak tett esküből illendően kioldoztatva, a Birodalomba beszálljon és a koronát az ország, nemkülönben saját Házának böcsületiért, homlokára felövezze? Ha igen, igen s ha nem, nem. Mink azért ugyan senkit különösképpen meg nem imádunk.
Hagyott megint egy kevéske gondolkozási időt, majd méltóságteljesen folytatta:
- Ha aztán igenlené, akkor a szükséges lument és directiót nekünk bízott embere által megküldje. Tovább!
Itt megvonta lombos szakállát az ujjai között és szeme Korpády János lelkes arcán állt meg.
- Kegyelmed délvidéki, nagyságod! Nagyságtok a Tvartkó István rámai fejedelmet is jól megtalálhatná és őt is édes uram, a mellénk szegődésre serkenthetnéd. Vállalja-e öcsém, hogy ezeket híven elköveti s nőuralom jármába ejtett hazánkat megsegíted? Hogy ne zokogó átokkal legyenek majd teli, ezen Lajos alatt még oly fényelő erkölcsei és tekinteti nemzetünknek?
Korpády kardja a kőpadozathoz csördült:
- S megköszönöm! Kész elmém s mind szívem, mind lelkem kész! Hazám jóvoltáért insurgálok.
Hédervári Kont István mit sem dícsért, időt nem vesztegetett. Visszatért megint Horváthy Jánosra.
- Tenagyságodnak püspök bátyja van, nagyságos uram...
- Az igen! Pál. A zágrábi.
- Tudatik. De hogyhogyan, ma ezen a «koronázáson» nem tisztelhettük?
- Szaporán elrándult.
- Mért?
- Nagyistenverte baljóakarónk megint belebojtorkodott. Megsértette.
- Alsáni Bálint?
- Ő. A pécsi püspök. Régi nembarátunk... szakadatlan vetélkedésből... Pedig szegény bátyám százszor képesebb ember nála! Mégis mindig hátratétetik. Ez csak olyan udvari furakodó kígyó.
Ajkába harapott.
- S hát erre szegény bátyám el. Győrré. Vránai perjel rokonunknak fog ott valami kis ügyet eligazítani... Ugyanis a johanniták ottani rendházában.
- Lám! - helyeselt István - Ez akkor gyöngy. Hát ez nagyon jó, uram!
És bővebb értésül:
- Mert ezen volt éppen elmém tusakodása, hogy Palizsnay János perjel urunkhoz, Vránába, ugyan kit küldjünk? És őnagysága nekünk itt most a nyerő kockát veti ki! Hát az ő püspök bátyját! Rokonok is, egyházi férfiak mind a ketten és Zágráb nem oly messze Vránától. Talán hogy valami keze alá tartozó pátert...
- Úgy pap pap között! Értem.
- ... hogy kifelé még egyelőre valami palástja láttatnék lenni a fel-alá szálldosásainknak, ameddig emelt sisakkal a nemzet előtt nyíltan is kiállhatunk. Mivel...
És itt Hédervári megrázta magát. Szúrósan körülpillantott.
- Valahogy azt ne vélje kegyelmeitek, hogy mi ezt talán éppen így szeretnők! De jóval is másképp! Ezt elhiteltessétek uram magatokkal! Csakhogy még valahány ideig az üdvös dolog meg nem készül! Okos kos is mentől nagyobbat öklelni szándékozik, annál hátrább mász. Én is azért nem örökre titkon s hátul lappongani, hanem csak erőt gyűteni akarok. Úgyigen. - törülte szét a bajuszát s mintha ezek kijelentésével még nyugodtabb és könnyebb lett volna.
Most már leült. Kardját társalkodólag emelte be a két térde közé, aztán az eddiginél sokkal meghittebben, mint egy oktató, vagy tanácsoló apa, adta elő, hogy a vránai perjelt megnyerni milyen elsőrendű érdek! Nem is annyira idebent talán, mint odalent a tengervidéken. A johanniták harcos rendű lovagpapok, számtalan megerődített monostorral, bevehetetlen sziklavárakkal. Meg másként is...
- Tudjuk: pecunia est nervus belli! Ilyen dolog mint a miénk, pénz nélkül meg nem forr.
Magyarázza meg tehát Horváthy a perjelnek, hogy itt bizony az állapotok fegyverre mehetvén s támasz kellvén a tartós ellenállásra, ugyanúgy, mint ahogy a liga valamennyi tagja derekasan áldozik, a johanniták testületével se legyen kivétel.
- Vesse zálogba ő-atyasága országérdekből a rendnek valamely jószágát!
- Újudvar! - felelt készen Horváthy János, aki egész idő alatt, szinte a beszélő ajkán csüggött.
Majd hozzátette:
- Kanizsa folyó mellékin van. Kanizsay uramok úgyis mióta veszkődnek már érte! Határos birtok...
- Mennyit szánnának rá?
- Négyezer forint.
- Arany?
- De dufla!
- Hát bene, bene, - ingatta rá István a szép busa fejét. - Kezdetnek lehetős, míg Karólusz király erszénye kinyílhatik. Ne féljen tisztelendő urunk, majd visszakapnak akkor mindent, gyümölcsöstül!
Nápolyi király? És Palizsnay János? Hiszen ezek eggyek? - gyötrődött magában a házigazda, fennhangon azonban nem vallott semmit. Helyette Korpády siklott előre a két könyökén. A szövétnek fénye iszapszín árnyalattal vonta be arcát. Most egész olyan volt, mintha koporsóból kelt volna fel az úr.
- De ha a zálogosdinak mégis valami híre csördül? Akkor? Akkor a pörjel mit mondjon? Lévén, hogy láttat szerint ő még a szoknyás táborral tart? - kérdezte.
- Mit! - türelmetlenkedett Horváthy. - Beszéd... Sose féltse kegyelme Palizsnayt! Ebbe hónap huszonkilencedikén lesz a rend gyűlése, épp itt Fejérváron. Módját találja a magyarázatnak! Van esze.
Elhallgatott és egyszerre mindenki a ház urára nézett. A kövér ember már hangosan szuszogott s szinte fürödve izzadt.
Ó! Ó! Láss még egy csudát! Ki hitte, hogy mindjárt első gyűlésből ennyire haladjon az ügy? Kész lázadás! Tiszta rebellió! S itt senki egymástól, még bizony egy kurta ígéretet sem kért! Él az Isten, hogy ő ezt a könnyelműséget tovább nem szenvedheti!
Elrengett a padszékek háta mögött, vastag könyvvel tért vissza és lezökkentette az asztal közepére.
- Esküdni urak! Nem keveses dologra megy a tét! Fejünk ezen torjáról leválasztathatik! Adnak-e hitet nagyságaitok a jó csöndesség és szoros összetartás felől? Kire nézve, ha állapotunk netalán hanyatolni kezdene is, egymás mellől el nem ugrunk s egymás nevéről soha tudománt nem teszünk?
Hédervári Kont István emelkedett elsőnek.
- Nem tűrhetvén nemzetünknek csak egy szoknya galandján, végső forgandó sorsban lételét... s mert hazánk jövendőjét szívünkre vöttük. Mondssza azt a formát páter! Hadd esküszöm!
Már a többiek is vele tartottak. Juro... juro... És megkönnyebbültek, sokkal melegebben szorongattak kezet. Felálltak, nyújtóztak, kicsit még brözsögtek s úgy övezték Hédervári Kontot, mintha bár választatlanul, valahogy ő lett volna köztük egyszerre a vezér.
István elbeszélgetett velük. Itt is helyeselt, ott is tanácsolt valamit. Majd megállt Horváthy János előtt.
- Kelmed tekintetessége most induljon. Porkoláb-szobában palástját megleli. Jól leplezze magát és kaputól balra tartson.
- Biztonsággal?
- Odalent egy Csóka apródom levén... Főállapotú.
- Ni, a furolyás talán?
- Ugyanő. Szigorú hit alatt van. Szintúgy a többi.
János bán hát köszönt és indult.
A hátramaradottak vártak még egy fertályóráig. Akkor a sor Korpádyra került.
- Csóka efébuszom az kelmed lovát hátsó kerítésnél nemkülönben vezetékin fogja... Jobbkéz felé!
Így lett.
Mind külön külön s időnként és más-más irányokban távoztak. Legutolsónak maradt maga Hédervári Kont István.
Akkor ebben a nagy zavartalan családi egyedülségben, János háziúr mégis csak megpróbálkozott:
- Méltóságtok erőst az Asszonyaimék ellen van...
István szeme fenekén ellobbant valami.
- Mária? - kérdezte később, borus hangon.
S legyintett.
- Mi az uram! Avval nem lenne bajunk. Anjou kaptár kirajzása... Kis kedves aranybogár... De atyafim, ő majd csak úgy lotyogni fütyögni fog. Uralkodni soha.
Eltűnődött, aztán kényes igazságszeretettel helyesbítette:
- Legalább míg ez a Kotromanics-féle anyapáva él...
- S hát ő?
- Ő.
Csend szállt közéjük. János feszélyezetten köhécselt, majd ismét nekifohászkodott:
- Öcsém a királynét gyűlöli. Valami gonoszban kapá? No nézd, ne tagadd! Rokon rokon közt vagyunk.
Megint arra gondolt, hogy ama titok - kirakva - micsoda kitűnő mentség lehetne egyszer, ítélő szék előtt! Így s így... Ezen és ezen a fő országérdeken kívül, még ezért s ezért a részdologért is cselekedtük... Hazát a külvilág szemében nem akartuk kisebbíteni...
De a makacs ember megszegte nyakát.
- Nem gyűlölöm. Csak jeget gyémánt helyett gyűrűbe nem foglalok. Nem szokásom.
Most visszafordult és hirtelen odacsattant:
- Mert nekem nem királyné!
Emez nyomta volna.
- Vékony ítéletem szerint, ok nélkül aligha beszél így!
István elnyaggatva intett:
- Hagyj, papom! Szent György lovagja vagyok. Úrember és férfi.
Végképp megkötötte magát.
De legalább hogy ezeket a Horváthy-Palizsnay-Károly-féle gyanus keresztbefajzásokat tekintette volna!
János azonban hiába terjesztette elő a lelke rejtekét. Itt sem boldogult.
A hatalmas rokon csak a csizmáját vesszőzgette:
- Példa! Hamikor tisztelendősége valamerre postát küld... mit nézel szolgádban?
- A gyorsaságot.
- Aha, aha! No. S hát nem erkölcsit? Nem a nemzésit? Eredetinek törvényességét? Csupán így a hasznát? Hogy a levél minnél hamarabb helyére kerüljön?
- Csak, - kellett hogy a vert had takarodót fujjon.
- Láddsza...
És István a süvege után nyúlt.
Ennyit mondott még befejezőleg:
- Különben az az egész suttogás távolról sem biztos. Én legalább egy átalagból nem hiszek neki. Szóbeszéd könnyen kél a tisztségviselő emberek körül. Ki elég dőre, hogy mindjárt elfogadja?
S megint a szegény áldott Szentgyörgy:
- Erős szabály, hogy kitkit jónak kell tartanunk, egész az ellenkezőknek ráigazolódásáig.
Evvel a bölcseséggel aztán ő is elment.
János pedig úgy érezte, mintha oldódnék alatta a szilárd talaj. Mintha fényes fekete hullámok surrantak volna el mellette.
Megpróbálta legyűrni rémületét. Kábultan egy székhez tapogatózott, hirtelen leült, elővakart egy lepedőnyi nagy kockás kendőt és megtörülte homlokát.
Hát ez már így lesz ezentúl? Soha többé nem foghat bátran lélegzeni? Csak Szentgyörgy és Szentgyörgy?
De őrült bolond! Őrült bolond ember! Miféle délibábos csillagzatról szabadulhatott ez? Nem erről a földről való. Az egész gőgjével és mérhetetlen keménységével együtt sem több egy maszületett csecsemőnél!
Addig györgyözik ez! mindnyájukat rakásra veszti!
Folyton csak azt az esküfogó evangéliumos könyvet tapogatta a bajbakerült ember. Mármost ebbe van belecsípve a nyakuk. Mától kezdve minden ettől függ... Azon múlik, hogy nem lesznek-e kelletébbvaló megharagvások... egymáselleni bosszúk...
Viszont túlfelől pedig valami kibírhatatlan csáb... Valami hanyattvágó méltóságosítás... Igérés...
Csupa mázsás teherpróba, egy vékony angyalhajszálon! Azon az eskün...
Megbirja-e? Kitartja-e, édes uram Isten?
És Hédervári Kont János háromszor keresztet vetett.
† † † ámen, ámen, ámen!

VI.
Mária koronás királyi állapota megkövetelte, hogy sürgősen új, egész külön udvart szervezzenek neki. Volt mostanáig már főkancellárja, udvarmestere, titoknoka, saját orvosa, gyóntatója, házibolondja és egy sereg mindenféle kisbejáró palota tisztje. De a lányka legszívesebben persze mégis a gyermekkori pajtásai közt tanyázott. A fiatal lelken a halálgondolatok szerencsére nem vehettek tartósan erőt. Különben csak nagyon homályosan emlékezett is atyjára, aki nehéz betegsége miatt, utolsó éveiben már teljesen elkülönülve élt tőlük.
Ezen a februári délelőttön a kis «király» tehát egész derűsen üldögélt belső házának tűzhelye mellett. Tarsolyából időnkint aszúszőlőt és mogyorót majszolgatott s közben valami hímzésen munkált, hallgatva Hedvig húgának, meg a többieknek cserfelését. A társaságban a hajadonoknak bizonyára sokkal többet járt a szájacskájuk, mint a kezük.
Mária vígsága annál őszintébb volt, mert most Zsigmond úrfi, a brandenburgi markoláb sem rontotta körötte a levegőt. Szegény kis teremtésnek tizenhét évvel előzte meg születését a jegyessége. Menyasszony volt, még mielőtt akár ő maga, akár a vőlegénye, csak világra is jött volna. Két szomszédos birodalom érdeke kívánta annak idején a születendő gyermekek kölcsönös elkötelezését, ugyanúgy, mint Hedvig és Vilmosét. Míg azonban ezeknél a vásár jól sikerült, addig Marenka sehogysem bírta megkedvelni a durva, szeszélyes, korán részegeskedő és kicsapongásokban tetszelgő Zsigmondot. Jelenleg az úrfi Lengyelországban járt - nagyratörő becsvágyához képest fő hadi vezérként - és így a szót most a ranglétrán utána következő ifjabb herceg, Vilmos vitte.
A csinos, németesen szőke, de simulékony természetű fiú tökéletesen beszélt magyarul. Még kicsikorában átküldték a magyar udvarba, ahogy azt a dicsőült királyatya követelte és amint ez kisérőlevelében megírva is állott: «umb zu lernen Ungers Sprach».
A herceg ma egyre a jövendőbeli sógorasszonykájával évődött. Meg nem foghatta például, hogy miért kelljen hegyes mesterkével lyukakat döfködni egy darab kelmébe, a lyukakat aztán holmi tarka fonállal megint körülabrincsolni, mikor pedig az a kelme hibátlan ép volt, sőt drága vontarany.
Egy, a királylányoknál valamivel idősebb és félárvaként velük nevelt mágnáskisasszony - pelsőci Bebek Antónia - itt negédeskedve mindjárt a saját remekével hozakodott elő.
- Hát ehhez fenséged mit szól? Egy kopasz fonalnál nem állt többül s ni, hogy mi leszen belőle!
Recemunka nyugodott a térdén. Villásvégű tűvel, selyemszálból csomózta s volt már készen a mesterműből, vagy három arasznyi. Büszkén legeltette rajta a fekete pillájú, ibolyakék szemét.
De Vilmos nem engedte megvesztegetni magát.
- Rákászhálónak való ez! Evégből el is fognám syncopálni, ha valamivel erősebb tartású lenne! Pár nemigen temérdek rák már beleférne, igaze Menyus?
A Menyusnak nevezett fiú - Balassa Menyhért, Borsa nembeli s egyébként a kis kör legöregebb, mert tizenhat esztendős tagja - részéről nem mondott sem bűt, sem bát. Már kicseperedett abból a felelőtlen korból, mikor az ember csak beszél, - a másik, az elfogulatlanságnak férfibb állapotába viszont még nem nőtt bele. Bebek Toncsi, álmainak tündérhölgye különben túlközel is ült hozzá s ez végképp megzavarta. Máriát azonban nem feszélyezték ilyenféle szempontok és most sietett szövetségre lépni a szintén megtámadott Toncsival.
- Ezek olyan férfi értetlenségek, herceg! - mondta. - Nektek persze semmi sem tetszik, ami csendes szépség. Csak ami rátokjött bokrosság, lóháti mulatság, testnek ingatagsága, versfutás.
- De nem az a mi bajunk! Magnus error, absit! - tiltakozott Vilmos. - Hanem azért vagyunk így az iparotok ellen fellázadva, mert közben tekintetet sem nyerhetünk a szűzek szeméből! Az mind lesütve van... ama tündöklő csillagok. No úgye Menyus?
Balassa éppúgy nem vallott egy kukkot sem, mint az előbb. Ehelyett Hedvig harapta el a piros fonalát; majd görcsöt kötve a szál végére, leereszkedőleg rázogatta szőke fejét.
- Ez gálánsul hangzott, kedvesem. Meg is dícsérjük. Csak én azért mégsem hagyom szájamból a sajtot kiudvarlani, Rókafenség uram! Nem vagyunk oly balga hollók!
Vilmos eleget sóhajtozott, míg végül Mária szíve megindult rajta.
- Ó herceg! - szólt szelíden, dallamosan. - Sose emésztődj! Úgysem soká mulathatok én.
Egy nagyszabású beszéd megtartása függött a feje fölött. Bizony még akadozva ment. Meg aztán a sok név... különféle országos titulus...
- Mondja szerelmes anyánk: király nem tévedhet. Ha valakit véletlenül feljebb méltóságolok, azt mindjárt olyanná is kell promoveáltassam. S ha így haladok, Magyarhonban mihamarébb eke szarvát is csupa nagyságosok fogják tartani.
Panasznak szánta ezt a szegény kis lélek. De a játékos kölyökmacskák tréfára értették és megnevették.
- Tekintetes zsellér úr!
- Nagyságos vályogvető uram... haha!
- No azért csak mondd! - komolyodott vissza elsőnek Hedvig. - Azért úgye mégsem oly rettentő ez a trónba helyhezettség! Halljatok ilyet - pillantott körül - ez a felség nekem eleinte éjt napot egybe sírt, hogy nem s nem akarna király lenni! Borzasztó sok bajom volt felségeddel - tette hozzá őszintén.
- Igenmert halálban aggódtam - mentegetőzött Mária.
És boldogult atyjukra emlékeztette a húgát. Úgye milyen magasztosan hatott, akárhol megjelent? Hát hogy reméljen ő ilyen lehetni? Honnan vegye tüstént a legillőbb és legbölcsebb válaszokat?
- Csak így egy hitvánka leány vagyunk, aki nem kemény tettekre születtünk s mégis valahogy mindenki férfiformának akarna. Félem az Istent, rossz vásárt fogtak velem ütni, később majd megbánják és akkor János mester miket irkál rólam a krónikájába?
Nyugtalanul ráncolta szemöldökét.
De a fiatalság szele hamarosan rést bontott a felhőn.
- Ej mit! Igazis. Hiszen ittvan felséges Asszonyanyánk, aki oly világon páratlan elme! Elkövet ő helyettem minden szükséges dolgot - mondta. - S úgy már aztán mit bánom, lehetek király is.
Rövid szünet következett. A társaság Marenka szavait forgatta fejében. A fonalak halkan porcogtak. Majd Toncsi ollót kért - persze Balassa Menyhérttől - s mialatt szárazra törülgette az átnyujtott holmit, az egész komolykodás végleg elrepült.
A palotáslány nagy szesszel fordult Máriához:
- Bár láttad volna - itt kissé megbakkant - felség! - vágta ki nevetve, - hogy mily tündöklő voltál a koronázáson! Mint egy írott kép. S oly könnyeden tettél-vettél, csudállottunk.
- Haj az a könnyűség milyen nehezen lett! A korona... Gondolod, az csak mint a nyári lepkefogó süveg? Vagy a palást... Hogy azt talán ilyen bölcsőből alig kikelt csemetékre szabták?
Hevesen megrázta fejét.
- Szent István bizony nem volt gyermek, Isten dicsőítse! S én aztán rogyadozhattam a pompájában! Azt tudtam, mindjárt ledobbanok!
- No meg az a vágtázás, körbe! - szörnyűködött utólag Toncsi. De Mária e részben megnyugtatta. Lovagolni szeret és tud. Majd sokat is lovagolnak, mikor már rendes királlyá nől. Bezzeg most sem esett volna rosszul, ha a sok lecke nyakán nem lenne! Csakhogy a beszéden kívül ottvan még a szász városok mindenféle kiváltsága... temérdek másegyéb törvény.
- Miklós meg ezalatt bizton a határt kerüli!
A sopánkodásnak itt vége szakadt. Kopogtak az ajtón. Csikordult a kilincs és Balassa Menyhért hirtelen nekihördülve, a combjára csapott:
- Lupus in fabula! Éppen emlegettük!
Amióta együtt üldögéltek, most szólalt meg első ízben a fiú. Öblögető, fel-felkukorékoló, karcos és rettentő hamis kamaszhangja volt. De úgy meg is hökkent tőle - vagy a saját váratlan merészségétől? - hogy vörös lett, mint az indiai tyúk taréja. Be is fogta mindjárt a száját s ereszkedett háttal elloholt, hogy egy merőben fölösleges hasábot vessen, a legvígabban csapongó tűzre.
- Kukacos a fa... azért pattogzik - dünnyögött csak úgy magának elrekesztve, mialatt ifjabb Garay Miklós beljebb került és fesztelenül körbe köszöngélt. Ővele parolát szorított. A hajadonkák azonban pípesen szabadkoztak:
- Nem... nee!
- Jaj, juj!
- Süt kelme a fagytól!
- Hát s kint hált az idő! - hagyta rájuk az ő apja-formán komoly mosolyával Miklós és nem erőltette a kézfogást. Csakugyan kint kószált. Jó csomó nyers lég szakadt be vele. De azért mégis egyszerre mintha melegebb lett volna tőle a szoba. A ruháiból frissen kioldódó, fanyar posztóillat is... valahogy roppant kellemes. És kész férfiszámba ment a tizenhét évével, a többi süvölvények közt.
- Beneventálunk...
- Tartózzék kegyelme hozzánk - mondták a királylányok.
Toncsi mindjárt széket is adott.
- Böcsülje magát ide, kedvesünk!
Ami kellő daliás sarkantyúpengetések közepett, meg is történt. A legényember igazi urak-módján keresztbevetette lábait és dicsőleg kezdte körme éleivel a bajuszkáját bőre alul kifejtegetni.
- Havazásra célozó idő.
Amazok négyen nagyot hallgattak s lőn feltűnő változás. Hedvig nem kofálkodott többé, Toncsi nem tudakolta minden percben, hogy mit, miből és miért, - Vilmos nyájasan tekintett a szökellő tűkre, Menyhért pedig olyan éberen nézegetett, mint egy orronütött tinó.
De Marenka színeváltozása volt a legcsudálatosabb. Nem is «Marenka» volt ez. Hölgy. És mint akit minduntalan valami sérelem ér, ami ellen tiltakozni, amit legbüszkébben visszautasítani kell... Pillantást vetni? Lá, lá! Olyan nincs! Hogy még azt gondolhassa... «ez»! Abba ő menten belehalt volna. Lehet, a föld sem fogadna be egy afféle szemérmetlent, akiről olyast képzelhetne egy férfi..! Mintha ő talán... Irányában... Valamiként...
Csak döfte, szúrta, gyúrta azokat a lyukakat és abrincsolta.
De Miklós különösképp a legkisebb megütközést sem mutatta e zord bánásmód fölött. Sőt még fokozott igyekezettel tépdeste a bajuszát s feszült érdeklődéssel kísérte a munka fordulatait.
- Legszépségű ez a holmi, felség! Csudálkozásra való!
A lányka rögtön gyanut fogott. S mint akinek oldalában a nyílvessző, meredekké vált.
- Majd magának adjuk. Jó lesz szablya-tarsolynak - mondta megközelíthetetlenül. - Csak akkor valami jobb bőrrel bérletjük, tartósság mijján és még valamit lenézek a példáról, ide ebbe az üres sarokba. De mit!
A többi most nem figyelt. Ritka illedelmesen társalogtak.
És Miklós egyszerre odahajolt.
- Rozmarint.
Mind a ketten elszörnyedtek ettől... Ettől a véletlen beszédtől... Hogy rozmarin! Ama jelentős virág... Hogy az mit jelent! Kik közt szokásos!
Csak elgondolni sem merték s égtek a szűzies zavar tüzében.
Félbe is szakadt a beszélgetésük. Torkukat köszörülték és rettenetesen kínlódtak.
Jó, hogy az ajtó nyílt. Tótsolymosi Apród János küküllei főesperes jött. Róbert Károly nagyapó alatt aulae regiae iuvenis, Lajosnak pedig házi történetírója; Máriának is aztán oktatómestere, úgy, hogy féllábbal Esztergomban élt, másikkal pedig Budán, ahogy éppen a lecke szüksége tanácsolta. Alacsony növésű, tuskó formán tömör, eléggé dadogó nyelvű és nemigen mutatós, de rideg külseje mögött áldott jó és roppant tudományos egy úr volt.
- Ő Anya-felsége immár teljes készületben. Megjövének, csak a palotában is vannak velencei, siciliai, mindenféle követ emberek és királyunk még így?
Szokása szerint lármázva beszélt s nyelvhibáját ellensúlyozandó, félelmesen gesztikulált, de Mária nem ezért ijedt meg tőle, hanem amit mondott..! Attól kiejtette kezéből a munkáját rögtön és rögtön elvesztette nyugalmát, derűjét s csupa csörömpölő kapadozás lett. Mesterke ide, olló amoda... Az ujjvédő páncél, aprószőlő, mogyoró: szerte gurult.
- Júj s mi öltözetlen! S jaj, a dikció!
- Ahol megbotlani szoktunk - harsogott és hadonászott vadul a nevelő - soha víz nagyobb folyásokkal nem folyt, mint épp e helyeken? Reménljük.
És kenetteljesen biccentett.
- Óh nem! Ó dehogyis! Ez a már elígért tarisnya...
- A kötelem mindennél elsőbb! Ám jó. Többé meg nem esik, mint hiszem.
S a főesperes apró villogó szeme szánólag szurkálta végig az ijedt kis leányt.
Miklós is hozzá surrant. Elkapta futtában.
- Minutumig! - kérte. - Csak azt szeretném... Mitől se félj, felség! Felséged mögött én szolgálok ma. Szorosan mögötted leszek és súgok. Kérem a beszéd leírott mását!
De már húzta is a zsinór-övről hosszan lefüggő kis szütyőből, amire a hajadon nyakig pirult s méggyorsabban menekült.
- Hedvig! Tegyen rendet utánam, kedveském! Jaj Toanetta, a tűmet ki ne húzd! Fonalakat össze ne gabalyintsátok!
Az ajtó is nyitva szaladt utána.
Még hallani lehetett, ahogy izgatottan dongott, emlékezetét frissítgette:
- Mi, Mária... Magyar, Dalmát, Horvát, Bolgárország, - Ráma, Szerbia, Galicia, Lodoméria, - a Kúnság királya, Salerno hercege, az Onore di Monte S. Angelo ura...
Aztán elhalt a zümmögés. A karcsú, légies, gyászruhás lányalak eltűnt egy fordulónál. Megszűnt a boldog gyermeki játék. Másféle játék kezdődött. Kockázatosabb. Trón. Politika. Cselvetés. Leshárítás... Országolás.

VII.
A budai udvarokban ugyan teljes háromesztendős gyászt rendelt volt el az özvegy anyakirálynő, dehát duda, énekmondó inasok és bálak nélkül is lehet nagy a fény.
Az egybenyitott szálákban hömpölygött a sok főúr, akik számára itt lenni: a minden. Rangot megmutató juss. Politika. Szórakozás. Persze, az Erzsébet pártjabeliek jártak elől. Lossonczy László vajda; Szentgyörgyi Tamás, Sebus-ágbeli; Kóroghy Están. Alsániak, Maróthyak, a korbáviai grófok. Forgáchok. Ezek boldogult Lajos mellől még jókor az új hatalom mellé ugrottak s mostanig bizony derekasan háttérbe szorították a hajdan oly mindenható Szécsi-Laczkffy-Zudar triászt, - a lajospárti híres katonamágnásokat.
Mind ezek az urak sok szőrt viseltek, mert magyar az ember. És magyar férfiú - aki csak háztüzes - haját, szakállát, meghagyja holtig. A bajuszt. Azt is. Abban semmit levágni nem lehet. Az úgy kell és illő, hogy a szájat körül befogja.
E báróknak nagyon paszományos volt a gyomruk, merő selyem a kezük nyeléig kibukó ingük, süvegük is: pompára. Nosza kerecsentoll bokrétákat dugdostak bele, de olyan fejedelmit, hogy idegen nemzet könnyen azt hihette volna: maga is mind csupa király ez, talán. Nem vállon átvetett kacagány most, ami nem tigris, mándruc! És nem kösöntyű, csat, násfa, ha nem olasz mívesektől!
A légben kordován-, bagaria-, cserszag és friss kelmék kellemetes fanyar keverékillata terjengett, ami a kalmárok bolti levegőjének emlékét idézte az orrokba. S mennyi szivárványszíne az öregvirágú bársonyoknak! becsesnél becsesebb posztóknak, ékköveknek!
Perényi a Drághffy Sándor mentekötő kapcsát forgatta szakértőleg az ujjai közt.
- Azám, csakugyan! Zománccal burított süldisznó ez itten, gyémántokkal rakott s arany! - lelkesedék.
Mire viszont Drághffy asztalnokmester úr a Perényi tolltartó medályát udvarlotta:
- Hát ez is, ez is... Ezt sem minden kétökrű paraszt vihetné ám végbe! Mert látom, pelikán ez, öcsém, apró fiaival öszve! Aranyoznám meg a kezét ama jubilírnek, - é be gyönyörű!
- Csak az ilyen hozatott pompák bizony nemkevéssé kisöprendik a pénzt az országból! - morgott oda elhaladtában félhangon az egyik Szécsi: de ki adott volna rá? Még amolyan lajosi-féle ember ez az úr. S az ilyenekkel mostanában leszállt a hinta.
A két jóbarát összekacsintott:
- Ugyancsak rossz formában a módiból kimentek...
- Beszéljen! Irigy.
Hagyták. Lélekemelő e pompa. S ezt Erzsébet őfelsége éppen így kedveli. A világ ne hárkálhasson, hogy amiért oda Lajos úr, most már talán ne is lenne többé, aki az efféléket érti s elköveti.
Kicsit mocorogtak még az urak; folyt az emberszólás, egymás díszeit felmérték, megbecsülték, pár tréfás illúzió... aztán elhelyezkedtek. Az udvarmester három koppantást adott a küszöbön.
Nyílt a faragványokkal pártázott ajtó s jött a koronás gyermek.
Földig hajoltak mindenek.
Majd:
- Erzsébet őfelsége, a kegyelmes gyámkirályné! - hirdette az udvarbíró, mire a hódolat megismétlődött.
Marenka könnyű zergelábain az emelvény felé tartott. Palástvégét az ifjú Garay főapród vitte. Anyjáét egy haladottabb korú Alsáni.
Aztán az özvegy a jobbfelöli trónhoz engedte a királykát s állva bevárta. Párduc-alakja sudárodott. Veszettül szép volt. Érett gyümölcs... Csupa megejtő tűz. Fekete szeme villogott és perzselt. Pirossal s fehérrel gyengén kicsit megfestett arca meghazudtolta negyvenes éveit. Babonázott az aranycsillagos gyászkeretben... Mint éjkirálynő.
- Őfelsége, leányunk, Magyarhon királya nevében: üdv! - mondta a gyászdolgokból kifénylő torokkal. Majd kellőképp megfürödve a szemek mámorában, leült és nézett Máriára, hogy hasonlót követett-e?
- A király szemben kíván lenni a figyelemreméltó és igen nyájas jóakaró velencei követekkel - egészítette ki szavait, mire az olaszokat rögtön beengedték.
Nagy szép urak voltak, erősen öltözöttek, szintén ékszerekkel csörömpölők. Térden hódoltak s köszöntötték uralmának hajnalán az ifjú Mária királyt, a Signoria megbízásából.
A lányka pillája anyja felé rezdült. Erzsébet igenlőleg ejtette térdére a tollas szélverőjét s ekkor Mária belefogott. Az egész szónoklat alatt mindössze egyszer lehhent meg. De még szigorú anyja sem vehette észre, Miklós oly jól és azonnal közbe súgott. S hálistennek, leforgott az egész. A követek díszkardokat kaptak ajándékba, meg valami odalent várakozó paripákat, amire ugyancsak sietten mentek, mert az állatok kiváló fajára és magyar királyi szerszámozására, méltán lehetett kíváncsi mindenki. No meg aztán a követeknek nem is volt egészen fejér a lelkük...
Erzsébet gúnyosan sugta a trónállónak:
- Átlátok ám rajtuk... A Signoria széjjelvaló praktikáin!
Alig haladtak ki a velenceiek a teremből, már érkezett a Nápoly-siciliai küldöttség. Magyar ember vezette a csoportot. Garázda Tamás. Ugyanaz az úr, akivel az udvar III. Károlyt annak idején Mária trónralépéséről értesítette.
Megint ezek a követek is hajlongtak, szépeket szóltak, a királyka pedig örvendetesen mosolygott, mert az előbbi gyakorlatból, sikerült immár a beszédet súgás nélkül is felmondania. Ötszáz arannyal viszonozta a küldöttségnek azt az évente kétszáz aranypénzt, amit a magyar hírvivő a siciliai udvartól életjáradékul nyert és kegyelemben elbocsátotta az urakat végül.
Ez a dolog is elmúlt s várták mindenek a gyorsfutárokkal előre bejelentett Jádrát. De senki.
Percekig lélekállító csend ült a csarnokra, amiben a parazsas üst apró percegése is élesen és valahogy bántólag hatott. Aztán mozgolódás ütött ki. Ébredő nyugtalanság és növekvő feszültség.
Ez... mi? Botrány készül?
Ez bizony nem szokás... hogy trónban ülő felségek ne azonnal kapják, ami kell! És fogadásra felírt emberek, ne jöttön jövén gyorsalkodjanak!
Az udvarbíró szédült, mágnások már kendőikért kapdostak, hogy avval törüljék kipattogó verítéküket, mikor egyszerre nyílt az ajtó.
No végre hát!
De nem. S most már igazán senki sem tudta, hogy mit is gondoljon erről... Erről a... dologról. Mert csak megint egy magános személy lépett be. Garay Miklós, a palatinus. Nehézkesen, barnán, sötéten, szemöldökráncolva, átcökletett a termen s félreigazítván az útjában állókat, fel egyenesen a trónhoz! Ott aztán dongott valamit a gyámkirálynőnek; csak hogy mit? azt nem értette senki s az urak még jobban megütköztek.
Ejnye?
Furcsállották nagyon és nagyon, nagyon sérelmes ez... Hogy őket az állapotokról ez az ember meg nem világosítja... Igy az ügyekből egészen kirekeszti!
Komorlottak és rosszkedvükben megernyedtek s laposan tartották szem alatt ezt a gőgös jövevényt, aki ilyen jól beéri avval, amit ő maga tud s akinek ők így mind pelikánostul, aranymarhástul, a zászlósuraságukkal egyetemben, csak merő párolgó füst. Hát ez megint másként különös! Nyugtalanító és felháborító! Fene embere! Ördögöktől fattyazott! Mit poszoghatott ugyan? S a királyné ettől - ni - mint emeli szemöldökét?
Részben azért meghallották s ebből a kevésből igazolódott az a féltékeny gyanujuk, amivel a nádor ellen fordultak. Mert elállt előbb kicsit a levegőben a királyné gondolkozó szeme, aztán odavillant feléjük, mire végezetül ilyet mondott:
- Nemes Jádra város fiai nem publice, hanem csak külön óhajtván velünk beszélleni, uraimékat őfelsége elbocsátja. Távozzatok s jöjjön a küldöttség!
- Nem megjövendöltem? - horkolt kifele tódultában Sárosy Lász.
De ifjú Bethlen Gergely, sértett méltóságában, egyszerűen kinyomta őt az ajtón.
- Belzebub szánkázzék a lelkén... poklok szaggassa meg! Ej, hagyjatok, hagyjatok mán s jerünk, jerünk komám, mit vagyunk itt nagyságos uraim, ahol semmire, de semmire sem kellünk? A dölyf mán egész elbódította e kurta Garayt!
- Majd bezzeg egy férfi-király pálcája alatt nem rázná az ületit őnagysága, tudom! - fujt mint egy vadkan Gerebeni Szemere, akinél nem ok nélkül emlegették a császárudvar guruló aranyait, de erősen a német Zsigmond pártjához is szított! Egyelőre persze hát csak így kintről... Mert a terem kiürült, ajtó betevődött s ekkor Erzsébet hevesen a nádor felé vetette a fejét.
- Mi dolog! - kérdezte bosszúsan.
- Aligha a jó hír. Bár hogy mi légyen, magam is én abban valójában semmit sem tudok, - setétlett a palatinus. - Csak most érték be futáraikat nyakszakadtából a jádraiak. Köntöst sem ujíthattak... azon kintjáróban... és elméjüket velem sem közlötték, - tette hozzá.
- Úgy.
Erzsébet még nem hitt. Szúrósan mosolygott.
- Nem divat a balhír, atyámfia! Most a szerencséltetések, szövetségkeresések, barátságajánlások és más hódolások ideje van. S hogy Köln, Norinberga, Prága, Noy városok követei egymást előzgessék, kiváltságaiknak megerősítését esdvén, gyermekasszonyunktól!
Pillanatig eltűnődött, aztán cinkos hunyorítással lesett fel.
- No biza valami rendkívüli adót hoznak jó csatlósink, melyről otthon Jádrában nem szükség nyíltan tudni... tanács szeme nem vakulván meg tőle... s azért orozkodnak.
Eresztett egy kis tokát.
- Elfogadjuk, hát elfogadjuk. De hogy ünneplőbe nem hellyheztették magukat, ezt tisztán megmondjuk: nem szeretjük s másszor nem is tűrjük.
Durcásan hajolt Máriához, röviden kitanította, majd Miklós apródot intette elő.
- Égy a követekért! S míglen aztán távoznának... Jó! Addig maradj te is kível.
*
Igy lőn. És egy számra bár kicsiny - mindössze három főnyi - de igen tekintetes küldöttség baktatott be az ajtón. Erzsébet már ismerte őket. Régebb délvidéki útjain találkozott volt velük.
Fejedelmi kenetteljességgel pillantott rájuk, ezzel álcázva meglepődését:
- Péter érsek!
(No hogy ez a Matuzálem apánk még él!)
A tisztes vén úr keresztbetette keblén szikkadt kis kacsóit s hagyta, hogy társainak is jusson a megszólítás kegyelméből.
- Prisogonis András! Oranis Marino! Lányunk őfelsége nevével köszöntünk. Mink is idvezlünk és várjuk, hogy velejes tudóséttásotokat a királynak megtegyétek.
A nevezettek nem mindjárt kaptak az alkalmon. Csak hallgatták kicsit a szép ajkakról gyöngyöző petyergést s fülledtek utána, távoli, hátrahúzódott pillantásokkal, hunyorogva és verítékezve. Fojtott izgalom látszott rajtuk; valami zavart kavarodásféle s oly sok és nagy közlendő, amiben nem könnyű a sorrendet megteremteni.
Végül Péter érsek az ezüst lapát-szakállát mégis felvetette, hirtelen egy hördülésnek is beillő lélegzetet sodort, - aztán azon mezítelenül, ellenállhatatlan és megrendítő erővel csattant ki torkán a kiáltás:
- Királynék, vigyázzatok! Odale délen, már arra mifelénk, dolgotok rosszul vagyon!
Maga is megrettent saját szavain. Beapadt szemének halszerű mozdulatlanságával meredt utánuk; majd lassan leejtette az állát, megrokkant és kiürülten hallgatott.
Hosszú csend következett. Mióta Nagy Lajos a koporsóba költözött, ez volt az első balsejtelmű beszéd, az első borzongató fuvalom, mely a három tengerre futó Birodalom határain átlengett.
Senki sem vonhatta ki magát hatása alul. Garay barnaedzett arcán fokonkint szívódott fel valami iszapszín sápadtság. Mária riadtan nézett a csipogó pillái közül. Még a vas-asszony is eldöbbent egy percig s érzett valami mellyreütő rosszat. Fojtogatót... Ami most a szívéhez nyúl, marokra fogja azt és mintha hirtelen csavarintana rajta egyet.
De azért ő ocsudott először. Bátorsága támadt. A gőgje lázadt.
- A király rész szerint is kíván hallani ez állapotokról! Nem elegendő így egyszersmind...
- Terjesszék hát elő kegyelmeitek szívüknek s lelküknek rejtekét! Hisszük, a haza és trón egyiránsó javára néző a dolog! - járult Garay nádor is.
Péter érsek azonban úgy kigazdálkodott imént a kis tüdejéből, hogy a fiatalabb Prisogonis kellett helyére lépjen.
Ijedelmes kifulladásokkal és el-elrezdülő hangon szólt:
- Éppen ezért is iparkodtunk... felette gyorsan mindenütt, éjjel-nappal ügetést nyargalván, sietvén... csak kiváltságos nemes emberek s papok lovait is postára elszedvén... hogy ez lehessen! Hogy úrnőinknek minden történetekről számot adjunk, ó vezérlő Anyánk!
Készületlen beszéd volt s így nemigen udvari, de legalább mégis már hang, ebben a sajátságos lélekzsibbadásban! És a fagy engedezett tőle. Elsőként magáé Prisogonis úré.
Előre lépett, megint meghajolt és tenyereit afféle bibliai, napkeleti bölcsek mozdulataival terjengette:
- Tik királynők, valahány ideje újabb erősítést küldtetek dicsőült Nagy Lajos attyafiának, III-ik, avagy Durazzói Károly nápolyi királynak...
Úgy szerkesztette csak meg, mint egyszerű jelentő mondatot; mégis mintha kérdő horgocskák kunkorodtak volna a szavai végén, - ami megszúrta Erzsébet büszkeségét.
- Ennek a mivelünk sógorsági rokon uralkodónak könyörgésire, igen! - felelt mindjárt a létra hegyéről.
A követ azonban a rendreutasítást nem vette fel, talán hogy el sem értette. Most már belejött és már adta a soron következő, megintcsak kérdésforma nyilatkozatot:
- ... s ekkor felségeitek megparancsolták a kétfajta Horváthyaknak...
Körbe fordult:
- Tudd: Horváthy János bán és Palizsnay pörjelnek, - hogy ezt a hadbeli új erősítést, valamint a derék summa költségeket, ennek a nemrég-lett nápolyi királynak átadják.
Erzsébet zúzmarás igent bólintott, Mária követte, de mindhárman a nádorral együtt csak néztek, hogy mi legyen ezekből?
Kiderült.
Prisogonis felmagaslott, nagyot lobbant a sötét szeme s rémült, szinte diadalmas panasszal ugatta ki:
- Nohát királynék! Nohát szerelmes Asszonyim! E Horváthy-félék egyője, el is vakarodott igazán Nápolyba! Mán azt nem tudnám valóságosan, hogy melyik. De azt tudom csalhatatlanul s tisztán megmondom, hogy küldött segítségeteket nem arra a célra aránzotta, amire parancsoltátok! Jóval is másként! Éppen ellenetek!
- Megőrültél uram, ilyeseket csak álmunkban is higyjünk?
És Erzsébet izgatottan kezdett a szélverőjével, szinte mint tigrisfarkával, csapdosni.
- Nagy szó, követ urunk! - redőzte szemöldökét Garay. Sőt a Máriácska is indíttatva érezte magát:
- Mi ezeket ingyen sem reménljük ama jobbágyainkról - mondta cérnavékonyan, megpróbálva kis cinege-nyakán tokát ereszteni, ahogy azt anyjától látta.
De Prisogonis szinte ingerülten intett erre a gyermeki negédre:
- Királyom! Királyom! Nem külön csak elrekesztett saját elmémet adom itt, én, szegény! Hanem ez az egész hozzátok hű tengerparti városoknak üzenete is! Többi közt...
Nyelt egy hallhatót.
- Inter alia - folytatta a szenvedélyben megtompulva, elhalkulva - első helyt a Frangepán grófoké, akik is hogy micsoda világon hallatlan ragaszkodással csüggjenek Magyar Országon és fennkölt Házatokon...
Egy rövid, lezáró mozdulatot tett:
- Felségeitek azt untig elég jól tudják! Megítélhetitek őket hazafiai közt is legbuzgóbbaknak lenni.
Itt pár lépést előbbre jött. Hátraszórta szeméből a sörényét.
- Fentnevezett gróff urak mostan nem merészkedhetvén kijjebb, épp a megmondottak mijján: nehogy a Horváthy-Palizsnayak rezgelődései figyelemkívül maradjonak, éppen ezért bocsátják fel óvásukat miáltalunk. Érti a Délvidék - lángoltak új erőre a szavai - hogy mit várhasson szomszédaitól, ha a magyar királyi authoritás ezeknek csinjaira féket nem vet!
Csakugyan nem múlt még olyan nagy idő, hogy e fenyegetett vidékek ne emlékezhettek volna jól a Nagy Lajos előtti állapotokra, amikor is örökös zaklatásokban volt részük.
- Szüntelen kisebbségekben és rájuk csatázásokban! Bandafiak őket minduntalan elhányván, roppant égetéseket támasztván, őket így marcongolván s ezernyi ezer tallér sarcokat rántván rajtuk!
De ezek a népek Lajos keze álatt már nyugodalmas, szép lakóhelyeken, csendesen, frissen, úri módban, nyugodni szoktak volt.
- Bátran kereskedhettünk! - hadonászott Prisogonis. - Töltözhettünk, gyarapíthattunk! Mert jó és ahhoz értő gályák oltalmaztanak! De a kalózok irdatlan pokoltorkába visszasüppedni, eztán sem akarnánk!
Ezért óva intett tőle a követ mindenkit, nehogy a békesség erőteleníttessék! Nehogy ujabb fosztások és istentelenségek eshessenek rajtuk!
- S nehogy a lesvetők tikteket is, szegény árva lelkek, lábatokról ejtvén, majd későn szánjátok bánjátok, el nem hiteleteket!
Amilyen juhok néma szorongásával érkeztek a jádraiak, úgy egyszerre még Oranis Marino is hangjához jött.
Előállt és rángatta szintén a vészharangot:
- De nem elég ennyi! Mert nemcsak a Horváthy-Palizsnayaknak van kígyókő-fúvásuk, királynék! Hanem Tvartkó István rámai fejedelem is az világon van s forral erősen! Aztot a Velika Bosnát... mint mondani szokás az ő rác nyelvükön... Ugyanis a Nagy Délszláv álmot!
Ezt azonban Erzsébet mégkevésbé hihette; annál jobban nehezelte.
- Tvartkó! Férjünk rokonsága után, má-má meg saját atyafiunk? Kebelbeli unoka öcsénk, aki oly halálban kötelesünk? Ilyet urak ugyan mért mondotok! - készült kipezsegni méltatlankodása, - de Oranis Marino nem hagyott neki időt. Összeverte feje fölött a tenyereit s közbecsaholt:
- Te tudod Isten, hogy ez már a tengeri városokra nem aládobolt-e? Mint kezdi őket sorjába megütni, veddegélni, igen felrablani! Hajlékaikat is megszüntetni! Hogy mihamar kemence nagyobb lesz a háznál!
- Egész lakosok könnyes szemmel tekintvén vagyonkájuknak szomorú forgandó sorsban lételét! S azon egeket hasgató garázdaságokat, amivel őket roncsolják, búsítják, nyomják! - vágott közbe Prisogonis.
Majd egyszerre szinte elbődült:
- Teremtő Urunk minnél nagyobb büntetést lel, azt szállítsa árva fejemre, ha én ezt csak úgy költöm! Ha ez csak afféle beszéd!
Most már valóságos párharcot vívtak. Egymás szájából kapkodták ki a szót.
- Ez bizony az igaz fájdalmas reláció, gyám Asszonyunk, kérem felségedet!
- Hogy Tvartkó öcséd má Drakovicza várát erődíti!
- S háborúra készül!
- Ha semmisnek tartván rendcsinálás iránt való kérelmünket... és alázatos esdeklésünket csak elútáljátok s megvetnétek: bizony megtornyozik az keresűség! S abból még sok gonosz és nagy romolások jöhetnek ki rátok!
- És jobb lenne akkor rókáknak, pókoknak, vak varjaknak is, inkább ama földet ott lakniuk, mintsem egy jogarotok alá telepedett, keresztény, derék népnek, aztot a földet ott bírni!
Nem. Nem Erzsébetnek való volt ez, így... Egylélegzetre! Közbeszólás nélkül... Hang befojtva... S csak nyelni, nyelni, nyelni! E valóban éktelen meséket!
Fátyolain áttündöklő, érettgyümölcs húsú karja felrándult, gyűrűs keze kétoldalt a fejéhez kapott s mintha füleit takarná:
- Hát ég, föld? hát ördög és pokol? hát minden kitámad? Úristen! Nagyisten! Mi ez, mi ez, mi ez! - lihegett s legjobb útban volt, hogy éleset sikít, mindjárt kitör és szabadjára ereszti egész fúriáját, amikor váratlanul az agg Péter - közben erőre kapva - csendesen előcsoszogott s szánakozólag így felelt:
- Ez, királyné, - ez, szegény, felséges hívem és leányom, ez: ez az uralkodás.
Erre az új hangra az úrnő kijózanult, szemeit ébredezőleg hordta körül, majd hátravetette gyönyörű fejét.
- Ez - sipolt, fütyült gúnyosan, a szent ember hanglejtését utánozva - ez, pap urunk és kedvelt érsekünk, ez: ez gyalázat, mely a trónnal esett, ha éppen tudnia akarod! De meglássátok s jól meghalljátok - emelte fel a mutató ujját - hogy mi e rút jobbágyi fondorlatokat megsokalltuk, úntuk! s még nagy lúgkészítés leszen a főmosásra!
Azért is a király nevével jelentette, hogy akik a bűzt keltették, ellenük ezt a lázongást maguk közt titkon építgették, gerjesztették, fútták, - legelsőkül pedig azon nem igaz-magyar Horváthy-Hericartok: repülnek!
- Horváthy Jánost bánságából kimozdítcsuk, - mehet a szemevilágába!
- Igende kit nevez helyére őfelsége? - súgott fülbe ijedten Garay.
Az asszony kirivalta:
- Majd a nagy-jólelkű hazafia uramot! Veszprémi főispán Bessenyey Jankó uramot küldjük, aki a Korona és Házunk iránt sokkal magaviselőbb!
- Csakhogy ő mostan más széket ül!
- Nosza kibúcsúztatjuk belőle!
Bessenyey után persze megint újakkal kellett betömni a sorjába nyíló sok repedést... De az asszony már úgy belejött: mondta, mondta, - egészen megvadult, hogy itt neki többé ugyan senki sem szegülhet ellen!
Mint ócska harisnyaszárat, bontotta meg a bölcs nagylajosi személyi elrendezést - s mint egymást már szerkezetnél fogva vonzó láncszemek, kellett hogy aztán önkéntelenül is továbbfejtsék egymást: régi hű, valamint hibában ért igazgatók... Mentek falkástul. Ludasokon kívül a jólbeváltak. S jöttek helyettük a merőben talányos fajta ismeretlenek...
- Virradó korszak, hej! Friss uralom! Csodás napfordulat! - villogott a szilaj tündér.
Hogy ez neki eszébe nem jutott eddig! Marenka kölyök-udvarának megszervezésével, félmunkát sem végzett...
- Új tisztségviselők! Tisz-tá-ra új rend és vezéllet! Új korhoz alkalmaztatott észjárás, boldogulás!
A tigrisfark-legyező hevesen csapongott.
- Ki elég agg, hogy egyre a tegnappal bajlódjék, bárha nagy volt is és dicső... a maga idején? Idvezült Lajosunkkal talán megszűnt a föld gömbölyegsége?
Forró ingerültséggel kígyóztatta szemöldökeit.
- Még bizony pozsdulást hozunk e megállt tó lethargiájába! A nagy mocsolyaféle vízkiöntéseket megélesztjük s elkergetjük a bággyadt szúnyogok dandárait! Nem vagyunk falraeső képmás, még árnyak nem vagyunk, uraim, hogy csak az előttünk járt fényt kövessük... hanem egyedül a mi saját orcánk hasonlatossága!
Türelmetlenül toppantott.
- Pezsegjenek hát ki a magunk-költésű méhek s hordják azt a mézet! Mert mi ennek a hálátlan hazának hihetetlen megemelkedését határoztuk! Halld meg, Posteritas!
Odavillant a hüledező királygyermekre:
- Még meglásd Maradék az én sok szavaimat! Hogy nemcsupán férfi követhet el holmiket... afféle világrengető dolgot! Bezzeg asszonyállat is, az ő titkos erejéből! A Rex Foemineus! Felséged válasza ez - s huja! Evvel aztán tolmácsolám is immár... hogy miben álljon az új vezérlő saeculum!
Némileg végre kielégült a sérelmekért. Ezt így kelletett... és így méltó a hatalomban cselekedni...
Nem is valami sok kenetet pazarolt többé a jádraiakra. Kis fejbiccentő köszönet... félszemet lehunyó engedély Máriának egy mosolyra... kézszorítás nádor urunktól... trón könyöklőjére készített zacskó pénz.
De ezt az emberséges követek el nem fogadták.
Ha! Nem azért jöttek... világért sem! A gyenge királyok árva gyanutlanságán és a virágzó déli tenger-tartományokon esett meg csak a szívük. No majd kifujják rémületük tajtékját e szegény fejedelmi hölgyek s esztelen felforgatás helyett jön, majd egész bizonyosan jön a kellő okos, gubernális intézkedés. Ezt a nyakrafőre hirtelenkedő hóbortot itt, csak nem vehetik komolyan?
Még vannak táblafiai... a királyi tanács! S még adódhatik idő, amikor a jádrai hívatlan vendégekre sem lesz éppen rossz emlékezni.
Kihajlongtak, haladtak és már a felségek is visszavonulni készültek - Mária lopva kinyitotta torkán a legfelső gombot - amikor támad ám elő Zudar Mihály főkormornyik, a falkárpit mögül! Sarkában Kóroghy Están napos ajtónálló... Zavar és nagy ziláltság látszott rajtuk. S megint az az előbbi, furcsa, tudja Isten honnan befütyülő, átsuhanó, borzongató szél...
*
Hát mégegy küldöttség! Nemes Raguza város követei - és azúttal már merő jelentetlenül.
Erzsébetet mintha skorpió csípte volna. Sarkon fordult.
- Egész megszállta a világot a háborodás, hogy ilyen kéretlen ránk eshessék akárki? - sisteredett ki az előbb valahogy még fékezett dühe. - Mi ez ugyebizony? Korcsmáltató ház, avagy pedig udvar? S mink kik és mik vagyunk? Királynék, vagy csak így a csekély jobbágyaink bolondszolgálói?
Annyi esze ezért maradt, hogy a jövevények bebocsáttatását elrendelje. De a trónba már nem ült. Fel-alá huszkodta fekete uszályát a földön, szélverőjét ütögette az ökléhez s nézett bőszvadult kíváncsian. Végezetül aztán megállt, mint egy padlóba fúródott acélkard, finoman remegve és mégis szilárdan.
Számított megint pár gyenge főre. Csakhogy itt most jöttön jöttek az emberek. Egyenkint, egymás után, nyakkal-fővel előrehajolva, tipegőn befutva, ami a sztrugurit, azaz szőllőt áruló mócokat juttatta eszébe. Vagy öszvéreket, a szűk hegyi úton.
Valóban terhet cipeltek is az atyafiak, mint az öszvér. Zacskókkal, szőnyeg-göngyölegekkel és ládikákkal, azokból kicsobbanó gyöngylánc ajándékokkal volt teli a kezük s Raguza hűségével a szájuk.
No ez..?
Hát akkor..!
És az özvegy szinte már bánta, amiért nem maradt odafent a trónban. Ezek a jó csacsik ugyan mit tudhatnak az ő bosszúsága felől? Bár a szertartás-szegés megvan azért...
Arra gondolt, hogy talán mégsem hagyja azt a gyermekcsét odafent egyedül... De a dolog közben különöset fordult.
A két idegen csapatvezető, Gondola Péter és Luccari István - ahogy Kóroghy a nevüket még sebtében beadta - intett pálcájával, mire a jó megrakott emberek gyorsan a trón lépcsőjére helyezték a holmit s szintúgy tipegve, lohajtva és futva, mint ahogy érkeztek, ki, usgyé! az átellenes ajtón. Amazok ketten pedig szemtől.
Hát nem vészhírrel jöttek ezek is?
Bizony.
Luccari kezdte a gyászmondást. Gondola Péter meg mély elmordulásokkal tódította:
- Post equitem sedet atra cura!
- Lovas mögött ül a fekete gond...
- Ti is? Hát ti is?
Erzsébet felsivalkodott:
- Kímélj! Hadd! Szűnj!
De ezek ketten igazibb délvidékiek voltak, mint az elődeik. Ismerték az efféle dörgést otthonról, saját nejeiktől s nem hagyták dolgukat!
- Asszonyaimék, a nápolyi király, Durazzói Károly, erőtleníti ám a dicső férjednek, háboríttatlanságtokra tett esküt!
- Capitalis irigye ő a ti hatalmatoknak!
- Mit tudtok ezekben, kegyelmes úrnők?
Ó orca, ó világ, ó az az átkozott Károly!
De Luccari István még meg is tetézte szavait:
- Aligha a magyar trónra nem les az a hitetlen áspis!
- És kígyófészkébe uraitok közzül is egyre gyakoribb a jövés-menés!
S ó, megint azok a másikféle délszláv készülődések! Hogy mennyire bujnék ki már Tvartkó rámai fejedelem is, a magyar véka alul! Egész elbizakodott a női kormányzat ügyefogyottságában, kötélszakadás esetére meg, a gyámkirálynéval való rokonsága révén reméli bántatlanságát. Palizsnay perjel pedig imhol! a johannita lovagok birtokait csapdossa zálogba és harácsolja a pénzt. Már valami négyezer aranyat egybe is gyüjtött, mint ezt ő maga felvallotta, mult esztendő szeptember 29-én, a székesfejérvári szerzetestársak előtt, akiknek prelátusuk. Tisztán megmondta, hogy a rend újudvari birtokait a Kanizsay családnak engedte át...
- Ekkora összeget!
- Vaj ugyan mire?
- Elláthatjátok, hogy nem a mi hűséges módunkon: ajándékozásotokra!
- Bár a perjel bőre nem sült le, még holmi királyi érdeket emlegetni! - kiabáltak, lármáztak összevissza a nobilék és az előttük jártaknál sokkal szenvedélyesebb természetük szerint, ugrált, ide-oda cikkázott a tüzesbogarú szemük.
De jóval kerültek össze!
Erzsébet türelme már igazán kifogyott s nem késett bebizonyítani, hogy mennyit ér viszont az a hamisíttatlan bosnya vér...
Szinte felrobbant a dühtől.
- Csidítsd az embert, trónszöktébe ne ordítson! - ordított ugyanúgy Garayra.
Be sem várta a hatást.
- Lelkem uraim, mit gondol kegyelmük! Hol... hol vagyunk! Zsiványbarlangban vagyunk?
Hát ez az a ménkűhíres magyarbirodalmi udvar, amelyet ő olyan gondosan óv? Ebek járnak ide be vakogni? Keselyűk dögöt csérrogni? Varjak várrogni? Csak így bajt, rosszat, vészt, halált kurrogni: csőstül? Holmi ringy-rongy, fel se rúgnám ajándékocskáik fejébe? Köteles hűségük sértő fitogtatásával?
- Letégy nyelvedről a trón előtt, - hol állsz? Hej, szegény haza! Be meghanyatlottál az előljárók tiszteletében!
Botot... korbácsot szeretett volna, de izibe!
Minthogy azonban ilyesmi nem volt kéznél, csak a sívó tigris hangja, tehát azzal suhintott végig az újabb epe-keverőkön:
- Torkonveret a király mindenkit, aki ellene pártot üt! Mi uram még az összeesküvők fejével akarunk tekézni! Vigyázzon mindenki rá, nehogy lábainál, avagy éppen fenekinél találja... aztot a hitvány főt! De tik is... tik is!
Kifeszített karral mutatott a követekre:
- Így kell az őfelsége serena faciesse elé járulnotok? Vészbagoly... Két halálmadarak... akik csak gyászt tudtok kuvikolni! Ítéld meg Isten, miféle szolgák az ilyenek!
Szinte nekikfutott és szemükbe tüszkölt:
- Hol voltatok bezzeg, ameddig Lajos élt? Színe-porotok sem látszott! Az Úr csak honn ült szépen, az ő házában, nagy kommoditásban, jóformán ki sem jött! S meglett minden mégis maga-magától... hogy hosszú esztendőkön át, az unalom evett meg!
Kortyolt egy hangosat.
- Nosza most aztán jösztök, hárkáltok, pántolódtok, Istenverte! Szinte versfutást tartotok itt! Miért? Mert mi vagyunk tán az ország szolgálatának szamara, tevéje? Vagy hogy e gyermek humorát is egész elpusztítsátok?
A nádor többször próbált volna egyengetni.
De lehetett?
- Hadd, már elfortyant a lelkünk! Itt uram kelletébbvaló törvény, illem és iszonyú tekintet-rontás van!
Csak annálinkább akadoztak a szemei.
- Jah, te büdös haza! Még az egyetmásodra hányunk! Jah, még megtanítunk a főbbek tiszteletére! De ilyen óvégatásokat férfiak szájából sem szenvedünk tovább! Ebből a szemérmetlen ijeszgetésekből elég! Elég! - nyitogatta ökleit. Majd dühkínjában a tenyere vastaghúsába verte a fogát, zokogva robbant s huss! El, ki, mint a zivataros felhő.
A követek bamba képpel bámultak utána. A nádor is. De főképp a királyi gyermek.
Ím, őt a félelmesen ismert szülői indulat-tajtékzás közepett, a legszebben trónban felejtették. S mármost mihez fogjon?
Nem mert maradni. Anyjának borjúkötele nélkül rögtön biztonságát vesztette. Még valami galibába keveredhetnék...
Hát felszedelkőzött s mivel gyanította, hogy úgy egész szótlan, még ilyen árnyék-királyként sem inalhat el, ujjacskájával visszafenyegetett az ajtóból:
- Szívünkben megszomorodtunk, ti urak! Neheztelünk, igen neheztelünk! Való ilyen rút matériákkal az udvart búsítanotok? És kedvesanyánkat így megríkatni?
Feddés közben nem ügyelt a lába alá. Megbotlott a hosszú, felnőttes ruhában, ettől a véletlenségtől mégjobban megijedt, ajka elkezdett görbülni s most már maga is zokogva, hanyatthomlok kivágódott a küszöbön.
*
A két raguzai csak hült, hüledezett egymásra, aztán pedig a nádorra.
Igazság szerint hát fejbekólintódott a rémes politikátlan esztelenségektől Garay Miklós is. De hősileg leplezte.
Mit tudják ezek ezt az itteni megfordult, csodás korszakot? Ezt az ő hányt-vetett, rőkönyödésekkel teljes, cseberből-vederből soha, de soha ki nem kerülő, abban fulldokolva veckelődő, kárhozott életét?
Senki azt! Senki emberfia. S hejj! ne is, ne is... Még ő maga se..!
Szakállába símította a bajuszát, szakállát meg végigfuttatta a tenyerén s evvel mintha titkos forrásból merített volna új erőt a már soron következő helytállásra, előlépett és látszólag nyugodtan így szólt:
- No... ez dolgocskák kedves kegyelmeiket ugyan csöppet meg ne lepjék! Távol legyen a szótól a sértés... egykorban már látánk elég nagyobb szeleket is... Deazonban: cessante causa, cessat effectus! Secure!
Vontatottan elindult.
- Majd az egész történet csinosan rendbejő... Mert bár fajzásuk szerint, igaz, csak hirtelenkedő asszonyok, mégis igen királyi okossággal felékesített, nagy, fő és képes személyek ezek! Rendes végzésekhez azonfelűl - tudjuk - a tanácsbeli táblafiak közös gyűlése kelletik... Köszönetünkkel, uraimék - bólogatott. - Még rávigyázzatok, hogy nagy és magas megemelkedésük leszen kegyelmüknek e hű postálkodásuk mián! Nádori szavam... Hát bene valete, bene valete!
Elkarolta jobb lapockán Luccari Istvánt, bal hónaljánál meg Gondola Pétert és csak lassan kiballagott velük. S az ég kegyelméből, harag nélkül tisztultak el a raguzaiak is. Isten tudja, ezeket valahogy más bordából szőtték, mint az itthoni embereket. Jóllehet tüzeltek talán, amazoknál hangosabbakat pukkantak, nagy bumahányásokkal füstölögtek erősen, de a füsttel együtt ki is szállt fejükből a gőz, szívükből a gyűlölködés. Nem-magyarok voltak, tudtak a magyarnak megbocsátani is.

Később aztán csakugyan megtörtént az az «intézkedés».
Minthogy a már kimondott királyi szó enyhítéséhez Garayn kívül a tanácsurak többsége is kellett volna, ilyen hálátlan szerep pedig a haszonvári udvaroncok eszében meg sem fordult, - a főméltóságok egész sorát a terv szerint megbolygatták.
Horváthy helyére Bessenyey Jankót küldték ki.
Hanem a szegény tohonya János, erre a kényes tisztségre valóban nagyon Jankónak bizonyult.
Aló hát, útilaput kötöttek az ő talpára is! És Erzsébet egy óvatlan és kivédhetetlen pillanatban, mármeg Laczkffy Istvánnak kötötte le a királyi szavát.
De István is csak Istókként viselkedett. Sőt híre csördült, hogy érzésben a legkevésbé sem garaysta... Szeretné a nyakáranőtt uraságot minél előbb a polcról leejteni.
- Ilyen tarisznyahitű! - forgatták szemüket a hízelgők.
Bár mostantól Laczkffyn kívül, az elégedetlenek zöme sem sokat óvakodott. Főnökeik úgy ítélték, hogy a talaj eléggé megmunkálódott alattuk... És 1383 elején, Palizsnay János perjel már nyíltan kiütötte a Délvidék kéményébe a lázadás zászlaját.

VIII.
A követek elvonultával Garay fejére rászakadt egy darab csillagtalan mennybolt; dandára olyan mindenféle nyűgös munkáknak, aminőkkel a csendes nagylajosi korszakban sohasem kellett vesződnie. De legsürgősebb mégis az a gondja volt: végére járni, hogy mi lett a megfutamodott királynéval?
Bandukolt hát hozzá.
A jövőmenő udvaroncok lehetőleg elforgolódtak, szolgaemberek ész nélkül kotródtak az útjából. Az alabárdosok sem kérdeztek semmit, csak szét a fegyver s át s be! Mert ennek a roppant hatalomnak erre kiváltsága van. «Nagy bemenetelű.» Vagyis járkálhat a nap bármely percében... ha ugyan ennek a jussának valami sok köszönetét veszi...
Most is a legrosszabbra készült. Talán fejgörcs... Lehet, hogy holt-eleven kimerevedés. Noha szívhasgatás, ájulás, vagy tigrisfujtatás, ugyanúgy lehetők.
Törülte már előre az üstökét - s no most Uramisten! De rémképei egycsapásra eloszlottak és mint aki folyamnak üdítő habjaiból kél ki...
Mert a falakat borító függönyzet mögül, soha még a világon ehhez fogható, kedves muzsikák! Két asszonyi hang bohóskodott valamin és itt-ott egy plüncögés, plimm-plumm: a koboz.
Megváltottan emelte szemét a mennyezetre s mogorva arca kicsit férfi-bután, bizonytalan, vak mosolyra vonult. Aztán beljebb dülleszkedett a nehézkes testével és fülelt.
Hiszen ez itt... ő, a cudar sors szebbik színe? Az örök kiszámíthatatlan, mindig váratlan, drága Változatosság? Az ő kezében van a koboz s hogy az a Nagyisten áldja meg ez insperáte való jó fordulatért, amit álmában sem mert volna hinni! Nem, ezt igazán nem gondolta, hogy ez neki majd így rendesen fenn üljön a nyugvó padon és nehéz külső dolgát ne csak még inkább nehezítse, házi bajokkal.
A második-valaki meg a fő palotásasszony, persze. A szinte barátnő. Ragovicsné. Él itt az udvarnál szép szőkeségben és özvegységben, - de éljen is, a szorongattatásain gyakran segítő lélek!
Most ennek a fejére is ráfohászkodott egy áldást s nagy örömében nem tudta, mit nem adott volna neki - az egész világnak! - olyan hála buzdult szét benne. És jó pihenőre ernyedt testén áthömpölyödött valami végtelen kellemes langyosság.
Amazok ott a függöny leplétől nem vették észre, hogy bejött. Hát nem is mozdult. Meghúzódott a kárpit hasítékán kívül. Kéjelgett. Szabadon lélegzett!
Íme most az az irtóztató foghatatlan súly, az a nap közben, mint gyomra aljában leült kő, rejtek nehézség: nincs. Nincs ok a szorongásra. Nem kell in timore et tremore várni a következő percet. Aj be gyönyörű!
És megemelkedett lélekkel egykevéssé szusszantott; legeltetődni kívánt. Néha hát ilyen vígaszteljes és kegyelmes képen is... Mint az a forródéli, barna női arc ott, melyen most nevetésnek fénylapjai villódznak, harag marconasága, bú és szemrehányás nélkül.
Milyen egész újféle módon szép így! S az a szinte kislányos mozdulat, amivel a bujafekete sörény a homlokból pajkosan hátrarázattatik!
Világelső asszonyállat ez... no. Mégis... mégis csak... És szédület, így egyszerre megint a hinta felfele lendülő oldalán suhanni! Most az a másik sors elsűlyedt, le, a láthatatlan mélybe, poklokra valahova... Vagy talán soha igaz sem volt, hogy volt? Hogy az élet gyötrő és nyögesztő? Csak ez a hang? Az elégedett és játékos némber hangja?
Kacagás és derű... Bátorság és vállalkozásokra támadó erő... akár bizony a legnagyobbakra is. Most úgy érezte: merné. Talajt kapott, csodaföldet érintett megint a sarka. Anteusz titkával közlekedett s ha ezt az alapzatot úgy a lába alatt meghagynák... ohé! Nincs az a Heraklés, aki rajta és ezen az országon erőt vehetne!
Szemet húnyt, hogy annál élesebben halljon. Mit les el itt mindjárt..? És odabent megszólalt a koboz. A nóta felcsendült:
Ezek is pediglen szörnyű sietéssel
Gyorsalkonnak vala jó nagy sebességgel
Uram Están kelme beadja hírünköt
Asszony asszonyunknak megmondjad jöttünket.
Kuvik! Kuvik!
A szőke Christa odabent madártorka szakadtából kacagott. S ejha? Csakugyan... Furcsaforma ez az éneklés... De már haladt is tovább:
Mert vagyunk mink ketten két fő jelösségek
E jó Pétörömmel fő nevezetességek.
Aranyban dajkálnak odahaza minket
Selyemágyba itt is, tudom béhelyöznek
Kuvik! Kuvik!
Csúfondáros, csípős, édes-zamatos volt ez a hang, mint a forrongó bolond must. Miklós egyelőre még nem értette, hogy miért a gúnyolódás, kicsobbanó hahota, node... majd megérti! Mert perdültek megint a húrok, koccantak a gyűrűk s az a gömbölyű ajk csücsörödött, megrágni való édesen:
- Csitt, csitt Christám! Itt most az jön, hogy «mondszaja királyné, hatalmas királyné». - És zengett a dal:
Jaj cselédem Istók, jaj kit hozál elém
Soha láttam eddig ily két fura legént!
Ily két vöcsök-fülű, tülökorrú görént,
Bak-patájú kerge, bagolycsőrű szegént!
Kuvik! Kuvik!
Az udvarhölgy odabent már a pokrócon hempergett s nagy maguk-hitelében nem is valami vigyázatosan. Harisnyakötő gelesztái minduntalan kivillantak. Ez sem rossz látvány...
És Miklós mosolyra fanyalodott:
Aha! Istók! És: Pétör! Meg «hatalmas királyné...» Dehiszen akkor helyben vagyunk? Mert akkor ez a versezet itt most letten-készül? Annálinkább hát... Ezt meglesőnk. - És plüncögött a koboz:
Balgaságuk köz nekik a szamárral
Szemük ennek bandzsal, vagynak két bal lábbal
Vagynak ezek itten bolondoskodással
Felség színe előtt csoda rút lármával:
Kuvik! Kuvik!
Már enyhén höbögött Miklós, mint mikor komoly nagy hordóból a picike dugó kilazul. Rázogatta a szokatlan kedély: felfogta már a dolgot!
Hát persze, hogy a raguzai követség énekes képe ez! Úristen! Milyen könnyű, más színű! milyen semmiség ez így, e függöny mellől! S talán csakugyan is... nem olyan világrengető nagy ügy az egész...
Erősebb ingere támadt. Torokcsiklándozás. De megállta. Bolond ember, a kevés égi adományaidat el ne rontsd! Ritkán vagy ily kedves eseteknél auditorium! - rántotta össze megint a szétfutott ajkait. - Odabent pedig ment a frissköltés tovább:
Délyest felségeim, igen fondorlanak
Mindenfelől rátok igen haragunnak
Ellenetek ilyképp igen feltámonnak
Lázadók a tokbul... piszkafát kivonnak.
S: kuvik! Kuvik!
Egy tréfában is parancsoló kézlegyintés következett most. Tollpárnákba bubogó fulldoklás. És ezentúl megszakítás nélkül haladt a história:
Avval tinéktek majd torkotokat meccik
Nagy siralmasképpen torjáról leejtik
Árva királynéknak halálát idézik
E halottas háznak gyászfeketeségit
Kuvik! Kuvik!
De már igazán vitte a kutya a tollseprűt! Mint nehézkórban, kepickélt, nyomorgott, rugódozott a szőke hölgy. Odavolt kínjában. Kukorékolt, vergelődött, majd megbolondult.
- Jajúristen! Immár nem bírhatom tovább! Felséged el ne veszítsen!
És egy eszeválott felsikítás:
- Meg... hegyestőröznek! Torkunkba eresztvén fínum fringiai... piszkafájukat! Azt ráncsák elő... a hősök! S avval metélik nyakunkat!
- Mint a szecskaneműt! - hagyta rá egy holtkomoly tettetésében csak még annál ingerlőbb hang. De legott hozzátette: valami hátramaradt! Ez:
Karika orrába, nagysűrő bundába
Főmedve urunk áll, csak úgy egymagába.
Plumm, plimm.
A hosszú pillák felvetődtek.
Csak úgy nyugton tarcsa mely szörnyű karmait
Ingyen pattingatja röttentő agyarit
Plumm, plimm.
S egy kis torokköszörülés.
Nincsen ettül szajkóm, nincsen amért féjjél!
Károgj varnyú, holló, sose ijedezzél!
Plumm, plimm!
Gyors futam a húrok fölött:
Medvénk inkább baglyot kuviklani hagyja
Jobb szereti Miklós, ha mézet nyalhatja!
Hanem még ilyet! Erre ki számíthatott? Nagyot hólyagzott a függöny, egy súlyos barna tömeg: lökk, elő s a plumm-plimmet már Garay adta meg... Erzsébet szájára.
- Aha lélek! Hát így bocsátjuk hű nádorunk ellen a mi hamis sípunknak hangjait? S hát: medve? Karikás? Csak úgy tétlen agyarkodó? Mi? Hejj, nagy méltatlanság és fejedelmekben levő, rút háládatlanság!
- Eresszen kegyelme... Még megöl, avagy megfélszegít!
- Csak kivonom villás nyelvét ennek a zomok kígyócskának, keresztvizet begyére gyüjtögetőnek! Aha... s plumm, plimm! Ugye bezzeg!
Hol volt itt vészkövetség! Ország! Bú és gond, gyászesztendő! Csupán két forrón marakodó, bíborködbe kergült teperődő: szerelemnek megszállottjai.
Erzsébet eldűlt a váratlan rohamban. Koboz erre, tollverője arra. A fekete hajsátor lebomlott s az özvegy kacagott, kacagott.
- Maga bujnyik! Maga bujnyik! Elenged?
- Nem, ez meg itt az én nótácskám! Addig abba nem hagyom, míg hatalmasul, vagy száz strófára tellőt nem szerkesztek belőle!
És egészen kölyökké gyermekedett a nagy mogorva férfi. Úgy tetszett, hogy szavának áll...
Christa elnézte kicsit a hergelődést s vette azt a meglepetés legkisebb jele nélkül. Napirenden való eset volt itt az ilyesmi. Vagy dühtajtékos tombolás, vagy a Vénusz... Vagy a kettő együtt.
Kinek jutott volna eszébe, hogy előtte titkolódzzék?
Ugyanugyan... Szentkajafás..!
Hiszen kezdettől fogva látta ő ezt a szívszerelmet fejlődni s ó! megértette, az éveken át sínylődő Lajos oldalán, aki aztán el is húnyt.
- Mit fogjon tenni a nő az ő belső állapotaival, ha még nem hanyatlott idejű, egészség van, olykor tüzek tüze gyúll és a bordacsontoknak kíváncsisága? - emelgette a szemöldökeit. - Jaj bizony örökre sápadt homlokkal nem üldögélhet a jégen! Korona s effélék a Vénusz dolgaiban keveset segítvén, melegítvén... és a gyarló tetem nem érvén be a Birodalom ajnározásával!
Ő maga talán klastromban töltötte özvegységét?
Első színes ruhájánál hamarabb megérkezett a bánatűző... s meglett a tapasztalat... Akkor pedig mit lenne előtte mit palástolgatni?
De azért mikor a csata több lett kettőnél, csak feltápászkodott mégis. Nyújtózott egyet, lesuprálta köténykéjét, hozzáfogott megsértődni: orra kis fintort forgatott s azzal mellőzötten, tüntető széles riszálással, kilőgérezett.
Forgách Balázs... no! Ha már így felpiszkálták ezek a hamvat! Vagy valamelyik Drugeth úrfit fogja megtalálni. A csere nem árt.
Lélek!
Ó!
Ó, ki olyan botor, ki elég dőre, hogy még ilyen nyolcadik világ csudáját is keressen a cudarokban! Csak kardkötéséig legyen ember az ember, azon felül az sem baj, ha nyerít. Szerencsére nem vagyunk holmi balga vérmagyarok... Művelt külföld! Haladó világ! És varietas delectat... Ssz.
Ilyen gondolatok közt vonult és tudta, hogy nem egyhamar kerül elő. Nádor urunk muzsikája elég időkig szokván tartani...

Miklós eszéből ezalatt kiröppent minden gond, minden káros füstölgés. Most csak a mámort érezte, hogy ezt a sívó királytigrist csapdába kaphatta.
Soha. Soha ő ezt azért nem képes mégsem tisztán megérteni! Hogy éppen: ő... És lappangott benne a gyanu, hogy valami mérge lehet tán ennek az asszonynak. Valamilyen titkos vérmérge, amivel az ő egész valóját úgy megcsinálja, hogy mentől többet szürcsölt, annál többet kívánjon.
Aj, pedig hányszor nyitott be ő már ide a kétségbeesés gyászlázadó óráiban azzal, hogy: nem! Hát itt valami rettenetes balul megy! Az élet szekérrúdja szörnyen félre ferdült s ezen okvetlenül változtatni kell. Kell! Nyakát a járomból kirántani... Mert ez így tűrhetetlen! Tűr-he-tet-len gyötrő... Ha százszor királyné miatt is! Hány esetben szakadtak napok hosszára, csakugyan külön! De a már felszívódott vérméreg mindig hatott s ő mindig megint visszasomfordált: ledobbanni. És milyen boldogan meghunyászkodott, milyen áradóan hálás volt ilyenkor, hogy közben az esztendeje örökre ki nem telt! Nem vették túl komolyra a lázadását! Megmaradhatott tovább a jármot vonni, megint lázadni és körbefutni, ezen a már jól tudja, hogy sehovasem vezető úton, mely számára azért mégis, a boldogság egyedüli útja.
Hatalmas okokat talált mindig, hogy újból megbocsásson.
Nem volt-e más ez a nő, valamennyi eddig ismerteknél? Szertelen lénye, a hibáin, lelke sajátságos, lázrobbanó, kúsza készületén túl, nem volt-e éppolyan szélsőségesen jó is? Hát még kiben a világon van ennyi érzékenység, csín, gyors elme? Kiben olyan könnyekig megindulni tudás, kegyetlen önbírálat, másokon szánakozás? Kiben akkora lelkesség, hűség, eredendő tisztaság, mint ebben a bár bukott, de csakis általa és érette bukott szegényben?
Hányan rajzanak körötte pedig, a királyi hír név hiú fénykörében! De ennek jelszava: principiis obsta..! És meg is teszi. Már természeténél fogva, a közeledés első szelére mindjárt bőszül... s nem! Rögtön magvába öl minden vállalkozni kész ocsmányságot.
Ilyet ember felejtsen?
Hát ember lenne? Lehet? Hát megteheti?
A déli nap besápadt a szűk és magas ablakon. Kint a tél orkánja söpört, fütyült. S ő különös módon könnyű lábakkal, szinte anyagtalanul szállt a nyitott tűzhely mellé és a félálom-félébrenlét valami sajátságos állapotában bocsátkozott a farkasbőrös padra. Most maradéktalanul nyugodt volt. Szinte kinyilatkoztatásszerűen világosodott fel s egész valója teli lett a végtelenség megszűrt zenéjével.
Ernyedt karja a kobozért nyúlt. Ujjaival a húrok közt babrált.
Eleinte csak véletlen volt a szólam. De aztán mind erőteljesebbé, már akarttá és kifejezővé is teljesült, - míg az a másik más-világról hazatérő szellem hirtelen arra ocsudott, hogy kedvesének ajka is kinyílt. S zümmög. Az a tartózkodó, zárkózott, valahogy mindig bús, az a vaskemény férfi...
És hozzá miről?
Őróla. Sívár gyermekkoráról, a békétlen szülői házban... Örömtelen napjairól, egy holteleven férj, egy királybálvány mellett... Érthetetlen eltaszítottságáról... Útjuk egybetorkolásáról: késői, fájdalmas, soha törvényessé nem tehető szerelmükről.
Zsibbadt darázsdongással szólt a dal, ahogy csak mély lélek tud beszélni, de érződött benne a mindig készséges tűz. És mire a rögtönzés végetért, Erzsébet már ott roskadt Miklós lábainál. Hajának előrepatakzó Magdolna-sátora alatt, sápadt arcán megállás nélkül folytak végig a könnyei. Feltámasztotta állát a férfi térdeire és lázas szemével el nem eresztve, sóváran beszívta annak tekintetét, hirtelen boldog önkínzással feljajdult:
- Ugye én csak gyötröm!
- Kit?
- Magát. Én csak erre jöttem kegyelmednek. Ezt hoztam. Hoztam valami mást is?
- Mindent. - felelt a férfi, inkább a szelíden leszálló pilláival.
- Ezt... másszor is tudod?
- Folyvást.
- Egyforma napok homokszürkeségében? S ha bántalak is?
- Mindig.
A nő kezeit kulcsolta a feje fölé.
- Amikor átkozott kételkedő természetem kitör s nem beszélheted le fúriámat?
- Mindnyájan a gyarlóság törvénye alá vetettek vagyunk, kedvesem.
- És maga ilyenkor is látja... jobbik valómat? Tudja a rosszat jóságom megtakarított garaskáiból pótolni?
- Tudatlanban is.
Az asszonyt rázta az édes zokogás.
Hirtelen Miklós térdei közé fúrta a fejét.
- Jaj! Felette szeplős vagyok! - kiáltott. - Jaj, nagy, nagy hibáim!
- Azokkal együtt vagy te nekem örök eledelem.
- S nem fog keme álmélkodva körülnézni soha; hogy „öröm: az mi? Hát még az is van?”
- Nekem már megfeleltek.
Erzsébet világító tigrisszeme kitágult pupillákkal, szinte rémülten bámult.
- Semmi új-valamim, amivel gazdagíthatnám, többé nincs. S az én napjaim haladnak... Az élet kőzetje sok esztendők kis csigahéjjából épül... Nem fogsz kelletébb megszokni, hogy többé azt se lásd, körötted mozgok-e, vagy sem? Nem fogsz elunatkozni? Nem mondja nagyságod soha: szünj, elég, elég? Jam satis est?
- Előbb annál egy perccel meghalok.
- Együtt! - sikított fel tűrhetetlen elragadtatásában, szinte magánkívül a nő.
- Szépségben, - mosolygott megingathatatlan derűvel Miklós. És lágy, apás keze megsímogatta a szenvedő asszony haját. Ez pedig elkapta a jóságos, azt az áldott, felmentő és felemelő kezet s a rajongó hála őrületében, szolgálóként, alázatosan, megcsókolta.
- Gyűrűdet hordanám! - suttogott. - És amikor csak szegény mimagunk vagyunk... s szabad, mert nem hallja senki, - a feleség nevével szólíts! Ó te országom, királyságom! Igazi, te egyetlen, egyetlen világbirodalmam!

IX.
Ő-gyámfelsége még ugyanaz nap gyorsfutárt nyargaltatott a követek után.
A jádraiaknak egyforma mellrefüggő aranymedálba foglaltan, egy-egy fürt özvegyi gyászfekete haját küldte, bíborszalagon. Legfőbb személyes ajándékot kaptak a raguzaiak is. Képét, melyet a szokástól eltérőleg, nem maga feje szerint írt meg a képíró - elefántcsont lapokra, távolból - hanem úgy, hogy ő egyszer „véletlenül” bejött, a mester kicsit láthatta is és esetleg elfoghatta arcvonásainak némi reprezentációját... S hogy attól a derék emberek szívéből - igazán - a sértődöttség árnyéka is elmúlt.
Erzsébet ezzel rögtön leányaihoz ment. A nevelőasszonyt elengedte, közéjük ült. Szólt nekik felülmúlhatatlan atyjukról. Filozófiában a nagyhírű Regiust tanította nekik. Elmagyarázta a jusban Justinianus institutióit. Igen élette őket tanácsaival és sok szép kegyelmes intésével feddette s oltalmazta őket a jövőre. Velük is aludt. Árasztotta a boldogságot maga körött, a boldog asszony.

MÁSODIK RÉSZ
ODA POLONIA
X.
Ez a rákövetkező év ugyancsak bő volt eseményekben. Apród János főesperes, az udvari histórikus, egy időre kimaradt Mária tanulószobájából. Írt. És alig győzte magát lúdtollakkal.
Mindjárt az esztendő elején - Böjtelő havában - az Egyháznak egy súlyos veszteségéről kellett, hogy megemlékezzék. Elhúnyt Deméndy László váradi püspök, Nagy Lajos hajdani kedves híve és mindaddig házi orvosa, míg a francia király ajánlatára a lengyel Radlicza János az udvarhoz, László pedig a főpapi székbe került. Most hát ez a püspöki stallum megürült. De nem sokáig maradt gazdátlanul. Zudar III. János küldetett Biharba.
János atya húzott egy szép keresztet a jelentés végére és mártogatta tovább a barna gubacs-tintát.
Mert torlódtak a dolgok. Alig bírta őket füzérbe kötni. Ez, amit itt most mívelt, hivatott mestersége volt, nem úgy, mint a beszéd. Kalamárisa nem dadogott a derék kis tudósnak! Bár nem is terjengett a szükségen felül. Eltérőleg legtöbb kor és pályatársától, a száraz emberke semmit sem értett a lélek színes képzelődéseihez. A stílus virányos föllengzését meg éppen megvetette. Fogta a dolgokat, amint azok a valóság tükrén megmutatkoztak s a tellhető legegyszerűbben adta őket elő. Sajátmagát is kihagyta a játékból. Nem jósolt, nem bírált. Nem hízelgett és nem dühöngött. Valójában az egész élet sem volt számára egyéb, mint egy láthatatlan tékásasztalon felütött, roppantnagy napló, melynek szűz oldalai még ilyen vagy olyan dátumokkal és eseményekkel töltendők ki. Persze, majd mikor soruk kerül... lévén a szükséges matéria most még a sors osztovátáján.
Figyelme ez idő szerint a lengyel kérdés felé fordult. Fejlett történeti szimatával megérezte, hogy ezek az éjszakon készülő események vannak olyan jelentősek, mint a Délvidékéi, - ha ugyan nem még jelentősebbek! Mert itt már öt jó, magyar prezidiummal ellátott vár pusztult, készen, kéztől! Nagy összeg dugott pénz ellenébe, Lubart litván fejedelemnek játszotta át őket, öt magyar várnagy hamis sáfárkodása. De Apród Jánosnak azért nem jutott eszébe az utókor előtt való megbélyegzésük. Ő csak egyszerűen befoglalta a krónikájába ezt az eseményt is, mint azt a nyomon következő másikat, hogy Erzsébet gyámkirályné a várvesztő kapitányokat ez s ez parancsa alatt nótáztatta, irgalmatlan megbüntette, javaikat elszedvén és minden nemzetségüket becstelennek nyilvánítván. Kész.
Hogy a példátlan szigor ötlete tulajdonképpen kitől jött? De hogy az ártatlan ágaikban is keményen sujtott, kiterjedt családok bosszúja majd akárhogy is, nyilván az özvegy úrnőre fog hárulni? Ilyen prófétálkodásokkal János nem búsította magát. Mások dolga az, hogy éljenek, övé pedig, hogy ezt az ő jó-rossz életüket papirosra tegye. Ő nem leveli béka!
Ami nekivaló, az most Zsigmond brandenburgi hercegnek - a boldogult Lajos végzése szerint Mária jövendő férjének - bonyolult ügye volt.
A lengyelek sehogysem vállalták ezt az ifjút, aki pedig király-felesége révén, kisebbik urukként szemeltetett ki és mindenféle belső bajaik eligazítása céljából - már a Lajos halála előtti időktől - ott is lakott köztük. Hát honnan ez a gyűlölködés?
Ezt iparkodott János kinyomozni és ki is fürkészte. Úgy találta, hogy a vonakodás egyik oka Zsigmondnak a lengyelek előtt mindig is kedvetlen német származásában keresendő; másrészt meg abban a tényben, hogy a herceg nem volt képes (vagy itthonról felhatalmazott?) a kis-lengyel vérből eredett Domarat főkapitányt a nagy-lengyel párt nyakáról levenni és más, persze hát nagy-lengyel emberrel felcserélni.
Ezt a tapasztalatát aztán már megörökítette a tudós férfiú. De Szent Katalin napját követőleg szaporodott meg csak a dolga! Mert egy népes gyűlés keretén belül, most már valóságos lázongás kezdődött és sokan lengyel előkelők már emelt hangon követelték, hogy ne a birodalmak egységében és semmiképp sem a Zsigmond-féle pár uralma alatt éljen tovább nagymultú nemzetük!
- Kiáltsuk királyul a Piast vérből való Ziemovit mázovi herceget s ez aztán üsse kő! vegye nőül valamelyik Anjou leányt, ha éppen úgy tartja kedve!
Hát a két ország különválását célzó, veszedelmes tervből egyelőre nem lett semmi. A szertelenkedőket a mérsékeltebb lengyel urak maguk letorkolták. De valamelyes fanyar gyümölcsöt mégis termelt a gyűlés terebélyes fája!
Üzenet ment Budára a gyámkirálynőnek, hogy Polonia megvédte ugyan a Nagy Lajos úrral kötött megállapodást és elfogadja egyik leányát királyául; de csakis azt, amelyik férjével együtt állandóan az országban fog lakni:
- Nem lehet, hogy egy olyan magára büszke náció, mint a miénk, csak úgy Magyarország meghódoltatott birtoka gyanánt, Budáról kezeltessék, holmi csiri-csankó, ebnek sem kellő tartományi főnököcskék által prédáltassék, majdan pedig egy német herceg feneketlen zsákjába dugassék!
Vegye ezt az üzenetet az anyafelség értésül s ne mulassza a dolgokról való elméjét a nemzet elüljáróival közölni, akik is majd Szent Miklós napján, e tárgyban újabb országgyűlést tartanak!
Hiszen kimondta a véleményét a hírre Erzsébet asszony, még jóval a gyűlés előtt! Azonnal. De erről a nézetéről s a vele kapcsolatos tajtékzásokról, átkozódásokról, a derék histórikus már megint nem írt semmit. Megvált egy kissé kedves könyvétől és míg az udvarról a háborodás - a királynéi újabb veszett korszak elmúlt, inkább hát tanítványára helyezte vissza figyelmét. Kikérdezte Máriát a bőven felkapott leckékből s apró, szúrós szemének fénybogár-pattogásai közepett, csendesdeden örült, amiért a szívéhez nőtt hajadon olyan szépen halad a világ legelső tudományában, a nemzetek igaz történetében. Újabb részleteket magyarázott. Már önálló feladatokat is mert tűzni a királyka elé, kit különben saját mesterségükben a többi oktatók is váltig magasztaltak. Majd esperességének ügyeit rakta rendbe és aztán megint munkához ült.
*
Mert mostanra a zivatar elvonult, a valóságok fényes napja kisütött, az események már megérlelődtek: a királyné határozott.
Nem és nem engedi, hogy Lengyelország akármilyen rejtett formában és bármiféle így-úgy okok alapján, a Birodalom testéről leválasztassék s az ő jogos öröksége, hatalma, csorbát szenvedjen.
Előhívatta Imre egri és János csanádi püspököt, pár jószóval tudó embert rendelt melléjük s szájukba rágta üzenetét:
- Megmondjátok akiknek illik, hogy mi itt azon már elég régecskén gondolkodunk, habzunk, de im mostanra végleg el is döntőnk, hogy mi ezt a Zsigmond urat a kerek világért rá nem erőltetjük lengyel kedveseinkre! Ők is azonban más király felől semmit se mozogjanak! Mert...
És itt a diadalnak egy gyors villanása futott át az arcán.
- Ami a férj-dolgot nézi, abban mi kegyelmes szívünk tanácsolása szerint, valami őnekik roppant alkalmatos, kedves tervet forgatunk s szerzünk!
Csakhogy ez kellő bő fontolások nélkül meg nem lehet.
- Hagyjanak hát őkelméik nekünk valahány időt, Isten jóakaratunkat szekundálván, ők is ugyanazon Istent buzgón kérlelvén, imádván - s így aztán majd csak mindenek a két haza épületire, nem pedig kárára, szépen megmehetnek...

Apród Jánosnak, aki eddig térdén papírtekercseivel, kezében stílusával üldögélt a csarnok egyik lépcsőjén, de csak tétlen hallgatózott: ónvesszője erre a beszédre nyomban megmozdult. Felírta a dolgot. Azt persze nem tudta, hogy micsoda seppegés és összebujás előzte meg a követek elindítását! Még kevésbé, hogy a rosszul kezdődött üggyel, a gyámkirályné itt most tulajdonképpen első nagy személyi sikerét aratja. Pedig így volt. És Erzsébet nem szánta volna magát fejbeverni a fölöslegesen ellocsolt könnyeiért.
Még ő háborgott! Mikor ez az eset ilyen kapóra jött! Micsoda pompás lehetőség!
Hiszen immár minden leghelytállóbb politikai jogcíme is megvan ahhoz, hogy egy régi forró fogadalmát valóra váltsa és a hajdan tiltakozása ellenére rákényszerített vőjelölttel leszámoljon.
- Itt az idő, Marenkát az undok Zsigmondtól megszabadítani és magamnak is egy igazán méltó származású, kedves, engedelmes vejem-uramat szerezni! - hunyorgott a szűkre húzott szemrései közül.
Liesl, a sáfrányhajú pomerániai tehén, az özvegy szomszédasszony, megkeserüli most bezzeg, amiért egykor a Lajos miatt való féltékenység fullánkjait próbálta az ő oldalába böködni! Példát vehet császárnéul, hogy mi az az igazi hatalmas uralkodás! Hogy micsoda képes fejedelmi személy ő... Milyen kitűnő az emlékezete... régmúltak rovásait is most mind sorra veszi... s fizet, fizet! Jaj be jó, hogy ilyen busásan fizethet! Kinek hogy dukál. És hogy a Liesl erre a fordulatra bizton megpukkad...
Mámorosan örült. Gyermekként tudott volna szökellni. De Apród János erről persze semmit sem gyaníthatott, mert történt az egész csak úgy belsőleg, kifele a méltóságnak legmerevebb látszatában, királyi tanácsban - s ő ezt írta, mivel szigorúan ennyi volt tapasztalható.
Később aztán több anyag is gyűlt.
Megérkezett a lengyel válasz. Öröm...
Felszusszant a kelletlen herceg lidércnyomásából a nemes Polónia. És Zsigmond úrfi kíséretével együtt: iszkite! Kívül a határon! A németesség átka és egy piperkőc, korán kicsapongó királytárs fenyegető réme elmúlt.
Az el. De a rend és elégedettség mégsem maradt tartós Lengyelhonban. Kiütött mármeg a magyarral való rokonság, a pártoskodás.
Egyesek mostanig túlságosan is elkötelezték magukat a trónkereső Ziemovit hercegnek. Mások pedig előlről kezdték a kántálást Domarat gnézai főkapitány miatt, arra eszmélve mámorukból, hogy a nagy tanakodások kézen-közén, a gyűlölt kis-lengyel zsarnok tulajdonképpen hát mégis nyakukon maradt.
Nosza fegyverre kaptak ellene s egyszerre lángralobbant Polóniában a belháború. Szinte szerencse, hogy kettő mellett közben egy harmadik lengyel párt is felült! Amelyik a királynékhoz húzott. Különben a korona-közösség aligha úszhatta volna meg azonnali szakadás nélkül.
Ezek a magyarhű urak azonban rögtön futárokat repítettek megint Budára s próbálták a veszedelmet feltartóztatni.
- Istenére, hitire esdjük a gyámkirálynét, hogy küldje ki Lengyelbe, de jőtest jövén, valamelyik lányát! Nem baj talán hát Hedviget... Hogy mi azt valamelyik legkönnyebben megkapható fejedelemmel tüstént összeeskethessük s így a belső háborodásoknak végét szakíthassuk!
Mert a testvérhazában már fogatások, öletések vannak. Ömlik a piros vér, kék vér... Atya fiú ellen... S vannak nagy rémségek és rémülések.
- Királynék, vigyázzatok! - huhogott fel mármeg erről észak felől, a borzongató óvás. És Erzsébet nem költött gúnyverseket többé, mint a délvidéki követjáráskor, hanem sápadó szívvel, fogyni érezte magát az örökölt trónban.
Jelenvolt az esetnél a két leányka is és szintén megremegtek. Lehettek éretlen korúak; azt azonban megértették, hogy mi az a „vér” s látták, hogy itt végeredményében tulajdonképp róluk folyik az alku. Az ő szegény szívükről, jövendőjükről... És főként a halálraijedt Hedvig, nagyon elszántan szorongatta vőlegényének kezét.
Ő ettől itt?
Soha meg nem válik! Inkább a trónról köszön.
- Csak egy harapás evőkenyér s bár csak egy alacsony, nádfödeles gógányban, de együtt! - gondolta.
Nagyon hozzánőtt már ez a jegyeseként mellette nevelt ifjú. Kétszer nász-szobába is csukták vele, mint ez mostanság a házassági elkötelezéseknél lenni szokott. A dolgot mindenki tudja. Szándékosan mindenki csak elősegítette eddig ezt a szerelmet, az összeszokást. S hát akkor hogyhogyan képzelhetik ezek a fertelmesek, hogy őt a történtek után mégis egy más férfi karjába ejthetnék? Mi ő? Kulacs, hogy kézről kézre járjon? Tetszett volna a nagyoknak előbb meggondolni!
Határtalan csömört érzett; végtelen kiábrándulást szent álmaiból. Az ocsmány világba szárnyaszegetten lezuhant, sérült kis lelke, porban, piszokban hevert s gorombán fel volt dúlva, zaklatva. Aztán végezetül is sírva fakadt nyilvánosan megalázott szemérmében.
De a nagyok nem látszottak ennek a felindulásnak fontosságot tulajdonítani. Azok csak jöttek-mentek, a kard... sarkantyújukat pengették és a valamiként gyengélkedő királynét udvarolták, aki éppen most ocsudott s aztán bágyadt mozdulattal Benedek veszprémi püspököt intette. Látni lehetett, amint rajta kívül még két másik világi urat a sieradzi országgyűlésen való képviseletre kijelöl.
- Mi - szólalt meg imbolygó hangon - üzenjük a nemes lengyel nemzetnek, úgymint fiúi nevet nyert, kedvelt urainknak... s a minimis usque ad maxima... hogy korábban kelt szándékunk Mária új férje felől még eddig meg nem valósulhatván... őket tehát a Zsigmond iránti hűségen kívül, ennek a mi Máriánknak hódolatából is feloldozzuk.
Nehezen nyelte le könnyeit.
- De határoztunk másfelől olyképp - folytatta olyan elvérzett hangon, mint akinek tőr van a szívén átütve - hogy a lengyel korona mostantól kisebbik leányunkra transzferáltassék... s ezek szerint a lengyelek a jövőben a Hedvig-Vilmos-féle párnak hódoljanak...
Kis szünetet tartott. Majd a gyermek hálapillantásából új erőt merítve, valamivel szilárdabban tette hozzá:
- Im iszonyú bajokban vergődvén, mind a Birodalom, mind pedig mi magunk, ebben a közös szorultságunkban megígérjük, hogy Hedviget megkoronáztatása végett, hozzátok kiküldjük.
Fáradt mozdulattal simította hátra fürtjeit. Aztán feszült, gyenge, idegen hangon befejezte:
- Tik is azonban a koronáztatás majd megtörténvén, leányunkat nekünk izibe visszaküldjétek, mert e királyotok idejére még bimbó s valahány évekig édes anyai nevelésünkre szorul.
A követek elrepültek a hírrel. Ők csak postagalambok... De a magyar udvarra felhő ült.
- Kolbász! - dohogta a szakállába elkeseredetten, nyakát vakarintva, a vén Szécsi.
A többiek nem mindjárt értették.
Megmagyarázta nekik:
- Fogj egy darab kolbászt komé! Akár innen rágod, akár a másik végéről, mindítig csak kolbász!
S most már felfogta mindenki. Hát ez a végzés bizony mégis Lengyelország elszakadásával egyet érő.
- Isten oltalmazzon, de mit gondolok! - sóhajtott fel Zudar. - Ecclipsist ejtünk erre a nagylajosi szép világnak gömbölyegségére! Olvadóban a Birodalom! Maholnap megszűnnek az ő három tengerre menő határi!
És leverten elballagtak.
*
De még ennyinél sem álltak meg az események.
Kiderült, hogy a lengyeleknek a vilmossali cseréhez sem füllött a foguk. Már maguknak a királynépárti főnemeseknek sem. Odaát is csak kolbász...
- Osztrák!
- Hát az nem német fajbeli?
S szenvedélyes kifakadások után nagyon kerek válasszal fordították vissza a kurírokat:
- Mondják meg Budán nagyságtok, hogy ha... jó! Hát Hedvig! legkésőbb pünkösdig az országba be nem jő, egy neki itt adandó férjjel be nem éri, avval sebesen meg nem esküszik és bent is nem marad, - valamint ha Galiciát Erzsébet parafernumként vissza nem csatolja Lengyelországhoz: Isten ne legyen Istenünk, hogy a hűséget tovább mi sem álljuk!
Akkor aztán semelyik Anjou kisasszonyból nem kérnek többé, hanem majd valami könnyebben mozgatható, más királyt keresnek maguknak!
Még szerencse, hogy szegény Hedvig nem tudott erről a vészes fordulatról. De Erzsébet tudott és a császárnéval való hetyke ujjvonás után, hirtelen átcsapott mármeg, a túlsó végletbe. Elhagyta minden bátorsága. Ágynak dűlt. Megtört. És Hedvig boldogtalan sorsa miatt magát ezer váddal illetve: kényszerhelyzetében mindent megígért.
Erre a követek felkötötték az úti sarút, Lengyelország pedig valahára lecsendesült. Vagy legalább úgy látszott, hogy megnyugszik.
Csakhogy ettől a puszta látszattól a holtbeteg egészsége rögtön visszatért!
Ágyból pattant, megrázkódott, mint egy frissen született hableány, gyermekeiért küldött, villogva közéjük ült s hogy okulhassanak a jövendő királykák, hirtelenében az egész titkot odaloccsantotta nekik:
- Et nunc erudimini!
Hedvig szinte holdkóros lett a rémülettől. De ő csak mosolygott. Felemelte állánál a szőke fejet és színlelt szigorral így szólt:
- Ide a szemembe nézz! Mit gondolsz, kedves Maradvány? Hogy mi a sátán észvesztő munkáját majd talán ennyibe hagyjuk?
Turbékolva kacagott fel a torka mélyéből:
- De jóval is másmint! Tervünket mostanra megszültük. Igazi királyné így tesz, látod...
S három ujjal egy fricska bohó futamát pergette el a kislány orra alatt.
- Evvel végzik a híres lengyeleid! Bujhatsz Vilmosodhoz! Ítéld meg Isten, hogy ezek a kurta emberecskék még mibe nem avatkoznának!
Felkelt és dölyfös félarccal visszafordult:
- Azért édes Ivadék, igazíttalak ezekre: ki időt nyer, megnyert mindent. Mos már csak bízzátok rám e megragadott lengyel paripákat! Még bizony a szégyellős fertályukat elrakom s leszen jámborodásuk! Leszen még hátukon lovagolásunk, bőrüknek elmeneteléig, tudom Istenem!
És napokon keresztül igen különös s érthetetlenül fel-felnevető volt.
Egy ízben, ebéd fölött, nagy aggodalmasan meg is jegyezte Zudar Mihály főkomornyik, az ő Zudar István szintén főkomornyik öccsének:
- Hallsza kenyeres?
- S tán nem!
- Aszondom, „mulier cum sola cogitat, male cogitat!”
- Abizigena! - nyelt egy nagyot a fiatal úr. - Magam sem szeretem, mikor a fejérnép nekifog egyedül gondolkodni!

Dehogy álmodták volna szegények, hogy rövid három esztendőn belül, életüket vesztik e királynéi rejtett gondolatok gyümölcseiért!

XI.
Pünkösd után Erzsébet aztán felcihelődött és Hedviggel együtt elindult.
Az úti előkészület látszólag nagyon gondosan történt. De a bizalmas frájjok tudták, hogy a cifra ládákban egyszemernyi koronázó holmi nem sok, annyi sincs. Nem volt azokban egyéb mint ruhanemű, kaptányok, hálók, szigonyok, fínom tőrök, tarkapántlikás kobzok, vagyis csupa olyan portékák, melyek cicomához, gúnyversek költéséhez és vadászgatásokhoz ugyan nagyon jók lehetnek, de koronázásokhoz... ritkábban.
Mindazonáltal a kíséret hitt, sőt Kassáig érkezve, Hedvig bizalma már egész megrendült, amikor jött egy kis eső... Anyja valami pocsétát látott... S hát erre váratlanul kereken kijelentette, hogy egy tapodtat sem hajlandó tovább menni.
- Kegyelmes igyekezetet várhatnak ugyan a lengyelek jövendő úrnőjüktől, de nyakrafőre vízbefulladást, soha!
Soha ő ezt a kedves felség gyermekét sebes árba bele nem viszi! Ezt ő meg nem cselekszi, meg nem kockáztatja, már csak a hű Polónia miatt sem, melynek leendő királyáért még ő a felelős!
- Dehát - szólt, vásott kedvét alig bírván palástolni, mert Hedvig is egyszerre fakadozva értette meg a fortélyt - amit mi asszonyokul meg nem cselekedhetünk, azt erőteljes férfiak majd játszva elkövethetik.
És kiszállt a hintóból.
- Küldjön tehát hozzánk illő meghatalmazottakat a nemes lengyel nép, hogy mi azért valakikkel mégis szemben lehessünk s a szükséges dolgokban tanácsot tarthassunk...
*
A lengyelek egyelőre semmit sem gyanítottak s ennyi jószándékú utazgatást és törődést látván, mint majdnem már az ország határáig, csakugyan az elakadt királynői menet után küldtek hat válogatott előkelőt. Ezek noha csudálkoztak kissé, hogy lovaik száraz lábbal juthattak egészen Kassáig, de zajt senki sem ütött. Mert lehet, hogy sebesen húzódott vissza az a sebes ár... És no mert így követjárásban forgolódni, sem erszény, sem rang szempontjából, károsnak azért éppen nem mondható. Elég lesz majd a különböző furcsaságok felett otthon eltűnődni és holmiket az illetékeseknek elmesézni... Ráérünk.
*
Összeültek aztán úgy magyar, mint lengyel főemberek s meglett a szerződés, hogy Isten akaratából Hedvig jövő Szentmártonra «most már egész bizonyosan» átmegy Krakkóba, - számára rendelt férjjel esküszik és megkoronáztatik. De alig ért haza leányával Erzsébet, alig valamit örvendezhettek az újabb haladék fölött, mikor szinte hátukon érkezett a lengyel küldöttség. Megköszönte szépen a kassai fogadkozást... és visszajuttatta.
Sose fárasszák magukat ezek a gyenge felségek, akik csak egy ártatlan pocsolyán nem képesek erőt venni! (Aha!) Ezt az áldozatot egy olyan lovagias nép, mint a lengyel, el sem fogadhatja, - hanem ország jármába majd inkább egy markos férfiút fog és azt terheli meg koronájának viselésével!
- Már van is egy jó vasgyúró úr, ama régebben említett Ziemovit, aki szegény, a bajlódásra csakugyan késznek bizonyult! - fújta a hírnök. - S ezért őt a hazafiak Szentgyörgy hava tizenötödik napján királlyá kiáltották és ez a bátor vállalkozó immár lengyel királyként is köszönti kedves nővéreit.
Megint lesuhant Budán a hinta.
Voltak udvari haszonlesők, akik a hírhozók szavai után már oldották is a kereket. De az emberségesebbek a kitartás mellett határoztak s nem ismervén az ügy ádáz előzményeit, szánakozó szívvel ajánlgatták szolgálataikat a szorongatott asszonynak.
Hogy elfogadta-e!
Rögtön kinevezte Stiborici Stibort Lancic és Kujávia kormányzójául, az öreg Kaplay Demeter érseket pedig főkormányzóul. Sőt egyszeribe még az elcsapott vőjelölt, Zsigmond herceg is jó lett, gesztenyét a parázsból kikaparni.
- Tizenkétezer sereget küldünk neki a mi kebelünkből! - lelkendezett a bajbakerült anyós. Levelében «legszerelmesebb fiának» titulálta a gyűlölt császári sarjat és tüzelte veszettül, hogy saját jövendő birodalmában csak ilyen árulásokat valahogy meg ne tűrjön! és az ilyen kapitális ellenségeit erős bosszú nélkül ne engedje!
Hát csinált is rendet a bár korán fertőbe bukott, de korán is érett ifjú hadvezér. Visszaigazította Buda pártjára az eltántorodott lengyel baráturakat, Ziemovitot pedig csúnyán elnadrágolta és leköszöntette.
Ügyességének azonban mégsem szüretelhette hasznát.
Mikorra mindez megtörtént, a magyar udvarban már ürömmé keseredett az öröm. Beföllegzett minden panegyrisnek.
*
Mert odalent a Délvidéken sem nézték ölbetett kézzel a felkelők a dolgokat. A kedvező északi fejlemények lovat adtak a liga alá s a mozgalom egyszerre olyan arányokat kezdett ölteni, hogy mostantól errefelé kellettek a legsürgősebb kormányintézkedések.
Ment Miklós pozsegai püspök. Aztán pedig Bebek Detre indult s látogatták a dalmát városokat; szedték a királynők részére a hűségesküt. De bár e tekintetben sikerrel számolhattak is be Garaynak, hol volt még ez a részletsiker az ország általános lecsillapodásának mondható!
A bán nem volt itt elég kemény, hogy a követek fellépését a háttérből kellő nyomatékkal támogassa és ellensúlyozza azt a cselszövényt, melyet a talányos viselkedésű Durazzói Károly, lehet, hogy már azóta szövögetett, mikor még Nagy Lajos életében és parancsa folytán, Horvátországban időzött.
- Itt valahol hibának kell lenni! - morgott Miklós. - Mert nyomon véve, már az maga gyanus, hogy a dicsőült Úr örököseinek hűségesküt kívánt ettől a nevelt fiától!
- Persze! Mért teszi, ha a nyavalyásban megbízhaték vala? - töprengtek más tanácsurak is.
De Erzsébet ingerülten vágta fel a fejét:
- Ugyan ne moszoljátok böcsületét! Már a Jézusmáriát is gyanuba kevernék nagyságtok!
Hirtelen nagyon elege lett.
Stibor, Kaplay északon, a hűségszedő kormányemberek délen: ő megtett minden tőle tellhetőt! Szolgálják ki most már ezek a haza jóvoltát, itt az ideje, hogy ő is a magáét. Szoknyája a derekán körbe fordul, úgy lefogyasztotta az a kilenc hónap, Lajos halála óta. Ötvenes éveivel hanyagolja el majd a szépségét, mindig mások miatt? Királynénak úgy való, hogy hódoltassa magát, nem pedig, hogy még ő cipekedjék folyton a szolgái körött!
- Huja! Ilyesmire őket rá sem kapatjuk! Szentjakab forró havát Budán nem töltjük!
Összepakolta hát leányait és elszállt velük Diósgyőrbe, eget változtatni, Miklóst is egy kicsit megkoplaltatni, magát jobban gondozni.
Mostanában sokszor örült, hogy nem fiúk a gyermekek, amit pedig valaha milyen elbúsúltan panaszolt! Sőt volt idő, mikor haragos szemmel is nézte szegényeket... Csak így felnőtt állapotukban látta, hogy mennyivel többet kezdhet velük, mint holmi ebadta kanyókkal! Már rég kisiklottak volna a kezéből. Hallgass lenne a neve s kegyüket leshetné. Emezeket pedig öltöztetni lehet... Velük forgolódni... itt-ott egy kis spektákulumot is csapni olykor, a Köz mulatságos megrezzentésére... Valóságos barátnők már, akikkel elbohóskodhatik az ember... persze anélkül, hogy a kimondhatatlan Christát féltékenységbe ejtené.
Annak valami elkobzott javakból, épp most íratott be megint vagy száz jobbágy kaput.

HARMADIK RÉSZ
TALMI-KIRÁLY
XII.
Budán kavarogtak tovább a zűrzavaros események.
Már nem elég, hogy Lengyelország nyüzsgött, hogy a délvidék tótágast állt, egyszerre csak Velence is megbolondult.
Míg a Signoria és a magyar udvar mostanig a legkellemesebb látszat jegyében erősítgette a Lajos-féle turini békét és míg Venieri Antal dózse csak nemrégen is azzal küldte fel Budára Dandolo Saracenot, hogy valami szorosabb egyezményt üssön nyélbe Velence és Buda között, három héttel később már futárt szalajtott ugyanazon követe után, hogy a szövetség tervét, jaj, valahogy meg se pendítse!
Az történt itt, hogy a Signoria Magyarország helyett... éppen annak titkon áskálódó legesküdtebb ellenségével, a nagy Délszláv Birodalmon mesterkedő Tvartkó bosnya királlyal kalapálta össze a szerződést.
Velence hangulatát - bár egyelőre suttyomban - egy súlyos kormányzati balfogás fordította meg így. Laczkffy István annak idején délvidéki bánná való, meggondolatlan kineveztetése. Ez az akkor még új bán egyáltalán nem volt Velencében népszerű. Sőt. A hajdani itáliai hadjáratok korából, mint a szigetváros könyörtelen ellenségét ismerték, aki csak valami ártatlan lakodalmasok közül is hatvan embert agyonveretett. Amerre megfordult, azt a vidéket olyan tisztára felrabolta, hogy onnan ugyan egy szemernyi élelem, egy garasnyi adó többé be nem folyt! Hát egész indokolt volt a gyanu, hogy új tisztségében is ez a gyengeségét kegyetlenkedésekkel leplező véreb, mindent, csak éppen barátságos politikát nem fog Itáliával folytatni. Viszont Tvartkó erőszakoskodásai - közvetve - a legpompásabban beillettek a Signoria számításaiba. Hiszen ennek a becsvágyó fejedelmecskének kitűzött célja a magyarhódolt dalmát tengervárosok nyaggatása, végül pedig elfoglalása volt! Tehát csupa olyan művelet, mely ellen a magyar bánok a multban sem mindig tudták e nyugtalanított területeket megoltalmazni, a trónváltozással járó mostani zavargások közepett meg, nyilván mégkevésbé lesz erre módjuk. S akkor aztán mi mást tehetnének a szláv zaklatásoktól gyötört vidékek, mint hogy Tvartkó elől a hatalmas Velence «mentő» karjaiba vessék magukat?
Legjobb reményekkel kecsegtetett a dolog és a ravasz dózse nem győzte kezeit dörzsölni s a nobilék is nagyban örvendeztek:
- Nekünk munkálkodik az idő és Tvartkó hüvelykszorítója!
Csak egy körülménnyel nem számoltak a velenceiek. Hogy besúgók vannak mindenütt és hogy ezek ugyan a magyar aranyakat sem fogják megvetni.
Valóban akadtak, akik a velencei Tvartkó-féle pálfordulás hírét hamarosan Garaynak is bedudálták.
Hát valami sok fejtörést ebből sem csinált magának többé Venieri. A duzzogó magyar udvar helyett mostanig ott állt már mögötte az elégedett bosnyák despota, aki minden jövőben várható hasznokon felül, még mint jelenlegi vásárló is kiválónak bizonyult. Naszádokat rendelt Velencétől... Sőt gályahadának legfőbb tengernagyi tisztségét is egy velencei polgárral, Niccolo Bascioval töltötte be... a Signoriának majd könnyen kéztől álló módon.
Ezek a mindenféle tréfás fonákságok végezetül még mulattatták is Velencét:
- Elég ideig voltunk alul ahhoz, hogy most valahára mi kerüljünk felül!
Sinylette a szigetváros Nagy Lajos hatalmát, érezze majd egy kicsit Magyarország az övét!
Már nem is igen tagadtak a Budán felelősségrevont velencei követek. Sőt Dandolóba talán az ördög bujt, szinte még ingerelte Garayt:
- Semmi az uram! Mi csak éppen hajóhadat, meg vezért adtunk ennek a Tvartkónak. De ő egész bizonyosan rokoni kötelmének tekinti, hogy a magyar trónhoz hajló alattvalókkal atyafiságosan bánjék!
Még csak arcul sem üthette Miklós a gúnyolódót. Hiszen itt most kapóra jönne minden ürügy, hogy az ellenségeskedést az országgal rögtön megkezdjék! Kijutott ebből az ő űzött-hajszolt kormányának, Velence nélkül is.
Nem tehetett mást, mint hogy lenyelje a mérgezett falatot, mardossa az ajkát, ökleit nyitogassa és robogott a medvebarlangjában le s fel, tehetetlenül. Néha szinte ledobbant a ráijesztő felelősségektől. Éjszakánkint alig aludt. Tervet terv után eszelt ki. Aztán elvetette megint mindet és előlről kezdte a töprengést. Hogy mi volna itt a jó? Hogy lehetne ebből a gyalázatos gubancból kibontakozni? Lajos vajjon mit tenne az ő helyében, ha élne?
Mostanában kínzó gyakran jutott eszébe a boldogult s ette magát, hogy mekkora teher nyomhatta azokat a királyi vállakat! és milyen bámulatos könnyen oldott meg minden legnehezebb kérdést, mégis, még mint végét járó beteg is, az a lobogó lángelme!
- Hol áll az én jóra néző szándékom, de csak középaránt való kapacitásom, az ő feneketlen bölcsességéhez képest! - gondolta keserűen.
Értelemmel áldatott meg. Ez igaz. A lényeget mindenből rögtön felfogja. Becsület? Igen. Kötelességérzés? Utolsó csepp véréig. De a feltalálás, az égi szikrának a metériára pattogása hiányzik. Ez még nem világraszóló képesség. S ezt ő mindössze a pióca folyton szívó türelmével tudja helyettesíteni.
- Hej jaj mediocritás! Szertebolygó tanácstalanság! Míg amannál a csudára égő csipkebokor..!
És mennyivel nagyobb az ilyen úr ellen elkövetett bűn!
De sajátmaga ellen is...
- Maradtam volna feleségemmel a tisztes házasságban! Maradtam barátom ebben az aranyozott ketrecben, beszorítva fejemet az szűk rosté közé.
S odavágott neki:
- Kelletett? Hát kellett?
Nem élhetne most a maga középszerűségében is gondtalanul, úri módban, a gorjáni, vagy csak szegedmenti dorozsmai, jó értékes, jószágos majorkodásán? Elcsapott gyermekei közt?
Már azonban késő gondolat és tetézett bűn: esküszegést még a hálátlanság darabjával foldozgatni... mikor hiszen úgy sem igazi a megbánása!
- Csak előre, ameddig egyszer valahol elrogyunk!
Addig hátán ez a boldogtalan ország. Hozzá az sincs közakaraton. Még idebent sincs békesség. Tudta.
- Ha nem is mutatkoznak nyíltan elő... van itt azért elég mindenféle!
Egyik őrült a német uralomra folyatja nyálát, másik párt a nápolyi gazdálkodásra ácsingózik, harmadik meg őmiatta fortyog. Igen bizony! Már egyenesen őellene.
- Mert ezek a peckelődő, fejedelmizáló uraimék rettentő rosszul bírják, hogy valaki a saját szolgatársaik közül, mégis nagyobbra nőjjön náluk!
No egyelőre ez a párt volt aránylag a legkevésbé veszélyes.
- De még lehet! Lehet!
A vén Szécsi Miklósra gondolt. Úgy tesz amikor teheti, mintha észre sem venné. Csak lohajt az agg ló... Igazán mint egy vak állat, mely hozzá süket is... Zámbó Miklós egy perccel mindig előbb ejti a székre magát, úgy pöffeszkedik... színleg persze csak úgy véletlenül.
- De ez innék a véremből! Hejj, ez igen!
Tudta, ha nem is mutathatta. Kaplay János orosz igazgatót, Telegdy Miklós ajtónálló mestert, Zudarokat, paszományos gyomrú Laczkffy bandát sem rughatja ott... Mert ő most nem egy kedve szerint rugdalódzó nemes ember! Valami olyan talmi-király-féle, verné meg az a haragos Isten! Valami olyan hamis balkezes uralkodó forma, akit köt az a méltóság, amije pedig nincs is. És no mert nem utolsóként, az ilyen rugódozásoknál a vén Kaplay Demeter is jelen teremhetne lenni... Az meg bíboros, érsek, háta mögött az egész püspökökkel s végül a ködös homályban magával Rómával.
- Egyéb sem kellene még, mint hogy Róma is..! Az is!
Akkor aztán igazán kész a szekér pokol fenekére, mind országostól! Megmellyesztik ezek forróvíz nélkül, északról, délről.
Elnehezülten járkált. Agya lázba borult. Lelke feszültéből vajudta legfrissebb tervét.
- No, köröttem virágzó kedves ellenségeim!
Ha legalább két párttal közülük békét lehetne szerezni... s úgy a harmadikra!
Megint körbe robogott. Undok ízt nyeldesett. Felémelyedő büszkeségét. Mert már tudta, hogy azt fenyegeti itt valami...
- Az ember hazafiú! - korbácsolta magát. - Most lefele avval a beste Garay nyakkal! Fenébe mindenekkel! Ország van. Az az első.
És tovább rágta a kérdést.
- Kik is csak a legfőbb ark-ördögök? A legveszélyesebb elégületlenek?
S egyszerre mint lármafa az ormon, gyulladt ki benne egy név, egy arc:
- Hédervári Kont István!
És egy csomó multbeli emlék...
A menekülésnek sóvárgó vágya öntötte el. Szinte a kinyilatkoztatás erejével tört rá a gondolat, hogy éppen ez az ember a siker kulcsa. Ha Kontot megnyeri, akkor evvel nem egy magános lelket fogott kormányának dűlöngő szekerébe, hanem ez Győr, ez neked Sopron s ez Mosony... Három kövér, teljes bandériumos vármegye, egycsapásra.
Hiszen már a kastélyát is hogy építette ez a nagy család! Hogy a három megye határának éppen találkozásához kerüljön. Így ha törvénybe is keveredtek a nagyságos nemzedékek valamelyik megyével s ez a komitátus talán hadat dobolt volna ellenük, ők csak szépen átsétáltak a kastély másik, vagy harmadik szárnyába, ott aztán a haragos megyének már semmi hatalma nem volt rajtuk... A más két komitátusban mentességet élvezvén.
Vívódva ráncolta szemöldökeit. Kékárnyékos szeme fenn kószált a mennyezeten. Dacos álla párat még vonaglott, majd suhintott egyet:
- Jerünk! Istennek, vicéje, a lelkiösmeret, diktál. Senki magyarok ne pökhessenek utánunk.
Lecsörrentette kardját egy falbavert vadkan agyarról, fejébe a karimás árnyéksüveget és elindult.
Hallotta, hogy Hédervári most éppen Budán tartózkodik. Lovat sem kért. Minek? Hiszen olyan csekély még ez a drága fő és szék város, mint egy kis kösöntyű, a zöld mezőség bársony ékszerpárnáján... Egész jó a gyalog zarándoklatokra...
Fáradt szeme szánakozólag pillantott szét:
- Szegény bűnös, nyavalyás kócos kis magyarok... csak egy kurta emberöltő előtt kezdtünk volna éppen hatalmasodni!
*
Nehézkes léptekkel vágott neki. Valamelyik toronyban lomhán kalimpált egy harang. A hőségtől megjárt föld szinte pöfögött. Pedig csak egy sápadt korong volt az ég. A sűrű párázatban a nap nem is igen látszott. De szétszórt sugarai észrevétlen permetegben azért még az árnyékos helyeket is megülték.
Útjába esett a mesterséges ugrókút. Az is most mintha olvasztott ezüstöt csorgatna... Körötte a tagbaszakadt kőnimfák hiába félmeztelenül, mégis mintha ájuldozva tartogatták volna a nagy békateknőket, ott a menthetetlen izzó térségen.
A kút körül jó kőpaloták sorakoztak. Márvány sem kevés. Meglátszott rajtuk, hogy szakértő emberek, kőszegők, ácsok, tölcséresek, stukatúrosok és címervetők jártak köröttük. Olyanok, akik nem a saját képzelődésük szerint dolgoztak, hanem akadémiákban tanulták az építéshez kellő architekturát; úgy civilist, mint közcélokra szolgálót.
Miklósnak több helyt ki kellett térnie. Rakó polcok meredeztek elé s cseréphalmazok.
Gazda létére minden nyomorúságában sem állta, hogy félszemmel oda ne vizslantson a cserépre:
- Hál’ Istennek nem az a rossz szebeni. Príma bécsi...
Ezen eltűnődött.
Ő is rég szeretne már egy második budai házat. Nyakára nő a nagyobbik fiu, Miklós. Maholnap valami stallumba, vagy szerelembe kerül és megkívánhatja a különlakást. A többi gyerek sem marad örökre gyermek. A lányok hamar bálazásnak indulnak. Anyjuk is fel akarhat majd velük jönni és ugyan hova tegye akkor, megvált férjként?
Idegenkedés futotta el.
- Lássuk csak...
És azonnal számítgatásba fogott.
- Két hét a fundamentum, pincefal tetejéig kihozva... Télben a pinceföld aztán kihordható és márciusra a pince beboltoztatik. Juniusra a felső rend megkészülhet s befedhető. Octoberben jöhet megint a boltozás, történhetik vakolás, meszezés, kemencézés és tölcsérezés. Ajtó-ablak már a következő tél dolga... Igy a második tavasz-ujulásra beállhat ultro a költözködés és beszállhatnak a friss palota lakosi.
Kiábrándultan legyintett.
- Mesterekkel vergelődjek? Csigázzam magam a sok gondviseletlen idegen pallérral?
Talán bizony még nyelvet is tanuljon s legyen «buzzaróna buzzaráde», reggeltől estig! Arra ér ő rá! Inkább kész házra alkuszik s azt ütteti majd egy kicsit másformára.
Ilyen új szemmel nézett most körül.
- Ezek a rakó polcok is hát akkor még Lajos korabeliek, persze...
Igen ő nagyon szerette ezt, ha az emberek így friss lakóhelyeket indítottak. A studium generalet, vagy csak külön architecturát végezni akaró szegényebb ifjaknak még a Minervalt, a didactrumot, azaz tanulópénzt is elengedte... De azzal a becsületre és büszkeségre szoktató fogadalommal, hogy mihelyt az ipse már kereső állapotba jut, apránkint az egész költséget visszatéríti. Ne romoljék az ingyenkapáson az ifjú nemzedék karaktere, se az öreg-rend atyafiak igaztalan kárt ne szenvedjenek. Kaparj kurta!
Elgondolkozott.
Micsoda országnevelő bölcseség!
- Csak mívelődjetök! - hallotta tovább a multból. - Lássátok: lóesés, háborúság, rabság, ezer más dolog, elrekeszthet minden lóháti és kies világi örömektől s akkor fiaim, ugyan mint kezdetek poézis, tudomány és filozofia nélkül? Én csak azt mondom nektek, hogy Homérosz, Justinianus, vagy a hasonlói és Regius esmerete, még bizony a vakság szomorítható erejét is igen el képes venni...
- Hát ilyen szavai voltak a boldogultnak s rettenetes sokat hagyott hátra ennek az árva haza emelésére és kiterjesztésére - sóhajtott fel Miklós. De most úgy tetszett neki, mintha minden mohó iparkodásával, mégis csak futó homokra épített volna a nagy király. Ime az ő-alkotta város negyede minő! Egész világias. Tudta azonban, hogy pár házsorral kijjebb nem szabad azért már az utcákba benézni! Ott már javába porcogtatja a füvet a bárány... úszik a pocsolyán a réce... A régi utca szűk, szabálytalan és az új is kövezetlen. Csak a szentképek alatt esténkint meggyujtott mécses terjeszt világosságot... Hiába, mi az a negyven évi egyhavi és huszonkét napi kormányzat az effélékhez! Még élet kelletett volna... s bár a Matusálemé!
Hát ha neki a megbocsájtó Isten úgy hozzájutást enged... s meg nem eszik előbb..?
Most egyszerre észbekapott, hogy milyen éppen nem uralomra való járatban van... Erre összébbhúzta a bagariát és lejjebb engedte a gondolatainak pávaszárnyait.
Megérkezett egy szintén díszes porta elé. Futtában azt is megnézte s alaposabban a kaput.
Erős tölgyfakapu volt, zömök, feltűnően vasveretű és vadonat uj.
- Bizalomra, ugyebátor! - dünnyögött és benyitott.
Nem vették észre. Az udvarosok éppen az előkert pázsitját kaszálták. Ércesen pengett a kasza, meg a legények danolásztak is, mint afféle bőköltségű ház népe.
Hát fel a lépcsőn!
Itt megint mutatkozott egy bokor inas. De szóhoz nem tudtak jutni, sem jelenteni, valami olyan varázslat vett erőt rajtuk. Tömör barnán, előkelő nehézkesen s oly elháríthatatlanul jött ez a váratlan látogató és a nagy bús szeméből valami olyan jóság szelíd embersége sugárzott, hogy az egyszerű lelkek megérezték: ez bizony roppant hatalmas valaki, ettől coki cselédféle s ez nem is veszedelemre jön.
Míg azonban ennyire jutottak a gondolatukkal, az uraság már belül is került, ott állt gazdájuk előtt.

XIII.
A drága szőnyegek hangfogó puhaságában nem hallatszott a kopogtatás. Kont sem vette mindjárt észre a vendégét és Miklós csak bámult.
Irással foglalkozik ez a temérdek úrember? Hát nincs elég leveles deákja, hogy maga körmöl?
De a megütközése nem ért rá kiteljesülni. Most egyszerre István is felérzett. Fordította lefele rögtön a teleírt árkust, rá a pecsétgyűrűs, sokgyűrűs keze tenyerét s talpra! És a torkából, mint megmerített palackból, valami okon egy kurta-furcsa, tagozatlan kis kurranás tört elő.
- Kigyelmed..!
Aztán kiürült és mélyen leszállt kebellel, pillantás nélkül meredt a látogató mögötti ajtóra, mintha várna onnan még valakiket... s hallgatóznék...
Igy is volt. És az járta a hirtelen megpezsdült agyát, hogy itten mit tenni? Mert erre az egyre soha nem számított, hogy így lepjék meg, éppen a dolog forrója közepett... a népes nagyvárosban, ahol leginkább hihette biztonságban magát, úgy, hogy semmi óvakodó rendeletet ki nem adott!
Hát kész a veszedelem.
Kiáltson legalább a darabontjaiért, hogy mégse foghassák le minden ellenállás nélkül?
Már nagyon ott tartott, hogy aligha marad más teendő, amikor Miklós egyet megint előre lépett. Fejét lassan lehajtotta, szemléltető mozdulattal végigmutatott magán és csendesen így szólt:
- Imhol az emberfia. Imhol vagyok én.
Azzal kiterítette nyitott tenyerét.
- No uram hát én eljüttem.
István csakmég mindig nem értett az egészből semmit s mint erősen meglepett ember, hőkölt a nyujtott kéztől, mikor Garay ujból megszólalt:
- Elégtételedre...
Már erre ő is betette a parolát és iparkodott az első zavarán felülkerülni.
- Adom szolgálatomat nádorespán urunk.
S helyet mutatott egy díszes faragású széken.
- Miben álljon az dolog? - tudakolta tartózkodó udvariassággal.
Megreccsent az egyforma kemény derekuk. Lecihelődtek, meredek háttal leültek. Miklós elnyujtotta hosszú lábszárait, közbül a kard... aztán kétöklön rátámasztotta állát s mint egy hű, szép barna házőrző kutya, csendes-borus szemfordulattal alulról felnézve, így szólt:
- Uram a hegy-völgy is találkozik. S hát akkor emberek mért ne?
- No persze, - tódította Kont rendületlen udvariasan, de változatlan hűvösen, figyelve, lesben. - Hát csak így, mint privátus..?
- Csak csak.
Miklós bólintott:
- És semmi «nádor» kedvesem. Ez hivatalbéli második személyünk most odaki maradt. Csupán úgy férfi férfi közt... Emberek... S magyarok... És barátok.
Ezen felélénkült. Elvált az öklétől.
- Mert mi azok voltunk István!
- Míg antagonisták nem lettünk... Igen.
- No ez az! - csapott le Miklós a combjára. - S ezt távoztatnók! Ezért jüvék. Ütköztünk, megvívtunk, sebet kaptunk mind a ketten: csak beforrt. Most aztán a belső sebnek turja is... Ha lehetne... Énnálam lehető. Nem maradt bennem ellened semmi harag. Nem takargatom hóval a bosszú parazsát.
- Neem - nyujtotta a szót nyekergetősen Kont és leszegte sötétfürtös, itt-ott már korán deresedő fejét.
Látszott, hogy gondolkozik. Majd felvillant.
S ha ezek így vannak..?
Betapsolta a körötte udvarló inasát:
- Italt, edénybélit, Csóka, gyerekem!
Aztán kéztől vette a remek aranyneműt:
- Ergo bibamus...
És gazdálkodott. Töltött.
- A kigyelmed jóakaratja!
- Tisztességgel.
- Tisztességgel!
Kupát vertek, kismértékben leapasztották az ital tükrét, ismét lerakták a kupát, széttörülték a bajuszukat és akkor így folytatta Miklós:
- Ejnye de jó bortöltő legény apródjaid vannak! S ugyan mennyi?
- Tán valami olyan negyvenig menőre becsüllöm - fanyalodott el vídámság nélküli mosollyal Kont. - Főrendű, mórest tanuló fiak.
- Látom. És hát... valaha mi is így együtt apródkodtunk.
István szemöldöke felszaladt. Lehulló kis mozdulatot tett:
- Valaha rég...
Miklós azonban nem engedte a vasat kihülni.
- Bizony nem ma estünk ösmeretségbe! - szólt. - Már a szegény atyámnak is igen kedves, fiui nevet nyert kedvence voltál. Együtt nőtt s élt emberek vagyunk... Később a csatákban is...
- Mint fegyverhordozók. Még a Róbert Károly őfelsége alatt...
Garay jelentőségteljesen dűlt hátra a széken.
- Több-ször-benn, Estánom! Több-ször-benn! - emelte fel a mutató ujját. - S mindig váll a váll mel-lett!
- Fejér orcával vagyunk uram azon régi átaligaz barátság felől... Kebelem vizsgálata meg nem szeplősít abban... Node én azért világért sem akartam magamat méltóságod mellé avatni, mert hol voltam én kegyelmeddel egyarányú jó lövő? Sokszor csudállottuk - siklott ki megint a társalgás játszi, gyakorlott és semmire sem kötelező ide-oda görgetésével István s közben meg nem foghatta, hogy hova lyukadjon ki ez az ügy? Kerülgetik itt... Bár való: nyájasan.
Ő maga is kellemesebb arcot öltött, hanyagul, urasan, csevegősen, - éppen csak hogy nem enyhült. Nem, azt nem tette. Azt az egyet, a melegedést, Miklós sehogy sem tudta rajta feltalálni. Sőt minduntalan ilyen kis sóhajok estek:
- Halad ezeknek napja immár!
Vagy:
- Míg a feldobott alma lehull, idők változhatnak!
Hát tovább Garay sem erősködött. Fordított egyet a dolgon:
- Engedem a füleknek..!
S nehogy Kont türelmét veszítse, ezúttal egyenesen a látogatás érdemére tért:
- Clara pacta, boni amici! Szívünknek s lelkünknek rejtekét immár teljesen elibéd terjesztjük. Megmondom tisztán, hogy a legszebb egyességben voltunk mi bizony országos kérdések szerint is, személy szerint is, ameddig a fatális szoknya közzénk nem esett!
Röviden felnézett, de semmi... A háziúr hallgatott, mint a kő.
Hát folytatta, - elszántan gyúrta, nyomta:
- Mit negédezzünk, mit bujkálódzzunk! Magunk közt vagyunk: férfi és úr. Látta kegyelmed véletlenségből... amit láttál, még amikor Lajos király gyászhírét Verőcére meghozta nagyságod. Hiszen olykor talált éppen jönni... óvatlan rajtunk ütött az Asszony őfelségével, csalhatatlan positurában... mint afféle nemidegenek közt szokás úgy lenni...
Színeket váltott. Hallható nagyokat nyelt. Jobban beleizzadt, mint a déli napsütésbe. De kutya kemény koponyájával nem engedett már a szükségesnek ítélt töredelemből.
- Ezt az elébb mondottakat én minden más élő halandó előtt titokverembe temetem... Fejek lehullásáig tagadnám... hogy csak hírköltésnek rút nyavalyája lenne az egész! Előtted azonban ezt a rajtunk esett foltot sem őfelségéről, sem magam magamról, többé le nem szedhetem. Nem vagy vak, tudom, - intett elkínzottan. - De azóta már tésis... azt is tudhatod atyámfia, hogy micsoda hanyatlott erejű, igen betegeskedő, inkább csak holteleven árnyék vala a szegény Úr! S az ember ember, Istvánom, lelkem! Főként ha asszony... és ha kelletébb régen özvegyelt. Az ördög lidérckedett itt mivelünk! Az észvesztő sátán agitációja volt rajtunk! Meghidd! No ezeket nem azért mondottam...
- Nem is mondhatja kegyelme, nádorespán uram! Mert ember legyen bár az asszony, de: királyné!! - esett közbe István és lobbanva megrázkódott, sűrű haját szórta. - Salva venia... Szavammal ne vétsek - tért azonnal észre, hogy az ilyen zsibongás most azért nem lenne ide illő... ilyen szörnyű hamvazkodó igyekezetek után.
- Gazdálkodok! - jelentette kitérőleg.
S töltött.
- És távoztatnók is talán e beszédeket! Maradjanak... Egykorban már átesőnk egymáson végettük, nem vagyunk holmi kurtelli fráterek, kötöszködő nyeglék és uracsok, hogy minduntalan egymásba bojtorkodjunk! Mikor ezekben ugyebár, sem a kegyelmed elméje nem változott, sem az enyém! Nem, nem változott - rázta meg a fejét tagadólag, a té-zés ellenére, a címezgetés mellett konokul kitartva. - Királynét én másmint szeretem s akarom... ha egyszer magunk fölé emeltük!
Elnémult és csöndben maradt egy kissé Miklós is. Kemény arcán belső vihar jelei tükröződtek. De végül csakmégis elrágta a harapósan előreugró állának szíját. Előrölte, nyelte.
Nagyobb rendbejövetel kedvéért a kanna után nyúlt és fesztelenséget játszva, remegő kezével most még ő töltött.
- Tisztességgel no!
- Tisztességgel.
- A kigyelmed jóakaratja!
Elköszörülték, körbe köröztetve megzavarták kissé a nedüt és ittak. Garay lassan. Már időt takarított a lehüléshez. Aztán mellére fonta karjait s valameddig hát megint a könnyebb matériára terelte vissza a társalgást:
- Főbor! Italhoz ülvén, gondolom, ebből el lehetne pirittyelni, bis in die, akárki finyás uraiméknak. Friss, vidám és dicső ital ez. Ugyan: tenedosi?
- Nem.
- Pedig csalhatatlan annak tartottam. No né... Akkor tán smyrnai!
- Az sem.
- Toloni massáliai?
- Csak ilyen holmi tájbeli borocska. Annak is gyenge, kicsi idejű. Birtokomról.
A vendég minden igyekezetével lelkesült.
- Non est vinum, nisi hungaricum, - persze! Győrből?
- Nem.
- Nohát, Mosonybul.
- Szarva közt a tőgye, - ráncolta a szemöldökét Kont. - Sopronmegyébeni szőlőből szüreteltük.
Aztán meggondolta, hogy ez sem lenne helyén, a szót éppen ilyen harapófogóval húzatni s nevét adá borának.
- Mézes-máli.
- Abizisten! De csakugyan legjobban még az italián bor közelít a miénkhő... Isten áldaná meg tőrül tőre! Ki nem mondhatom jóságát és hívességét!
- Megjárja - szabadkozott a háziúr, mert ő bizony ilyen pincebeli dícséretek stratégiájával lépre nem viteti a hiuságát! Olyan nincs.
Hanem azért rövidesen visszaadta a bókot. Legközelebb ő töltött megint, elköszöntötte a vendégét s ittak. És erre a nádor csakugyan félretette a hadi fortélyt és ismét kimutatkozott a bokorból.
Tenyerét a Kont térdére tette.
- Te István! - szólt. - Hát nézd atyámfia, szerelmesem! Hát jó. Hát te így vagy, hogy azokban a verőcei dolgokban semmiképpen nem engedhetsz... Jó. Hagyjuk. Lásd nem sértődök, nem pattogok. Hazafia vagyok mostan s értem, hogy ez az állapot néha igen kemény diók törögetésével járjon együtt. Tűröm a borzasztó gáncsolást megtorlatlanul. Mást mondok! Te hiszed, hogy itt a királyné uralkodik?
- S hát ki? - hördült el szinte István. - S kicsoda, ha nem ő?
- Nézd, mely nyílt szívvel legyek irántad! Nem röjtögetem. Itt barátom, kedvesem, itt mink kell gubernáljunk.
- Garayak?
- Nem, édes eggyem. Bár hiszen... Garák is. De te is! Te, meg én, meg mindnyájan, szolgatársak és collégák, akik ezt az édes vérnemzetet szeretjük, felállva akarnók tartani s eszünk, genesisünk szerint erre hívattattunk. A királyné, Estánom, régi kenyeresem, hadd legyen csak rajta a pénzen s a trónban. De! mulier tacet in ecclesia.
- Cerebrum non habet! - fakadt el István megint, akaratlanul.
És Miklós már ennek a megjegyzésnek is melléhallott. Ráhagyta.
- Bene. S ezokáért az országolásban mi, férfiemberek kell hogy mívelkedjünk. No most hát kimondtam. És mondd ki te is a tiéd! Mellém állsz? Segítsz? Istenedre, mind a hétszentségekre kénszeríttelek, hogy elhidd: én itt egyesegyedül csak a Köz javát keresem. Csak az veszedelmezett szegény hazáét...
Kont röviden felpillantott s a mindeddig idegenkedő, élesen figyelő tekintetében előszörre volt valami... Valami másféle sugár. De ez az ujszerű jelenség gyorsan elsikkant a szeme tükrén és arcának villámvilágított tája az átcikkázó fény után csak mégsötétebb és zordonabb lett.
Hogy ezt a szózatot, melyből tévedhetetlenül, valóban kiérezte az őszintén megtárt szívet, most intézik hozzá! Mikorra már késő... késő. Ő tudja, hogy micsoda névsort írt éppen az imént! Kiknek neveit... Milyen eskü pecsétje alatt... és hogy mire! Minek a feje, hit alatt vezére már ő! Egy más király trónba behívója...
Mereven intett s ajkait laposan beszíva, magát keményen tűrtőztetve, szólt:
- Köszönöm. Ez nagy emberség és fő bizalom. De nem, uram, nádor uram, én mit sem ígérhetek.
- S... hát nem szegődsz mellém? István! Nem segítsz? - hangzott fájdalmas álmélkodással, szinte mint rossz álom bűvöletéből.
- Non possumus. Nem tehetjük. Nem tehetem.
- Mért?
- Már én csak úgy határozék, hogy a Palotának örökre hátat adok. Bezzeg többször olyan buffon, azaz udvari bolond nem lészek.
- Sérelmeid..!
- Hát igen. Voltanak. S vannak, - ragadott meg bármely kínálkozó magyarázatot István.
- A királyné?
- Ő. Kegyelmed jól emlékezhetik, hogy «ripők»-nek gyalázott akkor Verőcén, mikor szándékolatlan véletlenséggel az nagyságtok karjában kaptam.
- S ezt soha soha ne lehetne többé elfelejteni? - veresedett el egy hirtelen vértódulás hullámától Miklós.
Rögtön el is vette azonban a szavai élét:
- No még bizony igazíthatunk...
És vascsomóba gyúrta ökleit.
- Kérdéskívül nagy sérelem! Méltóságrontás, uram. De mégis csak privátus? Holott én a Seregek uraistenének nevével jövök teellened... Mi gondunk az afféle stylus és curialékra? Részdolgok uram! Ilyeneken ne múljék a haza szerencséltetése!
Látszott, hogy inaszakadtából küzd. Remegés lúdbőrözött végig egész testén. Majd hirtelen neki is feszült, mint akinek irdatlan terhű szekeret kell a kátyuból kirántani:
- Ne lennénk már olyan gerendák az kelmed szemében...
Aztán mint akinek a túlerőltetéstől aludtvér ered el a száján, egyszerre valamiképpen meglassudott s rekedt, mély, meglepően befejezett és nyugodt hangon így szólt:
- Hát legyen uram! Hát a királyné bocsánatot fog kérni. S bár a térdére áll előtted, ha úgy kívánod... Hatalmamban van a boldogtalan... te tudod egyedül. És a hazáért való áldozattételből, őt is szegényt ki nem rekeszthetem. Nincs hozzá jussom. Beéred evvel István?
Hitte, hogy most már igazán csak beleegyezés következhetik s előre készült, hogy valamerre majd szemérmesen félrefordul, ennél a másik hatalmas férfigerinc roppanásnál tanu nem lesz... magáról tapasztalhatja, hogy ez mi, - de milyen csalódás!
Kont továbbra is tagadólag rázogatta a fejét.
- Királynét én másmint szeretem s akarom, ha egyszer fölibénk emeltük. Nekem aki Szentistván trónjába hellyheztetett, alacsonyképpen ne alázkodjék! Ne csússzék előttem, mint a vizsla!
Nem hát ez...
Vajjon meddig tart az emberi erő, a hon szerelme, hogy valaki az ilyen szörnyűségeket bírja s csak nyelje, nyelje?
Ó, te keserves rút kicsi élet! Jéh, milyen csigázás!
Úgy érezte Miklós, hogy most aztán igazán vége az önuralomnak s menten eldurran az agya. Megvadul, fellángol és kitör: tűzokádó heggyé tornyozik! vagy mi...
Ehelyett - ellenkezőleg - váratlan lelohadt. Hűvösen besistergő szellő fütyült át az elméjén. Hogy más ok kell legyen itt... s nemcsupán a sértés... Ez épp csak olyan váz. Ürügy... Hiszen mindkét részről férfivér mosta volt a gyalázatot s ilyen elégtétellel az ember rendszerint beéri.
Hanem hogy mi legyen az a mélyebben rejlő igazi ok?
Felparázslott benne a gyanu, így ezt a dacosállú, rengeteg mágnásurat látva, nézve.
Ezeknél bizony elég másféle titkos sebek is adódhatnak elő!
És vélte, hogy szerencsés hirtelenkapásból már ezt is eltalálta. Most, no most aztán fogja! Most elcsípte végre a helyes nyomot. Innenfelől kell ezt a megátalkodott sziklatuskót megkörnyékezni... csinján. S majd ledűl. Mindjárt az egész rendbejő... Mert olyan magyarral ő még ugyan nem találkozott eddig...
- Te István! - szólt felélénkülten és ernyedetlen szorgalommal folytatva a tegezést. - Ezt is hogy említsem kedvesem! A lovagi satisfactio efféle állapotokban nem mindig elég.
- Hát nem.
- Mint közösleg értjük, a te birodalmad nagy.
- Valamelyes.
- Terringette! De mért ne lehetne több?
- Mire aránzik méltóságtok? Álmok hüvelyezéséhez nem lévén tehetségünk...
Miklós a keszkendőjével próbált egy kis hűs szelet verni.
- Várak, Estánom...
- Példa!
- ... hogy valóságos kőváraid, mint ama lengyel fi Stiboroknak, Telekdieknek, hozzád képest csak koszvadott Pekri, Szécsi és törött-marott Nekcseieknek, - a Lackfiaknak, Lossonczoknak is, teneked nincsenek. Azaz, nem elegendők. Gyámfalas rakott kerítésekkel... Gyilokfolyosókkal. Váraljával! No.
Hát megjósolta, hogy a Felmagyarban most lesznek ilyenek, a lengyel lázadás letörése után. Délen is sok vár gazdát cserél. Akire valami kiderül...
- S ez aztán már tökéletesb elégtétel a sebek késői betapasztására. Nagyobb, szebb báróság: kővárak birodalmának ura lenni...
De ilyen hosszú türelem fejében, szerinte még mindig nem volt elég.
- A rang is, Estánom! Igaz, jelenben mind el vannak ugyan ülve az igazgatói polcok, ám ne felejtsd a te elmédből, amelyet mondottam: itt mi uralkodunk!
Szívesebben a nyelvét harapta volna le. Undorodott attól, amit most tesz: a régi rothadt, keleties, önkényes és lélekvesztegető rendszer továbbmunkálásától. Külsőleg azonban semmit sem lehetett rajta ebből a nézetkettősségből felfedezni.
- Persze, mi az a főispánság! Mi az ekkora úrnak, mint te! De csak egy kopasz szavad és országos polc ürül. Mutass rá, hogy mék, s hát az.
Hozzátette, hogy bár a nádorság legyen is.
- Kész vagyok a helyemet neked átadnom, úgymint csakugyan ősibb Héder nemzetségnek. Kell? És ne félj, atyafim! Ez azért átaligen közkeletű... egészen megszokott dolog. Még a Scythiából kijütt régimagyaroktól behozatott usus...
Másképp nem is ajánlhatná.
- ... mert eddig egyedül a kaméleon állatról hírlett, hogy sem ennék, sem innék, csak üres levegőt nyelne és avval beérné.
Akkor pedig mért ne inkább a közelállóit: sógorságát, barátait emelje az ember?
- Proximus sum egomet mihi... és az enyémekhöz!
Igenkönnyen lehetségesnek tartotta, hogy István ezzel az ő friss látásával, még valóban jobban is lelhetné az ország hasznát.
- Alkalmatosabban kormánykodnál s talán épp ezt érzed! Ez háborít! No kipróbálhatjuk, nádori székbe senkisem születvén bele s abban meg nem örökösödvén...
Egyszerű politika. Hol kerék, hol talp.
- Most a te részed van felül. Mert kell a sérelem megvígasztaltassék és kell a megismert igazság híven és egészen kiszolgáltattassék. Akaratlan felejdékenységből úgyis éppen eleget késtünk.
Kont hagyta ezeket így mind végig kibeszélni. Már nem vágott közbe. Csak a homloka közepe vöröslött, mint egy darabka nyers hús. De most végezetül felemelte pillantását és így szólt, erővel tompított hangon:
- Nagyon köszönöm ezt a... Hogy ilyen világosan kirakta gondolkodását méltóságod tekintetessége. De hadd menthessem magamat! Tévedett nagyságod. Nekem még ez a birodalmam is sok, amim van. Sok a három vármegye e kevésszámú Kontok és Hédervárak vállain! Elég a bajunk. Kelletébbvaló bajlódások vannak uram a rest parasztokkal... Életünk bosszúságokkal ingattatik és kísértettetik. De hagyján...
Elhajtott egy kövér legyet, mely hízott hasát lustán cipelve sétálgatott a térdén s hozzátoldotta:
- Méltóságnak pedig már születtünk. Király pálcája sem üthet többé, mint amivé a boldogult kedvesatyánk virgácsa ütött... úri mivoltot vagy vérben és kisdedgyermeki educatiójában hordozván valaki, vagy sehol. Van-e még javaslata kegyelmednek?
Miklós szégyenbe sápadó szívvel értette meg ebből a feleletből megint a visszautasítást. De sem a köpeny hirtelen visszafordításával nem csökkenthette csak mégjobban a gyenge bizalmat, sem - nem! - nem tágíthatott. Itt most lágyékszakadtáig kell menjen az erőködés. Hiszen micsoda országérdek fordulhat meg ezen a férfiún! Eléggé rájött.
Kínjában hát kinyomott magából még egy keserves mosolyt:
- Mit detonálsz ellenem, mit jössz édes lélek az én búsításomra! Tán nem gondolod szerelmesem, hogy kosárkapásért... hogy csak így, ilyen vakvereségért szálltam volna le ide, magam házából, nyakunkon szőrkötéllel... járulva hozzád... hogy ezek így legyenek? Hogy mink csak ennyibe maradjunk? A tárgyat letegyük? Nem, - csapta meg a kardja sárkányos fejét. - De már látom, hogy te nem is leginkább az előbbeni becsvágyó dolgokat sérelmezed... Ejj no, hagyj ezegyszer kibeszélleni! - intett dühösből tréfásba kényszerített mozdulattal és legott új ütközetre indult:
- Valld be őszintén, hogy te ennek a brandenburgi-féle Zsigmond herceg eljövetelinek is talán félelmében vagy.
Kont igenlette, mint akinek szorultságban megint ez a magyarázat is kapóra jön, - csak jöjjön!
- Mitagadás! - bólintott. - Mitagadás nádor uram, mi bizony e német vérből álló kis latrat sem kedvelljük. Nekem rosszul tetszik... S nem akarjuk.
- Nemdenem!
Most meg Garayn volt a sor, örömmel kapva kapni.
No, hogy legalább valami foghatót vall ez! ez az aranyszőrű öszvér. Bánja már az a bánatos fene, hogy mit! Csak ő beleragadhasson. Megtesz mindent, csak el ne akadjanak.
- Szükség itt elmondanom holmiket...
S hát hitet adott rá, és hit alatt állította, hogy hazafiai ebben a német kérdésben egyetértőbbek már nem is lehetnének, mint ők. És még valaki...
Kibökte:
- A királyné.
Mert a szegény asszonyát azért okvetlenül bele akarta valahogy csempészni a tárgyalásba; végezetül pedig István agyába, emlékezetébe, - ki tudná? talán a megbékélő szívébe. S előtárta - mint különben igaz is volt - hogy Erzsébet már hajdan Nagyszombatban és magának az eljegyzést szerző Lajos királynak megesküdött - könnyei leperegvén! - hogy soha ő ezt a latorca Zsigmondot leánya férjéül, annálkevésbbé a magyar trónban meg nem engedi.
- Hiszed, hogy akkor most, mikor már egyedül van a kormányon s leányai férjhezmenését kedvére határozhatja: hogy majd éppen most fogná ezt a veszedelmes német kanyót pártolni és a maga fejére ültetni?
Kifogyhatatlan volt a meggyőzésben. De István, akinek emelkedő jóérzésén a szerencsétlen vesztegető kísérleteivel sokat rontott, már végleg elkölletlenedve intett:
- Aj bizony! Ülhet ültetlenül is! Férfigyermek ez. De vékony ítéletem szerint nem marad örökre sarjú. A gyermek majd egyszercsak lekopik s előterem a férfi és a kegyelmeitek plánumjait mind felforgathatja, minket pedig a rettenetes németbajba dönthet. Köszönöm! Bokában kellene uram lecsapni a kezemet, ha ilyen kockázatba belemennék!
- Hiszen majd vigyázunk. Szem alatt tartjuk a fiút. Ott leszünk, te is, én is a tűznél.
István a fejét rázta.
- Nagyságtok lehet. Én maradok.
- Hát kitartasz?
- Megmondám: én az udvarnak hátat adok. Eluntam uram a trón körül sompordálást, hízelgőknek fülbe csincsegését. Nem tehetünk másmint! Non possumus!
Most már tisztán látta Miklós, hogy nincs itt ezzel az emberrel mire menni. Megvan az egészen és végképp átalkodva. Kötelek kötelével sem vontathatná ki a helyéből. Sehol ebben de semmi érteni akarás, csak égnek nyerítő gőg. Mintha igazán egy öszvért kereszteltél volna meg az Atya-Fiu-Szentlélek nevében! A sok szép töredelme, magán erőtvevése, áldozata, rábeszélése, mind, mind kárbaveszett.
Hát vesszen meg, ilyen amolyan lélek fia! Él az Isten, hogy ő tovább ugyan nem rimánkodik. Rossz politikai iskola volt ez nagyon, amit itt járt! A hatalom gyűrűjéből való kiszállás... fedetlen fő és a pofcsapásoknak önként odatolt arc, a magosb célokért. Node tanult. És ezt sohatöbbé meg nem szabad tenni.
Ellobbanta a hideg harag s egyszerre megkeményedett ő is. Arcáról eltűnt a derengő fény, a vére, férfibüszkesége árán is használni készség. Egyetlen előreugró vas-áll lett és rangját mutató dölyf.
Tempósan felkelt, sarkantyúit peckesen összeverte.
- Igyhát, - szólt lezárólag. - Konyhámhó látó hitvány szakácsom a délharangot majd mindjárt megveri. Szükség a magam házához felindíttanom. Talpunkat köszörüljük az úthoz...
- Másmint szerettem volna! Ha ily magas vendéget szokottmagyarul, asztalomnál szerencséltethetünk... eléggé udvarolván...
- Deköszönöm. Eddig volt ideje. Immár felesen is késtünk.
- Szentjános!
- Á, kifáradtam az ivásból uram.
S egy merev főhajtás.
- Kérek engedelmet hazamehetésemre... hokmesterem is a hovalétemről semmit sem értvén.
Balkézbe kavarintotta az árnyékfogó süveget:
- Ebéllésem ideje rend szerint tízkor áll bé - dünnyögött. - Álmot aztán ha utána elmulatjuk, a fejemre menő sok párák míjján rosszul vagyunk, kinél rosszabbul nem is lehetnék.
Mindkét részről már csak olyan formabeszéd volt.
Kont sem erőltette tovább a vendéglátó kötelmeit. Felkelt, de valahogyan egyszerre mégis megint elszomorodottan, csendes visszatérőleg, bár érezhetően szintén befejezésképp, így szólt:
- Uram! Nádor uram! Összecsomózhatja kegyelme a bábhernyó leheletszálait, pókháló lebke fonalát, ökörnyálat is, uram, mely a levegőben repül, - inkább, mintsem összekötözhetné egy folyó folyását, melynek vízcseppjei feljebb a forrás hellyénél kiszáradtak s már elapadtanak.
- Ubi non est, ott ne keresd, mint mondják féldeákul! Megértettük.
- Igen szánom én ezt uram és hasztalan hozzám alázkodását kegyelmednek! és ez alájöveteliért és emberkedéséért sokakat a multak táblájáról letörlöttünk... s bár a Túlpartról valónak, de férfinek s lovagnak tarcsuk. Azonban mit tehetünk? Sic fata tulere... így akarta a sors.
Mégegyszer összenéztek, alig érintve kezeltek, aztán oldal az oldalnál, nyomottan elindultak.
A tékás asztal mellett a hely megszorult egy kicsit. Kont hát előrebocsátotta a vendégét, Miklós pedig hóna alá emelte a kardot. De túligen szűk volt ez a sikátor az ő nagy barna medvetestének! Igy a kardmarkolat kénytelen megütközött és a koccanás szelével egy lap iratféle a szőnyegre perdült.
Mind a ketten utána kaptak. Csakhogy a rendetlenség akaratlan előidézője - a vendég - egy gondolattal mégis előbb.
Ujjai közé csípte az izgága holmit, sajátmagát megbecsülő udvariassággal felemelte és most -
Istvánnal fényes feketét fordult a világ.
De... nem. Hála annak a... Késedelem nélkül átnyujtotta. És Kont különben mindig nyugodt férfikeze megrándult, mikor az iratot átvette s remegett a nádor távozása után még hosszú percekig. Arca olyan volt, mint a viaszlárva. Szinte ijesztő. Szeme üregeibe hullt és szája fehér.
Szédülten pillantott végig a listán.
Most, most egyenesen a végzet szörnyű erőket rejtő vulkántölcsérébe bámult, melyen ezúttal egyszer - de csak egyetlen egyszer! - átszökhetett.
Lelke rendülésével zárta fiókjába az írást.
Jézusisten Mária!
Éppen az összeesküvők névsora volt! Egy csomó derék, jó magyar hazafi-ember vak bizalommal rábízott vagyona és élete.

NEGYEDIK RÉSZ
A DIÓSGYŐRI HÁZASSÁGSZERZÉSEK
XIV.
Hát javába tartott még a három évre kiszabott gyász Lajos halála után. De ennek a gyásznak hivatalos szigorú része Budán maradt. Itt most a pihenés... Már ahogy Erzsébet a pihenőt értelmezte. Bizony nem kámzsák varrogatásával. Szűk baráti körben, mely azonban éppen mert kicsiny és baráti, sokkal többet enged.
Az idősebb korosztály csak a legszükségesebbig volt képviselve. Inkább az ifjúságot gyüjtötte maga köré az úrnő s Garaytól így most egy kicsit elszakadva, áldozott főként a szerelemből kimaradt asszonyok kedvenc foglalkozásának, a házasságszerzésnek.
Korán észrevette leánykái velük nevelt barátnőjének, az anyátlanul maradt Bebek Toanettának hajlandóságát ifjú Bessenyey Miklóshoz és adta nekik a bő alkalmakat.
- No ezeket Budára már mint kész mátkákat vigyük! - kuncogott és fénylettek a babonástüzű fekete szemei.
De régi tervét, hogy ezt a nagyvérű Christáját sem hagyja végleg a férfi-ebek harmincadjára, szintén nem tévesztette figyelméből s éppen Toncsiról jutott eszébe a legjobb megoldás.
- Hők! Megálljunk! Megálljunk!
Hiszen az árvaleány apjánál - Bebek Imre volt nádornál - a nagy ménkő feleséggyász esztendeje letellt!
Hát rögtön felrendelte «leányát gyönyörködni» a diósgyőri várba, ahol egyszerre nagyon megnépesedtek a lugasok. Nehéz lett a közlekedés a várkertben. Innen is, onnan is felugrott valaki... Hedvig az ő Vilmosával... Toncsi és Bessenyey... Christa sülve-főve Bebekkel együtt... És megindult anyai szívvel elnézte, hogy Marenka meg az ifjabb Garay Miklós oldalán, szegény... Mert ebből a párosodásból sajna, nem lehet bizony semmi. Hanem azért egyelőre csak hadd örüljön a gyermek! Legyen legalább valami kevés lánysága, fiatalsága.
De ki lesz majd az a valaki, akihez végleg nőül is adja? Mert Zsigmond ugyan szörnyen téved, ha azt hiszi, hogy a lengyelországi szerencsés forgolódásával most talán közelebb jött a tűzhöz! Kegyeibe orozkodott!
- Azt már nem.
Tudja ő, amit tud! Hogy ez a galád fattyú - noha igaz, ijedtében - véd- és dacszövetséget kötött ellene tavaly Szent Mihály havának ötödik napján a bátyjaival, Vencel csehrómai királlyal és János görlicei herceggel! S az úrfi feslett életéből még sok mást..! Ő bizony a Piastoknál hagyományos aranyhajtűt, a két sasokkal, nyakláncot és esküvői díszköntöst - melyek a néhai anyós után öröklődtek - ki nem adja e kis bitang végett Máriának a menyasszonyládából! Olyan nincs! Pukkadjon a sárgatehén császárné, a pomerániai Liesl, hogy nem, csakazértsem, mégsem több a fia, mint eszköz, mely ha elvégezte szolgálatát, megint a lomos fiókba kerül!
Már szinte örült, hogy azok a délvidéki izgágaságok így elverték a lengyelországi sikerek füstjét.
- Nem nőhettek égig a fák!
Egy mukk nem sok, annyit sem kellett az undok fickónak köszöngetnie...
Megnyugodottan tért vissza ismét Mária kiházasítási kérdésére, de egyelőre hiába évődött, nem lelt ez európai trónusok környékén senki leányának megfelelő párt. Mindenütt volt valami...
Ezen kissé elszontyolodott s napokig emelt szemöldökkel és tünődő homlokkal járt-kelt.
- Már pedig én addig nem nyugszom! Ezt a dolgot tisztába kell tegyük, mert addig Zsigmond még mindig reménykedik...

Egy reggel szép későn ébredt. Hosszan elnyujtóztatta gazdag testét, lustán ásítozott, kidugta formás lábait a könnyű nyári takaró alul, majd rászánta magát, hogy az ezüstdobra üssön.
- Ragovicsnét küldd - szólt vénasszonyának s egyben haj felcsinálójának, aki a kontyot szokta rakni.
Aztán próbálgatta az újból kezdődő életet.
Be szép is..!
Miklós ezalatt vajjon mit művel Budán?
Bizony faképnél hagyta szegénykét. De ő tudja, hogy világért sem állhatatlanságból! Titkos áldozat volt ez tőle is, így embertől maradnia és hozzá milyen egyetlen szerelmes kedves férfitől..! Azonban hát mégis csak férfi s lehet ő százszor királyné, azért az asszonyi nem törvényeinek van alávettetve. Amaz ráúnhatna, ha mindig ott a torkában ülne... Kell a szerelmet olykor nehezíteni, feszíteni, kis nyugtalanságok magvát a másikban gyujtani, hogy foglalkoztassuk, folytonos harcot adjunk, az ártalmas csömör pedig eltávozzék. Ez a gondolat kölcsönzött neki az elutazáshoz erőt és egyre növekvő tőkének becsült minden nehezen különtöltött percet.
Hej ezeknek még nagy tűz lesz a gyümölcsük, e kis tartózkodásoknak! Mint egész új kincséhez, úgy lát majd hozzá Miklós, az aranydrága mackó - és előlről kezdődnek a kezdődő szerelem lelkes napjai. Már így minden beteljesülvén, nő csak ilyenformán tarthatja fenn a szerelem dolgait és óvhatja meg azt a szomorú elszürküléstől. Mert lehullt bezzeg az ő fejének koronája... Oda a nyerő kocka! S mert kell bizony a szerelmet istápolva élesztgetni, mivel ebben ami nem nőtt, az már hanyatlott is.
- Hinné a balga világ, hogy a szerető sora valami könnyű? - forgolódott a langyos párákban. - Annyiból áll csak, hogy iholsza jerünk, nosza csókolódzzunk?
Mélyet sóhajtott.
- Jah, nem, nem!
Mennyi minden van itt még! Micsoda politikumok, titkolt terhek és örökös küzdések! Sokkal nehezebb a szerető dolga, mint a feleségé, bár ezt haragjukban igen kevesen fontolják így végig...
Lebocsátotta hosszú pilláit.
- Szüntelen harc ez - merengett. - Soha pihenő! Soha-soha a szerető magát a férfi közelében lagymán el nem engedheti! Mint aki naponta versfutást fut sajátmagával, hogy pályát nyerhessen..! Mindig résen lenni, feszülni, éberen lesni, mint a hiúz..! Nem vághat oda egy csomó kölyket szemfényvesztésül...
Szakadozottan, tétova csapongva végiggondolta így ezeket s éppen ott tartott, hogy a képzelet erejével most valaki más, de ész nélkül dühödött szerelmes férfit varázsolt maga mellé, akinek hírét kellő besúgók majd Miklóshoz viszik... s ez akkor vajjon mit tenne - és mit felelne rá ő... hogy folynék le az új kedvre uszító játék, a kimagyarázkodásig... és persze a csudának sem kellő lovag kiseprűzéséig - amikor zsupsz! Az egész gyönyörű képzelgés hirtelen leszakadt.
A fő palotásasszony sistergett be az ajtón.
- Hivattál, merő édes anyám!
És csakugyan, a szőke Christa szinte fényt vert maga körül.
Rá kellett itt szánakozni a végleges felébredésre.
Erzsébet dorombolt és kényeskedett.
- ‘sz jól tudod, hogy csupa kémélletből nem ráncigállak! De most olyan tetszésünk jött, hogy ma te fésülj.
Aztán szárazabban és őszintébben mondta:
- Ez a lóparaszt Borka semmi ujakat sem tud. Csak ami dohos régi, csak azt műveli. Pedig én majd Budán egész más módok szerint akarok lennem.
Sűrű haja közé merítette ujjait.
- Unom. Vén dög!
És duzzogva eldörzsölte arcát a párnán.
- Szabókat is begyüjtsd! S ó! lenne már vége ennek a szüntelen gyászfekete egyformaságomnak!
Christa csípőre rakta a kezét.
- Még két esztendő! És vaj kinek a rendeletire? - kofálkodott. - Jaj én akkor mindjárt nem szántam volna lelkemnek a száját befogni, amikor csak úgy dobálództunk! Sühe! Pühe! Két év! Három év!
Fejét rázogatta.
- Magamról tudom, hogy már félideje-fele tükröt törtem volna boldogult Ragovics után! Pedig nálam csak az a szokott egy esztendőcske... Node úgy elöntött akkortájban valakit az ipar, hogy minden jótanácsot süketségre vött! Ej no. Szünjünk. Távoztassuk. Egy temetés kinek-kinek elég... És sirassák a halottakat a holtak!
Ennyiben hagyták.
A szőke hölgy szivárványt mosolygott. Majd felkarolta a finom fanyar női illatokat sugárzó testet az ágyneműk közül, hogy ettől az érintéstől mind a kettőjükön átbizsergett valami kis delejesség - s akkor Erzsébet a dolgon némileg elcsudálkozottan, hátraszórta fekete boszorkánysörényét.
- Áoóh... jól aluszkáltunk - kacérkodott önkéntelenül.
- Istennek hála. De frissecskék is vagyunk...
Cinkos pillantást váltottak.
- Mi? Mondanád-e, hogy már negyven..?
- Varasbékákat! Á, egy nagy varasördögöt! Dehogy. Harmincasnak sem. Valaki csak nap s mint nap fiatalodik. Még szinteformán engemet is megizélsz... Egész megkódítassz. Talán hogy ebbe nagy szerelemben...
Erzsébet azonban nem kapott a horgon. A Garay-féle gondolatokat teljesen magának tartotta és most pákoszkodott is belőlük az előbb. Önbizalmat akart inkább meríteni.
- Áoóh..! Hát nem becsülsz negyvenesre?
- Öcsém! Öcsémasszonynak inkább, vagy egy-két esztendővel!
- Pedig a négy kecskelábaknál több is...
- Mit nem mond! No ezt ugyan mondja másnak! Mondja a piszikutyájának lelkem! Nem vagyok én őrült, kérem felségedet?
- S egyet rája még...
- Negyven... kettő? Ugyan! Ugyanugyan mán...
- Ehhez hozzáadunk...
De Christa most határozottan megorrolt. Kis pintyőke csőrét hegyezte.
Mit! Dalosmadárka ő, királyné kedvenc kalickás madara és nem buta ló! Lóvá őt bizony ne tegyék! Ilyeneket neki ne állítsanak, hogy majd mindjárt ötven...
Mérgesen csapta ki kezéből a mosdató spongyia állatot.
- No föl! Gyerünk, gyerünk! Üljék le felséged, mert rögtön gutta, kórság, avagy bolondulás jő rám! Szép is a kisebbet kicsúfolni... Éppen királynéhoz való.
Tudta, hogy semmi az asszonyának nagyobb örömet nem okozhatna, mint az ilyenfajta zsémbelődés. Százszor megjátszották már. Itt-ott mázsás gorombaságokat is megengedett magának. Csak annál jobb utána a kedv... Akármi baj történjék, a Domina többé egész nap el nem felejti, hogy még a trón magaslata sem védte meg ama hitetlenségtől és a nyugtalanító valóság legnyersebb lehazudtolásától...
Végül Erzsébet a keblére vonta, megkötötték a boldog békét, aztán az úrnő a cicoma asztalhoz ült, Christa pedig körötte, serényen. Babráltak, puhán motoszkáltak a meghitt, jó, ráérős, férfi nélküli világban, melyben semmi feszülés, kapkodás, semmi aggódó kockázat...
Alakult a fejdísz - valami merőben más formát adó új - s az özvegy lapos szemmel leste kiforgatott képét a csiszolt ezüstlemezből. Szépnek talán éppen nem volt mondható az újítás. De különös... Tisztára elváltoztató, minden vonalában indokolatlan és fura. Idegen... Éppen amit egy divatnak meg kell tenni...
No ha ettől pódexére nem csücsül a szegény Miklós..!
De Erzsébet még fokozta élvezetét.
- Szólj mán? Hogy kezdettek előre menni abban az elkezdett dologban! Mire vattok mán evvel a fekete berbécs Bebek Ferentzel, Istenadta nyavalyásával?
Christa két izgalmasan ismeretlen célú hajcsomó közé fujt.
- Ja az özvegy második szerencsém?
Szemtelen kis pofát vágott.
- Mostanáig mind megértém a kellő dolgokat, szívem.
- Mit?
- Hát hogy hol merre forgolódott Ferentzünk a kehes Ferentznével, - ó! Isten nyugtassa meg a föld gyomrában! Hogy vött neki divatabb fejketőt Bécsújhelyén urunk... Körmöcön hogy temette be útjukat a hó... Zsolnán mint ragadtattanak egymástól külön... Tarjánban hogy veszítének pénzt a postaló váltásnál... Pozsonyban mint éccakáztak egyszer egy fogadóban és hogy úsztak le Belegrádba egy már nem tóm milyen nevű, fehér naszádon...
- Efféléket beszél?
- Jaj tessen csak várni, még szebbeket is! - habart egyet Christa a fésűvel. - Hogy hány kanál nádmézzel itta a herbatét asszonyunk! Mennyivel megint a lemónia levet. S mi volt a kedves szavajárása, mit mondott halála hetinek hétfűjén, keddjén...
- Téged ez a vadbivaly igazából ilyenekkel traktál?
- Kelletik neki - jelentette ki angyali komolyan Christa. - Hiszen mi mást tud szegény feje..! Hacsak nem a gazdaságbéliek...
- Buta ez akkor, mint az X!
És Erzsébet a homlokát ráncolta, nem akarván azért a kontycsavarás érzékeny műveletét mégoly bosszúságában sem károsan befolyásolni.
Ma különben könnyen is vigasztalódott...
- No egyre nem baj - mondta. - Nem kerültök kelletébb közel.
Mert ettől óva intette most a gyullékony dámát!
- Ez leányom el kell vegyen. Csak semmi alkalmatlanul való nyájaskodások, hallod! Ne légy felette szós, elévágó, mindent a sok nevetgélésekkel elnyomó! Ezt te ne próbáljad szemed csipogtatásával, csalfa hunyorításokkal, vagy mejjed tapasztásával, sem holmi messzehányható csókokkal a magad pártjára csinálni! Kezét ennek te soha ne szorítsd, tenyerét ne vakarintsd, ne légy készen mindjárt vele egyveledni! Kiteszi rokkádat! Ez olyan.
A tükörből most egy imádandó komoly arc nézett rá. Ehhez intézte a szózatot:
- Azért kérlek lányom, vigyázz a te ártatlanságodra. Ha bármily tört fazekad is van, csak most ne újítsd! Tapasztalt szerző vagyok, tudjuk, mit miért tanácslunk... Készíts inkább egy csendes holdvilági beszélgetést... A magad megszégyelés ott is gyakor kimutatkozzék rajtad. Szorgalmatosságodban pedig hátra ne állj!
És hozzátette, hogy nagy dolgok egyszeri próbára, mint nagy fák egyszeri vágásra, le nem esnek.
- Majd csak megforr! Ez egy zomokabb ember. Nem olyan könnyen rengő...
Christa éppen beszúrt egy rezgőkkel ékes hajtűt, igent bólintott a tükörbeli arcnak, aztán elhátrált művétől s a háttérből, mintegy mellesleg, most meg ő tudakolta:
- Csakhogy megér-e ilyen rettentő pihegő munkát! Mit vélsz kegyelmes asszonyom, mennyi hitbért bírhat ez a jámbor kéztől fizetni?
- Mit?
A szőke hölgy halkan nevetgélt.
- Hát felséged, úgymint királynő, ilyesekről persze nemigen tud. De nálunk alattvalóknál van.
Elmagyarázta, hogy a hitbért vagyonához mérten férj szokta feleségnek adni. Halálozása esetén pedig folytatják az örökösök.
- Második férjtől bizony már csak félsumma jár! Özvegy harmadik szerencsétől meg gyönge negyedrész porció.
Nos az ő kapnivalója Bebek után felerész lenne, lévén ők mindketten özvegyek.
- Ha ugyan megfogjuk! S ha ugyan érdemes az egész erőködés!
- Hallod Isten miket mond ez a balga! - botránkozott óvatosan az úrnő a tükörből.
Épen egy kis tégelyben pancsolt, majd holmi sárgás porocska repült, sorba nehány dugó cuppant, kellemetes párák kanyarodtak fel a levegőbe s azzal Erzsébet már az ügyre is irányította minden figyelmét.
- Okosan tehát. A pénznek folyása elővétetik.
Szemöldökével intett.
- Vénségbeli nagy koldulásoktól ne tarts.
- Ne?
- Ne. Nem kell. Nem lesz szorulásod.
Christa szeme egyet szúrt.
- Ugyan mesézzen már erről ekicsit lelkem!
- Hatalmas pénzes lator ez a mi Ferencünk! Többi közt hogy említsem... példa! Végtelen tányérfarkú juhai, ami ennek van! Angolnemzet urak jönnek Londinumból, hogy lássák. Elhihetetlen sok ménese! Kazal... Széna, asztag! Tó. Tós ember is. Feneketlen halásztatások, uramné! Iszonyú szőlős és gyümölcsös kertek... Özön disznó... Csudálkozásra való erdők, - bő vad! Nagy gyüvedelmű plaj-érc bányák.
Buzgalmában nyelt egy szárazat.
- Ezt is hogy említsem dolgáról: paloták! Hogy nem hallottad hírét? Ez éppen a nekedvaló, avval a te lyukas tenyereddel, amiből minden kifolyik! Ez Bebek. És e Bebekek roppant hatalmasok... S aztán majd nem lész ilyen csak csehből, németből, szerbből szalajtott idegenféle. Gyökeret versz a hazában.
- Ebben a jeles hazában..! - vihogott fel a szőkeség.
Mostanra diadalmasan elkészült. Kinyitotta az ablakot, behallatszott a madárfecsergés hangja, édeskesernyés reggeli illattal betörtek a környező erdők, - hát a párkányra könyököltek mind a ketten s éppen Marenkát és Hedviget látták odalent járkálni. A két testvér bizalmasan suttogott. Úgy hatottak gyászruháikban a roppant ősfák alatt, mint gyenge ibolyácskák.
Tisztultabb szemmel nézegették őket, észrevétlenül, - túlcsorduló asszonyiságuk megcsillapodott kissé a két szűzi gyermeken s révedeztek és csak darvadoztak némán, sokáig.
Akkor Erzsébet kisimított halántékából egy szokatlan helyen incselkedő fürtöt.
- Te ha meggondolom... - sóhajtott halkan. - Hárman lehetnének most!
- Kik?
- Ezek a kedves Gráciák. Mert volt nekem előtted még egy kis Katalin. Katus... Soha olyan gyönyörű halványszobor gyermeket még szívem nem gyönyörködött, mint amilyen gyönyörű ez a gyermek volt az ő születésekor!
- S... meghalt?
- Ugyan miket beszélsz! Másképp ma itt lenne.
- No azért csak kímélje magát felségtek! Jobb volt neki fiatalan elveszni, mivel így biztosan üdvözül. Ha sokat élt volna, talán még vétket vallott s elkárhozott volna - fogott Christa a vígasztalás mesterségébe, - egész fölöslegesen. Mert Erzsébetnek közben már magától is félreterelődtek a gondolatai.
Fennhangon tűnődött.
- Vagy itt lenne, vagy még inkább a francia udvarnál... lévén menyasszony már megszületése előtt, ugyanúgy, mint emezek! Ötödik Károly francia király második fiának, Lajos orleánsi hercegnek mátkája volt. De mi jut eszembe..!
Homlokára ütött s minden átmenet nélkül hirtelen olyan metszőt sikított, hogy a szegény Christa majdnem kórságossá ijedt tőle.
- Ihol a keresett vőlegény!
Aztán a palotásasszony rőkönyödését látva, az ő végletessége szerint, a nagy megindultságból mármeg nevetve fakadt.
- Isten bohója te! Persze te ezekben semmit sem tudsz. Máriánkat akarnám pároztatnom.
- Hiszen az már Zsigmonddal előzetes nászt ült?
- Ki kérdi! - emelte vállát Erzsébet dölyfösen. - Az ő éretlen korában kánoni érvénnyel nem bírt. S ha igen is..!
Újabb vállvonás következett.
- Mért királyné az ember? Szentatyánk parancsolgathat Rómában, de itt meg én! És aláz’szolgája pápa úr!
Szerinte még ezzel utat sem tört.
- Szegény boldogult és agyonmagasztalt Lajosunk is tágított Rómával a csomón, amikor vita kelt a püspökké nevezések körött. Hát most majd mi is lazítunk egyet rajta s azt nézd meg, hogy mily mulatságosan visítoznak egyszerre pap urak, ha ostorhegyünkkel kicsikét a nyakuk közé csípünk!
Mintha látta volna már.
Jóízűen felkacagott.
- No legalább nem unatkoznak meg a mi életünkben! Ez az uralkodás asszonyom, lelkem! Kockákat vetni, világot itt-ott ama proeminens hátsó falatjára ültetgetni, hogy meg ne dohosodjunk! Hát most majd tudom, mindenki az egyetmására esik!
És sürgősen elmagyarázta hölgyének a kilenc év előtt kötött első francia eljegyzés körülményeit, kezdve azon, hogy a Capet törzsből milyen fokon atyafi a francia királyi család a belőle fajzott Anjoukkal, - hogy távolította el egymástól a két rokon udvart a nápolyi trónért való vetélkedés, - Lajos hogy vert hidat mégis a szakadék fölött: születendő lányát igérve a francia herceg jegyeséül, hogy mint házastársak, közösen bírják majd hát a gyermekek azt a vitás trónust! De a szintén érdekelt pápa vétót mondott a frigyre s ami ennél sokkal bajosabb: Katus is korán koporsóba költözött. Így aztán az egész házassági ügy annyiba maradt, mert Lajos akkor még nem gondolt meghalt kislányának valamelyik másik élővel kicserélésére. Utóbb V. Károly is elhúnyt, majd pedig a sokféle zűrzavaros nevű francia hercegek maguk közt kaptak hajba s lőn, hogy nemrégiben éppen a többfelől megvádolt Durazzói Károly nyerte el végre a trónt.
A gyors lecke ezzel elkészült. Erzsébet izgatottan nyalogatta kicsattanó ajkait és menten az ékszeres ládikójáért küldött.
- Ezt a kedves gyermekurunkat de röttön látni akarjuk! - toppantott szenvedelmesen. - Van egy faragott képe még korábbról. Párizsi mester meccette elefántcsont medályba. Öt esztendős rajta a kis legény... így most éppen Marenkával egyidejű.
Megkapta a medált és forró gerlebúgások közt összecsókolgatta:
- Te! Te lész a magyar király férje, Orleansom, Lajosom! Te és senki más. S e dolgot még ma elővegyük, helyből megigazítsuk és innepeljük, mert semmihez ez a mi szívünk oly kevéssé nem ért, mint a várakozáshoz...

Hívatta rohamosan Máriát is. Könnyek közt vonta szívére és sírva-nevetve, elragadó bájosan, ahogy csak ő tudott valamit lelkesen tenni, a hajadonka mellére kapcsolta a medályos tűt.
- Jól élj, orleansi Lajos jegyese!
A lányka nézett, de nem valami nagyon. Az ifjú Garay Miklós jobban. Elhátrált, mikor az ékszert Marenka keblén megpillantotta.
- Ez meg már ki?
- Csak így a mostani vőlegényünk - biggyesztette száját unottan a kis hölgy és készült az érdektelen dolog fölött elsiklani. Látva azonban a fiatal úr nagyobb megütközését, szűzi hómagaslataiból még megjegyezte: - Valahány időkig! Majd aztán ezt a medályt is lerakjuk, mint a Zsigmondit. ‘sz tudod, hogy az ilyesmi folyton változó? A politika ingatagságaitól függ.
Hozzá akarta még tenni, hogy különben hiszen Miklós is már vőlegény - Helénának, Lázár szerb despota lányának van odaigérve - de eszébe ötlött, hogy ez nem igazi antithesis... Nem kellő bizonyíték... szintén csak politika és hogy éppen az ő Házuk valami érdeke köttette szorultságból a nádorral a frigyet. Meg egyébként sem tartotta leányhoz valónak, hogy férfivel hosszas beszédeket folytasson.
Miklós kedve alaposan leszállt.
- Mármeg idegenek! - gondolta. - Ugyan s még kit nem lelnek elő? Szerecsent a végül..! Való ebbe a hazába annyiféle jöttment nemzetség! Kell a tiszta országot és éppen a gall néppel egyvelíteni, mikor arról mit tart a köz és szentigaz mondás..! Hogy az csak két dolgot tud. Virágéneket fujni és fertelmeskedni...
Egész kiment az eszéből, hogy hiszen Mária is francia vér - és úgy érezte, hogy egy lengyel herceggel bátran beérhette volna az udvar. Persze megint nem gondolta végig, hogy egy ilyen másféle házasság aztán igazán megbékéltetné-e...
Egész nap csak dúlt-fúlt, inasát szokatlanul elpáholta, sőt kietlenül vette még azt a hírt is, aminek pedig máskor mennyire örült! Hogy az anyafelség azonnal ünnepi lovagjátékot parancsolt. Rejtve mérkőző felek lesznek a tornán: Vilmos herceg és ő... Neki most csak a haza és trón tekintélye fájlalta a fejét... A honfiúi elégedetlenség nagyon előfogta.
Kutyafia idegen hercegei!
Ha tőle függ, holnapra már mind kipusztultak volna e világ birodalmaiból. A magyar király és nemzet felségéhez nem, nem ítélt elég méltónak senkit.

XV.
A magnates, proceres és milites bár korántsem gyűlt be a délutáni parádéra a Budán megszokott számban, annál kevésbé a communitas nobilium - azt meg éppen csak a diósgyőri vártisztek képviselték - de a gyámkirályné személyes hívei mind felhajtattak a környékből a házasulandóikkal.
Járhatott az idő úgy hat óra körül. A nap már adott egy kis enyhelyet. Nem döfködte aranytűivel a küzdő porondot, amelyen három sátor állt. Az egyik hosszú, lépcsős. Anjou címerrel ékeskedett a kapuja. Ez volt az udvaré. A másik kettőt, északról és délről, a két sorompó mellett, a versenyző lovagok számára emelték. Ezeknek a sátraknak is volt címeres pajzsuk, csak egyelőre rajzzal befele fordítva, mert a viadal álcázottan ment a beavatatlanok előtt.
A két tilalomfa most még lebocsátva állt. Mindkettő mellett a vitézek védőszentjének, György kappadóciai vértanú-hercegnek faragott képmása, amint éppen megszabadítja Aja királylányt a sárkány torkából.
Az udvari sátor minden pompával készült. Erzsébet a mai nagy politikai irányfordulat tiszteletére, a legféltettebb kellékeit szedette elő a láda mélyéből. Égszínkék bársonyból volt a baldachin. Ágakat és madarakat ábrázoló aranyhímzések díszítették, persze sűrűn csepegtetett drágakövekkel. Ugyanabból a kék anyagból készültek a sátor oldalkárpitjai is, csak ezeken ágak és madarak helyett különböző vitézségre buzdító szép mondásokat írtak végig, keleti gyöngyökből. Székek közül az elefántcsont faragásúakat hordatta ki a Domina. Aranyból berakott állatok és liliomok pompáztak a kincseket érő székek hátán.
Pontban hat órakor kivonultak az udvar palotáshölgyei. Egyforma, előírásos zöldbársony amazonruha ékeskedett rajtuk. Derekukról színes gerezdekre nyíló selyemtarsolyka függött. Hajzatukon aranyháló és a fürtök közé font gyöngyfüzér. Az öltönyöket a szabók dús paszománydísszel hányták meg. Vállon lódingmódra viselt cobolyprémes átvető, - kivéve a háromkirályi hölgyet, akik szegények változatlanul az ő unalmas gyászukban maradtak. Fejükön a fekete kenderfátylas házi koronájuk. Gyémántforgós borésüveg most nem volt látható, mert itt Diósgyőrben hiányoztak a lebzselő fejedelmi személyek, akiket az efajta föveg megilletett volna.
A palotás asszonyok és kisasszonyok felhaladtak a veresszőnyegű lépcsőkön és helyt foglaltak a fenséges hölgyek után. Csinoskák, frissek voltak piruló izgalmukban, bár többé-kevésbé anélkül is megütötték a szépségnek azt a mértékét, amit a köz ízlése megkívánt tőlük. Kicsiny volt a lábuk, magas a lábfejük - egy csíz át kellett hogy bujhassék az alatt! - s a kezük fehér. Fényes torok, piros orcák, egyenes orrocska, fodor hajzat és nem nagyobb kebel, mint amekkora halmot egy-egy tenyér be tud fedni, - alig akadt itt kifogásolni való.
Még egy kis fészkelődés, aztán pöttönke apródfiú furakodott valahonnan elő és féltérdről rózsakoszorút adott fel Mária királynak.
Az hogy majd mire kell..!
A szépek villogtak.
De már szóltak is a heroldok sípjai és most minden tekintet a sorompók irányába fordult. A két lovag láthatóvá lett. Lassan léptettek a kapuik felé. A korláton kívül megállapodtak és vesztegmaradtak mindaddig, míg Mária a kezét felemelte. Akkor a sorompókat hirtelen felvonták, a vitézek bevágtattak, a tilalomfa pedig megint le.
Egyik versenyző spanyol főlovon ült, a másik honi szürkén. Mind a két mén hátán széles, faros, rengő, gyúrótáblaféle nyeregboríték volt, melyet földig fodros rokolya takart, csak más-más színű. A spanyol ló leple zöld, amazé sárga habselyem. A daliák sisakján egyező színű strucctolltüzeket lengetett a langyos nyárdélutáni szél. De arcot nem lehetett látni, mert a bajnokok a sisakrostélyt lebocsátva hordták. A viadal befejeztéig nem ismerhette a küzdőket a felséges hölgyeken kívül senki.
Éppen csak hogy elvillantak a fényes közönség szeme előtt. Helyük egyelőre még a sátraikban volt, ahol a tornabíráknak előzetesen úgy az állataikat, mint fegyvereiket és viseletüket meg kellett mustrálniok. Ez a viselet a zöldrokolyásnál sarukban végződő vékony láncvértezetből, a sárgánál pedig szalonnával fényezett bőrköntösből állt, magyar módra. A kopják - kétöles forma döfőlándzsák - egyenlők kellett hogy legyenek.
Nehogy amíg ez a hivatalos munka megtörténik, a közönség elunatkozzék, Sáfár Miklós várnagy, a horihorgas borsodi főispán, egy kis meglepetést szerzett. Szögbehajló és rendkívül vékony, hosszú lábszárain melyek óriás szúnyog csánkjaihoz hasonlítottak, beszálkázott a szérűbe és összeverte hihetetlen keskeny tenyereit.
- Fussatok csak szolgafiak! Hordjátok el Tüske fiam aztot a lombot onnét a korlát mellül!
Egy csapat szerviens nekigyűrkőzött s hát odakint egy bár kismértékű, de egészen rendes formás faváracska lett láthatóvá. Meg volt rakva őrséggel, sőt markotányosnékkal is.
Tetszés moraja futott végig a sorokon. De röviden abba is maradt, mert kezdődött a favárban egy olyan parázs verekedés, hogy igazi harcnak hihette akárki; s eltartott váltakozó dögönyözések közt, amíg csak a tornabírák a szemlével elkészültek. Akkor aztán Miklós mester adott jelére az «ostromolt» várbeliek sebesen «megadták» magukat.
Marenka izgult.
- Jaj kedvesanyám..!
Minthogy fülig véresek voltak itt még a kóbor némber markotányosnők is.
De Erzsébet egyáltalán nem osztozott leánya iszonyatában. Sőt különös tűzzel csillogott a szeme.
- Hát mi? - bólintott, szórakozottságában Máriára sem nézve. - Hát ezt ügyesen találta ki kútágas urunk! Nyilván leölt állatokat dugatott el a palánkon belül s azok vére legyen... Avval moszolták be az emberek magukat. Node csalhatatlan igazit mutatott - hajtotta a legyezőt. - És Sáfár Miklós még ma kőházat kap ezért a favárért! Külön megdícsérd, el ne felejtsd!
Marenka titkon csudáló szemmel nézte nagyszerű anyját. Nem mert panaszra fakadni, pedig a győzők úgy takarították el a meghódolt favárat, hogy égő csóvát tartottak mind a négy végéhez s rémes veresen csattogtak aztán a lángnyelvek.
- Hát ez így megy a valóságban is? - gyötrődött. - Ilyen lesz majd az igazi királyi dolog, a háború? Ilyen vérben buborékoló égrekiáltás, öldöklés? Ilyen gyulladás? Hiszen ez szörnyű!
Nem, akkor ő nem, soha háborút meg nem enged.
Ezt gondolatban keményen megfogadta és lopva Hedvig felé fordult, hogy elnyerje tőle szándékának visszatükrözését.
De különösképpen most Hedvig sem osztozott érzelmeiben. A nála jóval hatalmasabbra nőtt, szép fejlett szőke lány cseppet sem látszott botránkozni. Fölényes közönnyel nézte a cécót.
Akkor hát csak ő..? Ő ilyen félénk, szűkölő kis eb? Ilyen gyatra szívű, hogy mindjárt magát veszítse s könnyek öljék és undor fojtogassa?
Törékenynek s egyszerre aggasztóan elégtelennek érezte magát megint a jövendő roppant feladataihoz s úgy szeretett volna felugrani, elfutni, valahova örökre elbujni: mindent inkább, mint királynak lenni.
Nem, ez nem neki való és soha őneki való nem lesz. Teljességgel nem bírja azt, ami pedig úgylátszik, hogy az uralkodói állapottal már vele jár. Ha megérezné ezt valaki... egy nagyszerű lovag... s egy napon csak elragadná! Anélkül, hogy az ő köteles és bizonyára, bizonyára heves tiltakozásával valami sokat törődnék! Ha erőszakkal emelnék ki esküdött helyéből, az akkor más. Az akkor az ő részéről nem lenne bűn... S Úr Isten! milyen jó volna aztán valahol könnyű lelkiösmeret, sok szép könyv, érdekes hímzés, nehány aranyos kismacska és csendes szerénység közt élni, főzőcskézni! Ha már egyszer ilyen gyávának alkottatott... s magának való.
Felzúgó zsivaj ébresztette ki tépelődéséből - és aggályos kis lénye ismét csak szorult.
Itt megint mi készül..!
A két bajnok közben már a tér közepén állt. Ő nagyon jól tudja, hogy kik. S most melyikért lehet, szabad és kell hogy szurkoljon? Miklós noha persze semmit se képzeljen.. de saját udvarabeli, vele együtt nőtt és neki igazán töredelmes szolgája. Vilmosról viszont köztudomású, hogy Hedvig jegyese, sőt ami ritkaság, szerelmese. Bizony szomorú volna erről a részről is a vereség! Az ember akármelyiket vágja el a két ujja közül...
Mármeg új rémgondolat ütötte szíven:
Hátha egyszer valamikor úgy hozza az élet, hogy még sokkal komolyabb dologban ütközzenek a kettejük érdekei? Más-más országok trónjain, ezek külön törvényei szerint, talán még hadat is kelljen egymás ellen viselniök?
Úgy megriadt, majd leesett a székről és gyámolt kereső mozdulattal, hirtelen Hedvig kezéért nyúlt.
- Buba... jaj édes Bubám!
A szőke lány józan, csak most kicsit türelmetlen és lipegő szemmel tekintett fel. Várt egy pillanatig. De minthogy semmi okos magyarázat nem jött, visszahúzta megint a kezét.
- Nézzük - mondta.
Mert a herold kürtölte éppen a torna kezdetét, szokás szerint élőszóval is biztatván a két lovagot:
- Előre nemes uraim! Fel az ütközetre! Küzdjetek oroszlánokként! Szép szemek figyelik a forgolódástokat s a végül micsoda jutalom..!
Egy Forgács fi volt ez. Most meglengette a hóna alatt hozott kendőzászlócskát, hogy lóduljon kifelé mindenki, akinek nincs keresete a korláton belül, aztán ő maga is kijött. Nem maradtak a szérűn csak a bajnokok és bíráik.
A vitézek derekas parolát ráztak és huss..! Két ellentett irányban körbeszáguldták a teret. A tőzeges talaj tompán dobogott a lovak patái alatt.
A díszsátor előtt egytoppra vesztegelt meg mind a két fél, úgy, hogy a nemesvérű mének tetőtől talpig remegtek, eleven erejük hirtelen megtartóztatásától. Majd a két dalia éljent rivalt és kopjáik hegyét lassan földig meghajtották tisztelgésül.
Tetszetős figura volt. A nézők megtapsolták. Azzal már a lovak rokolyájába bele is kapott a felvert szél s szinte mintha az repítette volna őket középre a pályabírákhoz, akiknek egyike ezüstmárkát tartott készen a kezében.
- No melyik lapjára fordul a feldobott márka? Ki választ?
Az ifjak feszülten lesték a sisak szemrésein keresztül.
Néhány pillanat múlt. Aztán a bőrruhás meghajolt.
Tehát ő... Ő szabja meg a mérkőzés mikéntjét.
Most minden tekintet a lándzsáján állt. Ha hegyével fogja ellenfele pajzsát megütögetni, akkor kíméletlen harcot akar s ez vérre megy. Míg ha csak a nyelével...
Úgy.
A két testvér kissé megkönnyebbült.
- Hát játék lesz s inkább ügyeskedő, mint szándékkal sebző! - lélegzett egy nagyot Hedvig, mialatt a tornabírák már adták is azt a két kis ólomgombot, melyet ilyen esetekben a kopják szúró hegyére szokás csavarni, - azon felül pedig még egy-egy párnás szőnyegtapogatót.
Most már a bírák is elhagyták a küzdőteret. Nem maradt odabent csak a két vitéz, mozdulatlanul. Tekintetük a főherold zászlóján függött... s hajrá! Elrobbantak olyan lendülettel, hogy mindössze két színfolt habzása lett belőlük. Saját sorompójához vágtatott mindegyik. Ott helyből fordultak és vissza. Testük előre dűlt s látszott, mint feszítik szemmértéküket, lélekjelenlétüket, hogy csak a legjobb tudásukat mutassák. Mert úgy kellett igazítaniok, hogy pontosan őfelségeik előtt legyen az első kereszteződés, összecsapás, - amit a mozgó alapzatról a szintén mozgó célra eleve kiszámítani, roppant nehéz.
- Ó!
S egy tompa moraj.
Most megesett. Találkoztak. De egyelőre semmi különös...
A lovak feje lemerült, orruk szinte a porondon, mintha a homokot túrnák, - azonban mindkét bajnok fent ült a nyeregben. Vagyis inkább a térdükön guggoltak, hogy csak ezzel is segítsenek a derék állatoknak, melyekkel ők most egy test, egy vér és egyetlen közöl cél...
A döfés nem talált. A bőrruhásnak üres hóna alatt futott keresztül a tapogató bunkó, viszont az övét lehajolva kerülte a láncinges.
Hát tovább kellett vágtázni megint az ellenkező sorompókig s onnan a hők! a perdülés, visszaszáguldás.
Az ifjak szinte egyszerre végezték a rugaszkodásokat. De nagyon ügyeltek, hogy amellett szép iramodást is mutassanak.
Idegfeszítően érdekes tusa volt. És Hedvig most már nemcsak elfogadta, hanem titkon szorongatta is a testvérkéje kezét. Valamelyikük kedve itt ma bizonyára befellegzik. Hát már előre borongott mind a kettőjüké: egymásért.
- Ne búsulj!
- ‘szen nem búsulok? - hajtogatták felváltva, szinte percenkint és vert a szegény kis szívük.
- Node anya mért is pároztatta őket így! Választhatott volna másodiknak egy idegent.
- Talán épp a szepegésről akart minket leszoktatni.
Mostanig már megint összeérkezett az a két földönrepülő madár s... hopp?
Nehányan az izgékonyabb hölgyek közül felszörnyedtek, a testvérkék pedig sápadtan dermedtek egymásra. Mert ezúttal talált mind a két bunkó s hozzá a bőrruhás ifjúé a láncinges lovagot éppen mellbe.
De lesiklott a tapogató. Lehanyatlott. Mivel azon percben a támadó meg oldalába kapta éppen a bökőt. (Talán azért is csúszott le a kopjája!) Ami azonban sokkal baljóslatúbb, szánkázott lefele a csődör hátáról ő maga is!
Az történt, hogy valahogy a derékheveder pattant el és az elmozduló nyeregszerszám billentette ki aztán egyensúlyhelyzetéből a bőrruhás vitézt, - noha csak egy gondolat hosszáig. Mert rögtön kiáltottak a pályabírák, hogy induláskor a heveder dolga rendben lett volna s így a sajnálatos véletlen nem ad mentességet a megállásra, hacsak a kárvallott fél el nem ismeri a vereséget. Ezt azonban ő nem volt hajlandó megtenni. A viadalt fel nem adta. S akkor hát úgy az ingatag alkotmány tetejéből, combbal, bokával szorítva az egész bajnak való mindenséget: gyühé, tovább mostantól!
Megfordult és erre rövidesen megint szembekerült a két küzdő. S mint egy torokból csattant fel hirtelen a kiáltás.
A nézők felugráltak. Maga Erzsébet is összeverte kesztyűs tenyereit. Mert a párharc váratlanul véglegesen eldűlt. A láncinges lovag ismét csak mellbelökve, lesuhant a nyeregből.
A másik fél erre szintén azonnal leszállt. Nyujtotta nyomban a kezét. Talprasegítette a kárvallott társat, barátságosan megrázogatta egy kicsit, hogy hamarabb ocsúdjék az esés bódulatából, - aztán úgy maradtak egymás mellett, ifjakhoz illő szerényen, szépen főlehajtva, ameddig a cselédemberek a porondon körberagadott lovakat ügyesen összefogdosták és letartóztatták.
Addigra beérkeztek a tornabírák is. Odavezették a nyertest a díszsátor korlátja elé, ahol a levente hódolattal féltérdre ereszkedett s meghallgatta az ő felséges urának, Mária királynak hirdetését:
- Bajnok! Bárki légy is, tiéd a győzelem. Nyujtsd a kopjádat!
És beleengedte a diadalmas fegyver nyelébe a rózsakoszorút.
- Idvezlünk! Szerencséltetünk! - pezsgett a gyámkirálynő és nehezen várta, hogy az ifjú pályabérével a szokásos körbeszáguldást elvégezze és meghajtott kopjavégről a koszorút Máriának megint visszaadja.
- Hamar csak fel most már azt a sisakellenzőt! - rendelte. És ekkor végre az ő Budán maradt édes nagy-Miklósának kipirult, fiatalabb arcmását kapta a szomjas szeme elé.
Valaki ezt a napot nagynéven fogná tőle venni... s még veszi is, ha Isten segítségével a hír a fülébe megy...
Közben Mária is lefelé jött és sajátkezűleg helyezte Miklós delejpattogó hajára a rózsakoszorút.
A közönség ujjongott.
- A vesztes is mutatkozzék!
- Vaj ki legyen? - toporogtak a kíváncsiak, - de egyszerre elhalt a zsivajuk. Maga Erzsébet is szemét nyitogatta s hitte, hogy nem jól lát.
Mi ez itt?
Mert Mária nem tért vissza a lépcsőről. Sőt egy hívó kézmozdulattal eléje intette a közben már leálcázott, bús, szőke Vilmost. Bontogatott a fátyolából valami erősen rejtek holmit. Aztán szédülten a fiúra mosolygott és a vértanuk haláltmegvető bátorságával, elkövette életének első hősi, önálló cselekedetét.
Teljesen sorrenden kívül, így hallatta szavát:
- Ifjacska! Csüggedni látszol. Távol legyen! Vidám légy! Nohabizony nem kísért szerencse, debizony a társadnál gyengébb korú és serdületlenebb is vagy! Kire nézve mi tégedet semmivel sem alábbvaló vitéznek tapasztaltunk lenni. Fogadd s viseljed hát ritkaszép futamodásaid és tökéletes elégedésünk fejében ezt a jelt! Ez királyi mondásunk és akaratunk...
S odanyujtotta Vilmosnak azt a zöldbársony süveget - a legjobb magyar úri lovasok hagyományos kitüntetését - melyet még a kastélyból lopott magával. A süveg osztogatása egy idő óta szünetelt. Valahogy kiment az emlékezetből. De neki délután villámcsapásként jutott eszébe s rögtön előkapart egy darabot és mostanig dugdosta aztán a búfelejtető holmit a padszék alatt, - készen minden eshetőségre...
Már erre Vilmos is felderült. Ami azonban több: Hedvig!
A testvérek szeme gyanúsan ragyogott. És az ünnepélyről elvonultukban Buba úgy ejtette sorát, hogy egy hatalmas tölgyfa homályában viharosan megölelje nénjét.
- Köszönöm, jó szív! Nem hadtál kisebbségben. Erről éltig megemlegetlek.
Marenka fáradtan sóhajtott.
- Te inkább csak egyet tégy meg... s írd is fel magadnak plaj-érccel valahova.
- Mit?
- Soha egymás ellen hadat ne viseljünk...
A nagy szőke közben már legyőzte elérzékenyülését. Most hirtelen megállt s megütődve, szinte sértődötten mondta:
- De ugyan hova gondolsz! Hát nem elég testi-lelki jóakaróid vagyunk, Vilmos is, én is? S hát kinek hímeztem én felkeléskori papucsokat, úgyebizony? És a szegény Vilmos kinek vonatott hajnalnótát Mária napján?
Elsöprő mozdulattal fejezte be szavait:
- Kövesse meg magát őfelsége! Ilyeseket nem érdemlünk. Eleitül fogva mily atyafiságos indulattal löttünk légyen az édesemhez, Isten a tudója! S halld meg kételkedő szív! mi azért sehova semmit fel nem írunk.
Mária nem felelt. Sápadt gyermekarcán valami különös elváltozás ment végbe, ami persze elkerülte a vele egysorban lépdelő lányka figyelmét. Mintha pillanatok alatt megöregedett volna... Szenvedne valami idegen szellemtől, mely most bérbeveszi törékeny testét... Gyötrődő, bús, koraérett kifejezés mélyítette el a vonásait. Tágraszakadt szeme messze bámult, mintha titokzatos lényeket látna a berek hátterében megképződni és onnan előrajzani. Mintha belső szikrák pattogtak volna rajta keresztül, sajátságos fényben derengett egész vézna teste s hasonlított, egy kevéssé - igen kevéssé, de mégis - emlékeztetett e percben boldogult atyjára. Nagy Lajos nézett néha ilyen kifürkészhetetlen ős-öregesen, mintha megüvegesedett volna hirtelen a szeme és ennek a két elszarusodott gombnak lezáró felülete mögött - befelé - csak neki látható és egyedül számára érthető dolgok lettek volna egyszerre nyilvánvalókká. Szinte félelmesen idegenszerű volt ezekben a pillanatokban. De hiába próbálta a különös elszármazottságát megfejteni bárki. Közepes ember nem hatolhatott a zseni gondolattermelő állapotának titka mögé.
Az ilyen dermengések után következtek rendszerint a hatalmas fordulatok. Kicsattant valami elképesztő törvény; merőben váratlan háború, valamely eddig baráti, csak nem is gyanított nép ellen. Vagy még meglepőbb, feltünő enyhe béke, valamely rég haddal tiport s már a legádázabbul meggyűlölt országgal; vagy ledörrenő belső tilalom. Vagy fordítva: ilyenekből éppen a legegykedvűbb feloldozás. Háta és kebele a hazafinak egyaránt edzett kellett hogy legyen, mert sohasem tudhatta, hogy hanyatt, vagy hasmánt kelletik-e mindjárt vágódnia? Mi sül ki abból a csudálatos elmeredésből?
Máriánál nem következett semmi. Visszakapta maga használatára testét, mely nem tudta kihordozni az égi magvat. A feltalálás átpattogó szikrái kialudtak benne. A lidércfény elszürkült, a látó szem isteni ködje feltisztult, - arca fokonkint visszanyerte szokott hétköznapi kifejezését s végül zavartan és mentegetőzve elmosolyodott:
- Hiszen csak úgy mondám...

Bár a szertartásszegés nyilvánvaló volt is, Erzsébet nem haragudott meg. Bámult.
- Káprázatnak szessze, szállj el! No ilyen világ nyolcadik csodája!
És Christába karolt.
- Ugyan körmöcsölj meg, másként álomnak hisszük!
- Királyodik - bólintott kenetteljesen a hölgy. - Kiforr a gyermekből az magas vér. Felségedtől nyerte.
De a lakomához átöltözés közben, már odalett minden fontoskodás. A két asszony a bontatlan ágy tetején hempergett kacagtában.
- Láttad?
- Láttam.
- Így reszketett szegény a nagy magabátorságtól.. Így rozogtak a térgyei... Egész belezöldült.
A palotásné gurult.
- Jéh Istenuram! Hagyjon már... hagyjon békén felséged... Mit akarsz? Hogy a nehézbaj jöjjön rám?
És nyilaló oldalát tapasztva, felugrott.
- Átmék... a fennkölt orcája elé járulok... s közbe megkobzom ekicsit. Azt gondolom ugyanis, hogy a pendelyke nyirkos lött.
Erzsébet zászlórúdként szegte magasba a lábát. Papucskáját rázogatva sikongott:
- Köszöntsd nevünkkel őfelségét! Kérdéskívül... igen királyi talentumokkal felékesített ember..! Hódolattól haldokolunk...
Szinte felvetette a görcs:
- Kérjük csak, hogy dolgát igazán folytassa... s ha mit a magyari nép javára feltalál, csak eztán is tegye! Fejedelmizáljon... még sokra viheti!
A rohamban mármeg arcára gördült:
- Tanuljátok meg tisztelni a trónt, oh emberek..! Erigy, mert megőrülök!
*
A lakomát fáklyafénynél, odakint a kertben parancsolta; hólyagos aranytálakból a kézmosást, a vendégek fejére pedig lombkoszorút. A bort jégről itták s éppen csak hogy a király muzsikái nem zendültek és tánc nem kerekedett, Nagy Lajos elhunytának kilencedik hófordulatára...
De az udvari bolond nem állt seminő tilalom alatt és szamárfejes székén ugyancsak jókat kurjantott a régensúrnő mögött. Úgy elmulattatta csípős odamondogatásaival a vendégeket, hogy Erzsébet agyában nem egyszer felvillant valami... Hogy talán nem is olyan bolond ez... Sőt talán különösen jól váltakozó eszű...
Jutalmul saját tányérjáról adogatott hátra egy-egy falatot a jeles mókaűzőnek.
- Ízlik?
- Hocca csak az egész öreg tálat! Megeszem biz’ én, országostul!
- Azt is megennéd?
- Mán esszük es húgom!
Bebek György combját csapkodta, úgy röhögött.
- Hallották kegyelmük? No e jó! Hasában vinné ki az asztal mellől őkigyelme, gazdasszony tyúkján kívül még magát a hazát is!
Nehány ifjacska lent az alvégen már bővebben ivott. Szegénykék nem tudták, hogy odafent miről folyik a beszéd, mi van a hazával, - csak ennek szent neve ütötte meg a fülüket s hát erre lelkes robbanással ordítva fakadtak:
- Vivát!

Az udvar későn oszlott szét. A fiatal Garay alig várta. Rosszkedvét a bajnoki győzelem sem tudta elverni. Tetejébe még a koszorú... Kiállhatatlanul dörzsölte a homlokát.
Ugyan mi a csoda lehet vele, hogy így gyilkol?
Ennyi tövis!
Végre egyedül maradt. Letépte magáról a cudar kínzó szerszámot s nagyba készült, hogy földhöz teremti... azt az úgyis csak idegen honfi jegyesének adományát... De hirtelen meglanyhult. Elpárolgott a keserűség és minden mérgelődés.
A levelek közt ott gubbasztott a medály. A fránya gall ember faragott képe...
Jobban megörült neki, mint az egész bajnoki sikerének. Egy lapos kőtuskót keresett rögtön, rátette az idegen vér terjeszkedésének nyilvánvaló jelét, fel a csizma sarkát és igaz szittya érzülettel addig tiporta, míg egy porából tartott.
- Adok én nektek a magyar trónba szállni! Adok bizony pofcsapást és pokolba igazítást! Bezzeg öcsém úgy megváglak, hogy arról koldultok... bestye lélekfia jöttment uraimék!
Ezt a dolgot hát szerencsésen rendberakta. És mostantól megint könnyűnek, minden országos gondoktól megváltottnak érezte magát. A királlyal is meg volt elégedve, hogy az ilyen szépen megértette a nemzet szavát.

XVI.
Egy este, vacsora utáni órában, Christa letette végre a mesterpróbát. Megfogta az ő madarát.
A dolog így történt:
Andalogtak ketten Bebek Ferenccel a susogó fák alatt, melyek körül a hold szende világosságában csíkoshátú arató-cserebogarak kerengtek s az asszony aggodalmasan nézegetett fel a nehézröptű jószágokra és már éppen szóvá készült tenni az undok férgek feltűnő szaporaságát, mikor hirtelen elöntötte az ihlet.
E rovarok..!
S többé nem mérgelődött, hogy Ferenc megint csak az ő szerencsi várát és majorkodását magyarázza és sehogysem akar célszerűbb beszédanyagba harapni. Ellenkezőleg. Nagyon reményteljesen ült mellé egy padra s a hold világánál áhítatosan felforgó szemmel biztatgatta Bebeket:
- Mondd csak, nagyságos uram, mondd! Jaj, hogy ez milyen érdekes! Hát tíz s húsz gírákért szedik a lovaidat?
- Alig másodfüves gyermeklovakat pedig! Hatvan és valami százig menő forintokon... hála ég urának - pillantott Ferenc komolyan.
- És hát hogy olyan derekasan nőjjön a telek ára is..!
- Két kézzel, így kapkodnák! De nem adom. Várok még jobb időt.
- S majd akkor ád! - csapta össze kezeit elragadtatottan a menyecske.
Bebek jó meleget buzdult.
- Nono... Csak erdőt.
- A kész szántóföldet pediglen megtarcsa!
- Egy szemig.
- Jézusom, micsoda ész! És háromnyomásosan gazdálkodik!
Azt sem tudta a szép Ragovicsné, hogy mi fán terem az egész gazdaság. De tíz éve folyton magyar birtokosurak közt... Valami röpke beszédet itt-ott ellesett s ezt a kis ragadományát most aztán roppant ügyesen forgatta.
- Ezek szerint a szántón csak kenyérbéllit termeszt kigyelmed. Réten takarmánt, házi kertekben pedig a konyhára kellő holmikat. Nagyon jó.
- Nyi-las-fel-osz-tás-bann! - tagolta a szót és emelte figyelmeztető szigorral a mutatóujját Ferenc. - Mert ez halálban fontos, öcsémasszony! S ezt örökre szívedbe vésd, kedves atyafim! A földnek egy-egy tagját okk-vet-le-nüll, mindig pallagon kell hagyjuk, hogy az marhát necsupán a levelespajtákból étessük, hanem míglen csak lehet, kívül füveltessük!
Legelőnek ő a maga részéről nagyobb vadon irtásokat töretett fel évente, lévén pár rendkívül élelmes telepítő soltésza.
- Odafentről a Felmagyarból...
- Tótok! - csillogtatta meg szőke fürtjeit a holdfényben Christa.
- Hát igen, azok - hagyta helybe a férfi. - Tótok közzül, tótnemzet emberek s kik ruténok, bár ugyan jövevény németek is...
És rögtön részletezni kezdte a szegődtetésük feltételeit.
- Két telket adok minden soltészoknak, melyek a külországi ágrólszakadt népek behozatalát végzik és viselik a betelepített idegenek rendtartásának gondját.
Kijárt nála a malomjuss, sernevelés...
- De azért nem túl sok - mordult fel szemöldökráncolva. - Másmint hamar elszömtelenednének s még az egész hazát elbontanák! Maholnap a fejedelmeikkel adósleveleket írathatnának ellenünk, hogy nekik tartozunk az egész országunkkal és kisutúlnák a kezünkből! Olyan nincs!
Roppant helytelenítette, hogy mások csak úgy nyakló nélkül hordatják be a sok törött-marott idegent s rájukhagyják aztán a terjeszkedést.
- Nem szőrünk szerint valók s velünk nem azonok! A tiszta színnépet nem szabad velük rontanunk. Hamuból, semmiből, csudálatos gyorsan állnak fel ezek egyszerre s rögtön elkezdik az orrukat feljebb indítani... Mindjárt mellénk avatná magát, a salus populi... Tartóznánk a kezük alá hallgatni s őket talán még urunkolni és nagyságolni! Rövid nap majd te taposod a kádat, őrült magyarom... tekered a sajtót s tiéd leszen az üres malota, övéké a must... ha így haladunk.
Forró ingerültség pezsgett a különben galambszelíd emberből.
- No, az én járultommal bizony nem nyitogatjátok a csipátokat! Itt minálunk ez s ez a rend! Tetszik? Jó. S ha nem, ki hívott? Có fel innen! Haza, pereputty! Otthon tegyetek törvényt! Tiszteltetjük a boldogabb hazát, azt a merő édes anyát, mely ilyen éhhel-holtan hányt ki az ő kebeléből!
Megrázta a fejét.
- Mert módos idegen ide ugyan soha ki nem jő! - mondta. - Miért is tenné, nem veszett meg? Az úr otthon is úr. Csak a kódússa mozgolódik... A tetűt meg nem ehetvén... De az őtet igen kedvesen... Megkövetem az édes öcsémasszonyomat, ha egyszer így igaz!
Az ő birtokán bizony kapott földjét a jövevény sem eladhatja, sőt még el sem cserélheti engedelem nélkül.
- Ajj, épp ezt akartam volna kegyelmedtől kérni! - lelkendezett az özvegyecske. - Hogy csak maga azért jól megkösse ám e mindenféle soltészok és kenézek markát! Mert tudom, hogy ez a haszonvári fajzat milyen csuda körmös! No így már... igen.
S helybenhagyta a nemzetmentő intézkedést. Általában nagy gondosságot mutatott és igen nehezelte, hogy itt ebben az udvari dicsőségben semmi hasznos munka nem adódik. Semmi egyszerű öröm.
- Nem, itt csak a hívság! Pedig hajdanába..!
Sóhajtott és csüggedt angyalszárnnyal legyintett:
- Hogy ültettem én uram valaha a tyúkot! Mind azt a tisztább honi babosakat! Mert senki aprójószág uram, embernek annyit nem tojik, mint ez a kis kedves, szölíd fajta tojik kegyelmednek!
Belülről ráncigálta a nevetés. Majd a kínpadra feszült, hogy bár ha legalább csak egyet nyeríthetne... de nem. Megállta. Hiszen itt most jövőt alapítunk... vagy mi?
*
A tányérfarkú juhok dolgánál már egész közel üldögéltek egymáshoz. Baj csupán, hogy az a közel sehogysem akart mégközelebbre sikerülni, ottfeledkezvén később Bebek végérvényesen a disznómoslékoltatás ügyénél, hogy Christa szinte már szagát érezte. No meg azt, hogy veszedelmesen fogy a tudománya s rögtön odaémelyedik, vagy felsül, ha ez a fertelmes istállóbűzöltetés abba nem marad.
Hát most szerényen eljajdult.
- Istenteremtőm... tán egy afféle bogár, nagyságod..!
Még Ferenc szegény nem mindjárt fogta fel. Túlmesszi származott ebből a siralom völgyéből. Úszott lelke a jó zsíros, korpás ázalékban, - csávákból vályúkba... Képzelete előtt gyönyörű szalonnára hízott egyesztendős ifjúmalacok, cakkoshasú maglókocák és dicső tenyészártányok ábrándképe vonult. De társnőjének mind gyakoribb óvégatásaiból végülis rá kellett eszmélnie, hogy közben valami nemrendes dolog történhetett itt.
- Bogár? - nyitott ártatlan gyermekszemeket.
- Ezt az egyet útálom csak! - mentegetőzött a hölgy. - De ó, már halad lefelé!
Hátába repült, ő maga el nem érhette.
És még élesebben jajdult segítségért.
Oda is rakta esetlen mancsát Ferenc. Fogadta azonban erős szóval, hogy a kerek világon semmit sem kapna.
- Persze! Azóta lejjebb költözött! - vergelődött Christa, mire lejjebb szánta hát Ferenc is magát. De sajnos, csak valami pimpimpáré csipkeholmikra lelt. Afféle szárnyas betolakodóra: sehol. Pedig Christa már erőteljesen sivalkodott! Ugyan pontosan nem lehetett eldönteni többé, hogy a bogár miatt, vagy Bebek kaparászásai következtében... Bizonyos mindössze annyi, hogy a kiáltozásra a lugasok mind megéledtek, szakállszárítókról is urak odarontottak s találták a kettőt olyan kényes helyzetben, ami ellen nem mutatkozott egynél több orvosság. Az asszonynak szégyellős homlokkal a Ferenc kebelébe takaródzni...
- Jaj uram, még mit hihetnének rólunk..!
- Csak az igazságot - biccentett a régens királyné igen fentről, noha éltető kegyelmesen. - Azt, hogy ennek a mi kedves hívünknek, az úr Bebek Ferenc urunknak nőszésre vagyon elméje, férjnek ígérvén magát.
Adta is a szándékhoz rögtön beleegyezését, Mária pedig ígérte, hogy fő mágnások és sok szép böcsületes atyafiak járulva, úgy esküvőt, mint a lakodalmat annak idején a legrendesebben ki fogja házánál szolgáltattatni... Így aztán mielőtt Ferenc a holteleven bódulatából nagybután horkanva, mint egy orronütött ló, kiocsudhatott volna, már az egész udvar rajta esett, jó élést kívánt, Christa pedig pirult, az árva Toanettácskának anya helyett anyául ígérkezett s mindenektől a Ferenc úr királyilag jóváhagyott jegyeseként tekintetett.
Hát szél hordja el a haját, ha valami nagyon bánta volna Bebek ezt a fordulatot! Dehogyis. Hiszen titkon semmi mást nem akart ő. Már napok óta tépelődött, hogy ilyen, csak özvegy második szerencse lévén, hogy kezdjen dologba? Mert ilyen nagyúri szerény s még amellett világraszóló gazdasszony párt, bűn, égrekiáltó bűn lenne elszalajtani! Ilyet ugyan hol lel másodikat? Ezt bizony maga a boldogult első hitves sem közelítette meg... hogy így el lehetett volna vele a szükséges ügyek felől tanakodni! Az szegény, csak csinálta, ami munka éppen előadódott, de sohasem beszélt felőlük... Míg ez az arany Ragovicsné úgy az udvari előkelőségbe, mint a majorkodásba, szinte talán már bele született! S nézd csak, nézd, most holmi kis véletlen történet folytán - im! - az egész csillagos mennybolt önként a nyakába zúdul!
*
Különválva, szédülten mászkált a kedves kerti növények közt. Hallgatta a másodvirágzásnak indult szíve kalimpálását és boldog volt, feneketlenül.
Eltémfergett volna evvel a csuda érzésével talán kakasszóig is, ha egy kanyarodónál a virrasztó strázsa váratlanul elé nem dobban s nagy idegenül rá nem üvölyti a tűzkioltó verset.
Igy aztán csak megszégyenkezett és betakarodott.

De a szállása küszöbén, felvetett állal, mégegyszer meghőkölt.
- A bogár! - nyilalt az eszébe.
Hogy avval vajjon mi lett? Meglett-e hát a végül, vagy sem, hogy csak ilyen jeltelenül elmúlt?
Fel nem foghatta.

ÖTÖDIK RÉSZ
HALÁLVONULÁS
XVII.
Ez megint egy másik este volt.
A napok már rövidültek kicsit, a levegő hígabb és átszűrtebb lett, az esthajnali csillag hamarabb kibujt és hosszabbra terjedtek az éjszakák.
Két lovas érkezett a diósgyőri várkapu elé. Kettő közül a láthatólag lejjebbvaló megfújta a bekéredző kürtöt, mire az emelcsős híd ledördült, az utasok pedig be.
A porkoláb tudakozódott volna. De csak egy pillantás a rangosabb ember arcába - s egyszerre megmeredt. Az úr pedig tovább. A csatlós mögötte csattogott. A belső kastély kocsifelhajtójánál nyeregből serdült, megragadta a másik ló fékemlejét s ekkor az úr le - és fel! A felső renden egy ajtóban eltűnt.
Alig verte le azonban az úti port, már jött is megint.
Elfogott egy arra repülő sihedert.
- Asszonyotok! - mordult. - Őfelségéhez akarnék.
- Még derékban kapja a dolgot kegyelmességtek! - kellemezkedett a ficsur, aki a jövevényt szintén azonnal felismerte. - Bár ugyan a gyűrűváltás eddigelé meglött.
- Ej gyermekuram! Davus sum, non Oedipus! Fenébe... nem tudok találós mesét fejteni - intett medvetalpával barátságtalanul a vendég. - Mék s miféle gyűrű?
- Hát melyet a tekintetes pelsőci Bebek Ferenc húzott özvegy Ragovicsné tés asszony ujjába - zavarodott meg a komolyságon a fickó s a bornak fanyar pincepárája buggyant ki belőle. Látszott rajta, hogy könnyebb volt neki a szeles repülés, mint így egyhelyben és egyensúlyban állva maradni s rendre felelve, okosan beszélni. Szeme homálypárás volt, mint a belehelt tükör.
De beszélt itt már helyette is eléggé - és maga a palota! Pompára kirakott mobiliák... A legféltettebb szőnyegnemű... Majd egyszerre pálcás ifjak, gyertyával étek előtt járó nemes inasok támadtak fel a lépcsőn, mint a búcsújárók s hordták befele a konyháról a derék fogásokat.
Csupa sürgölődés. Aranytál, meg kancsó. Az ételek legtöbbje fortélyos, azaz tréfás eledel...
Az alabárdosok felrántották az ajtót a vidám processzió előtt s ekkor a terem karzatáról kicsapott, ha nem is éppen muzsika, de az énekmondó ifjak gajdolása: igen. Holmi mézesmázos virágénekeket mondottak... hogy nem restelli felnőtt nép az ilyen gügyögéseket!
A nagy barna embert ellobbanta a keserűség.
Miből jön ő..! Mi van a tarsolyában! Körbe országgyulladás... Föld lakosainak zendülése... S abban ezeknek is itt, a fejük. De ők az Isten balgái erről mit sem tudnak, mert egyszerűen nem akarnak tudni és hallani. Most, ilyen őrült időkben kell éppen a hoppáré! Hajdinárom danárom! Hogy az a kénköves eső..!
Ajtó közé vetette a lábát s mogorván bedobbant a hosszú, bolthajtásos, fehérre meszelt csarnokba.
Egy pillanatra elütötte az ének, bornak szesze, pecsenyeillat, zűrzavaros zsongás és kialudatlan szemét elvakította a sok gyertyafény, - de aztán már megint együttvolt. Nézte a körben ülőket, akiknek mint tóbafagyott békáknak, dermedt rá a tekintetük.
Érezte jól ő maga is, hogy olyan lehet most ezeknek a gondtalan mulatozóknak, mint valami kísértetjelenés, mely a falból lép elő, - de mindegy. Kelletik.
Jelt adott a karzatra az inasoknak, hogy azért csak folytassák hát, majd kedvetlen körbe-üdvözletet intett a tenyerével s azzal már hódolt a királynék előtt.
Erzsébet rebbenve nyujtotta neki a kezét. Alig bírt elnyomni egy boldogságos sikolyt.
- Ily... ily reméntelenül! De jólvan uram! Csak annál frissebb az öröm, uram! Beneventálunk!
Fejét egy kicsit hátraejtette és mosolyzsibongva tette hozzá:
- Már négy áldomásban hozattatott fel a kedves egéssége... s közkiáltással! No legalább a volt-nádor Bebek Ferenc özvegységét egy igazi jelenbeli, szintén nádorral búcsúztathatjuk!
Mindjárt helyről is gondoskodott.
- Tartózzék az asztalhoz kegyelmed! Majd vőlegény urunk teszi azt a szívességet s egy székkel lejjebb költözik.
Sistergő, túlélénk, kicsit finoman ivottas volt a felséges asszony, de így ezzel a surrogó tüzével csak még kívánatosabb és fejedelmibb.
Maga mellé ültette a váratlan vendéget és rögtön kiáltotta kedvéért az új fogást, az apródfi pedig ezalatt a kézmosáshoz töltött:
- Mosdódjék uram nagyságod.
A pohárnok a serleggel rohant. Erzsébet azonban türelmetlenül rászisszent:
- Ne, jaj ne ezt, ne ezt! A szép öreg darvasjegyű kupát hozd!
És kezdte a közben már megmosdott embert kínálni:
- Késő érkezőknek noha, mint mondani szokás, csupán a csontja jut, de azért még éppen éléskapásra jütt...
Odaintette az étekfogókat.
- Ez itt uram, erdei disznó, röstölt lé... Öregtálon pozsár.
Miklós csak ízetlenül nézte a sok jót.
- Köszönöm, szabadjon magamat menteni.
- Ugye inkább én adjak a tányérra? - hallatszottak Erzsébet torkából az elnyomott kis boldog gürrögések.
S odaintett egy másik fiút.
- Berbécs! Valami rész zsaladiával. Ez megintelenül fordított káposzta.
A morcos vendég csak folytatta a szabadkozást:
- Kételenség tanácsából, ha engedi felségtek, - nem. Még megcsemerednék.
- Füstölt csuka tormás ázalékban!
Rettentő pihegő igyekezettel volt a felséges asszony.
- Ne maradna már az asztalunknál üresen kegyelme! Csak megélésezni se engedi magát? Nosza kedvesünk! Báránydarabot uram! Ez még térdenállva szopott. Lemóniás sása vagyon mellé.
- Nem, köszönöm. Semmit sem terheltessék Asszonyunk.
- Szenvedek itt kelmédtől vakvereséget? Kis fűből, gyimelcsből álló étel hát akkor! Avagy tejbéli. Túró... Derék vajunk és bő sajtunk...
A nádor azonban meg volt átalkodva.
- Másszor ha ád felséged, örömmel, istenfizessével vesszük. De most nem.
- Ez bizony uram, asztalrontás... még evőkenyeret sem fal - hárította el hát a tálfogókat a nő és kissé megpilledve, a pohárnokot intette közel.
Ebben már nem állt ellen a tikkadt vándor s mialatt a várnagy valami napkeleti történettel mulattatta éppen a táblát, torkába eresztette fenékig az edényt s megtörülközött.
- Látom, nagy pompáskodásnak és vendégeskedésnek indultak itten felségeitek - szólt tüntetőleg a dolgok mellé. - Szánom igen, hogy ide kelletett jönnöm, csak így mindig bajnak. Még evéshez ülő szándékában is búsítsuk.
Ingerültség áradt a hangjából.
Erzsébet kedvének volt még valami tartaléka.
- Rossz a hír? No mi itt most afféle kozmás fogásokkal nem élünk! - próbálkozott hát vele és meggyöngyöztette fehér kásaszem fogait és felkacagott:
- Inter pocula non sunt seria, nádorespán urunk!
De aztán abbahagyta. Már az új hatás alá került s átmenet nélkül egyszerre elszontyolodott. Arcán egymást kergette a sok kicsi árnyék; szemöldökei közé pedig a harag omega-vonalú ránca ékelődött.
- Így kell valakinek jönni? Nyílt tudománt téve az áldozathozatal felől? - kérdezte fojtottan s szép egyenes orrának érzékeny cimpái tulipánnyílással nyíltak és meglibegtek. - No ezért ugyan számolhattam a napok múlását!
- Jól elgyőzte felséged a türelemmel, ami azt illesse.
- Látni akartam, hogy rászánakozik-e hívatlanul.
- Hát imhol...
- Csakhogy maga most sem énérettem jött! Meri-e tagadni?
Nem tagadott Miklós. Gondok tetejébe még a szerelemféltés... Jól esett egy kicsit a bosszú, gőg, a visszafájatás.
- Országos ügy - mondta elterpeszkedve.
- No persze, hogy..! Mindig.
Erre egy csöppet hallgattak.
Idegenség lett. Feszültség. Erzsébet a kenyér belét kezdte buzgón dolgozni. Az omega-vonal ránca ellenségesen mélyült a homlokán. Szeme tüntető, haragérlelő csend közepett, a semmibe bámult. Míg egyszerre aztán torkáig emelkedett az indulat.
- Az persze elsőbb!
- Mi?
- Ország. Az országoskodás.
- Szükség úgy legyen!
- Csak nektek, férfinép!
- Mindnyájunknak.
- Mi asszonyok, jó ha másodszorban jövünk. Mindig találnak maguk valamit... Legyünk bár királyné...
S hangja gyűlölettől, fájdalomtól izzott és sírástól remegett. Ott zsongott benne a közelgő vihar.
Hát ennyire már éppen nem akarta elvinni Miklós. Főként nem, mert egy alattomos körpillantásból időközben meggyőződött, hogy ezek itt többnyire növendék gyerkőcök. Aki pedig érettebb idejű, az a kevés mind háztüzes ember, saját oldalbordájával. Tehát nem valami palást... egy új udvarlóért...
Politika?
Ó, azért még úgy igazán szívből hogy haragudjék asszonyra a férfi, ha mégoly rossz és gondviseletlen volna is az a politicum? Emberek dolga az.
Észrevétlenül, alig, egyszercsak rátette kezét arra a lázasan szövő-fonó kézre s hirtelen egész más hangon - gyöngéden, simogató puhán - azt mondta:
- Iszen épp hogy királyné maradhasson valaki! Eszmélj! Hiszen jól érted, hogy minden csakis az édes lelkemért van. Életünk és egész iparkodásunk.
Erzsébetnek mintha ollóval mesték volna el a haragját. Még ugyan kotorászott volna utána. Tompán, valahol az értelme ködös fenekén ott parázslott kicsit, hogy így tetszése szerint emelheti vagy ejtheti egy rajta kívül való, másik élet, ő pedig csak idomul. De hiába. A harag dolga már elvégeztetett. Belátta - és erre lelkes-verőfényesen, szívből, fenntartás nélkül, azonnal elmosolyodott. Lénye elragadtatással telt meg s a szeme egész másfajta könnyekkel.
Visszaszorította titkon Miklós kezét.
- Ez vagy uram. Így... Így akármikor megfékezhesd ördöngős veszekvő természetemet. Egy csók... Noha csak egy ilyen kis simítás... És nincs az a szilajcsikó vadságom, kit meg ne szelédíts és olyan halálos búnk, hogy annak koporsójából rögtön fel ne keljünk! Olyat emberfia el nem gondolhat, hogy azt maga el nem érhetné így velünk.
Már nem volt rajongásában a bor idegen mámorából semmi. Miklós érezte, hogy az egyes egyedül őneki szól.
- Kedves - nyelt egy boldog-nehezet szintén s hirtelen valahogy gyönyörű lett szemében ez az előbb még olyan felháborító szoba és a vendégek mind kellemesek. - Kedves! - ismételte elérzékenyülten. És egyre csak: te kedves! Kedves... Kedves egyetlen...
- Valahára láthatlak hát!
Halkan zsolozsmáztak:
- Hiányoztam egy kicsit?
- Iszonyúan.
- De ugye, már elég! Veled mehetek.
Miklós lopva felpillantott.
Jól hall?
Ezért ő még külön nagy civakodásokra és vércsevijjogásokra készült. S ime, most önként kínálják...
Szinte megborzongott, hogy mennyi csudát is terem egy kellő módon érintett lélek! Ó, bár a köznapok forgatagában az ember mindig újból el ne felejtené az ilyen leckét! Az élet kis komisz dolgai... Hajszolt zsibongásai... Azok, azok a szerelem tökéletességének legfőbb ellenségei! Azok gátolják a jó szándékot. Mikor pedig a két lélek hogy keresi egymást! És csak ugyanarra tör... Arra a zárakat megnyitó jóságra. Egy mozdulatnyi pici semmire, ami semmibe sem kerül... Vagy még annyi sem kell. Egy szavak nélkül üzenő belső buzdulás is elég. Meleg átsugárzás...
- Karomban viszlek te édességes! - fakadt fel mélyen a melléből. - Majd inkább kocsin utazunk.
- Hosszú ideig! Együtt! - sikongott bele a nő az asztalkendőjébe s mint egy ajándékkal elárasztott gyermek, nem tudott hova lenni.
Kevéssé elnémultak - két saját terhétől megváltott kis világ, amely annak örül, amit elveszíthetett magából - aztán az asszony felnézett.
- S amaz országos ügy? - kérdezte halk komolyan, pontosan úgy, ahogy a férfi őt titkon mindig látni szerette volna.
- Ejszen talán később is ráér!
Mert egyszerre valahogy ez sem volt már olyan múlhatatlan sürgős.
De a nő nem ismert halasztást.
- Nem, nem! Most! Fontos lehet s látja kegyelmed, mi teljes erőből használni szeretnénk.
- Félig megtörtént máris. Avval, hogy jössz - majszolta megindultan a bajuszát Miklós. - Bizony szerelmesem, végét kell vessük az egetváltoztatásodnak! Vagy hogy éppen túlsok ne jusson belőle..!
Apránkint szakadtak ki szájából a szavak kis dugói. Majd nehéz sóhajjal, észrevétlenül, mind beljebb úszott a gyakorlati életbe. Beszélt a kormányzat dolgairól. Előadta a kül és belső állapotok veszedelmes fordulatait, - amennyire már a kímélet engedte, a Konttal való haszontalan kísérletezését, minden körülmények ellene esküvését, de főleg a Délvidék egyre aggasztóbb forrongását.
- A tenger... A magyar tengerek egyője van leválóban az ország testiről, angyalom! Ugyanis a déli részeken való szép vizi kalmárkodásunk és csorbátlan tekintetünk az európai nagy nemzetek sorában.
- Jaj, hát mit tegyünk!
És most úgy szerette Erzsébet ezt a sokbajú országot s a tengert.
Miklós bevallotta, hogy ő itt már csak egyetlenegy végső módozatot lát.
- Szólj!
- Hej pedig, de félek, de félek, de féltelek tőle, gyönyörűm!
Mégis úgy vélte azonban, hogy meg kell próbálni.
- Lehetetlen, leh-he-tett-len, hogy ennyi tündérszépség, ilyen angyaljóság varázslat nélkül maradjon! - vívódott fennhangon s csak most kapott észbe, hogy a töprengő emberek szokása szerint, eddig csupán feszítette a húrt, de még semmi értelmes dologgal nem állt elő.
Hát elszántan, rémült kínzottan, egyszerre kivágta:
- Te magad kell oda leutazzál a két szűzekkel, úgymint felséges leányiddal, Úristen! abba tűzforró lázadás poklába... veszett ördögök közé! Hozzá fegyvertelenül és minden támadásra ingerlő marcona vitézek nélkül, szegénykém!
Megvillázta ujjaival az átizzadt haját.
Hangja egész lehalkult a rémülettől.
- Hát ezt készítettem én teneked a mai napig, látod. Mert jobbat a közjóra feltalálni, tanum a Szentlélek, nem tudtam.
De az ilyen legőrültebb vállalkozás szerinte még esetleg meghökkentheti, sőt talán meg is állíthatná a zavargó csürhét. Épeszű módozat már semmi.
- Az ilyen elbámító cselekedet nem egyszer használt a világhistóriában - folytatta gyötrődve. - Mert a zendülők azt ugyebizony honnan tudhatják, hogy mi lappong a nagy bátorság mögött? Hogy jön itt egy asszony a kardoskodók közé fegyvertelenül, csak úgy egy afféle nyájas kompanisták kíséretében?
Kis szünetet tartott, szédülten bámult, aztán furcsán felköhögött és feszült halkan tette hozzá:
- De lehet, lehet, hogy evvel a szörnyű vakmerésemmel én itt magam sodrom most felségedet a bajba... romolásba. Ki tudja? Talán halálozásba is! Merjük? Vállalod? Te egy az égnek mártirjai közül?

Erzsébet csak ennyit kérdett:
- Velem jössz?
Majd hogy egy lassú, igenlő pillahunyást nyert, felségesen feltornyosult.
- Tűzokádó hegy gyomrába is uram! Veledmegyek a gyehennába is, nem egy olyan szegény tartományunkba, ahol kormányzói jelenlétünk szükségeltetik! Mivégre lennék szentelt királyné? Népünk merő édesanyja vagyok s kötelmimet mindig szem előtt viselem.
Jelt adott és azonnal felkelt.
A pap mondta az asztali áldást, majd ő, keményen:
- Ország is van, jó uraim és udvarló nagyságos asszonyim! A hazát tovább egyedül búsulni nem hagyhatjuk, hanem minden lelkünk-testünk töredelmét fordítanunk kell mostan az ő oszlopainak fenntartására. A király akaratából, költözünk.
Elrendelte, hogy málházzon mindenki.
- Reggel előtt nagyidején Budára megyünk, lovon, tengelyen és talpon - s szárazon, mint vizen. Igy parancsolja ezt a király. Dixi!
Ő maga is dologhoz gyürkőzött.
Női szépségére alapoztak mindent. Egy egész birodalmat és trónust.
Kitegyen magáért! A hódításban hiba ne legyen!
Most meg kell mutatni... Már csak Miklósnak is...

Éjjel alig aludt valami keveset és fel nem foghatta, hogy is maradhatott ennyi rengeteg ideig távol, ebben a szörnyű, szörnyű egyedüllétben! Csoda, hogy ezt erős lélekkel így kibírta. De ne tovább. Nem senyved itt és nem bábáskodik másoknak. Majd megint szeretetben él, mert nem - bizony - nem kintről fűlő kemence az ember! Mindenki belül és saját magáért. Ő meg azonkívül még Miklósért s az országért. Azért a drága déli tengerért...
Milyen jó, hogy így megbecsülte az az édes lélek! Hogy olyan szép nagy áldozatot kívánt tőle s nem holmi fel se rúgnám, aprólék dolgot! Hogy mondjuk... mondjuk valami kis szokásáról tegyen le... Tartózkodjék valamitől... Neki százszor könnyebb a szédítő bérccsúcsokon átugorni, mint egy göröngy macskaezüstön el nem botlani. Hiába. Nem született a naponta űzött csekélységekre.
De most?
Ezt a kócsag nyakát! Itt ezt a Birodalom abroncsával felövezett fejét...
Igen hálistennek. Ilyen egészen hatalmas nagyvalami az, amit vele méltóképpen kockáztatnak... s még meg is láthatják mindenek, hogy mint kellessék fejedelmi személynek, bár a legfőbb életáldozatot is elkövetni!
Esze csak úgy nyüzsgött a gondolathajszában.
Majd hosszú, éjfekete palástot ölt... Pirosítót semmit. Lemóniát nyalogat inkább, krétaport eszik. Meghalványítja magát. Szeme alá egy kis szenvedő kék árnyékot... és úgy fog a vesztőhelyre lépdelve vonulni. Büszkén! Hazájáért. A trónért. Szeretteiért. Teli lesz a világ fennkölt méltóságának hírével... Majd akik a krónikákat olvassák később, meg nem állhatják könnyezés nélkül. S halványszobor feje ott lesz csoda, csodaszépen, egy aranytálon...
Pontosan látta az egészet. Végigélte. Pompázott, majd vérzett. Szent vértanuként eltemette és megsíratta magát s reggel a dicső halálból frissen megrázkódva és teli lázas tevékenységgel, feltámadott.
- A szabók menjenek elől! Egy saját találmányi, kéznyelünkig érő ujjú, magastorkú köntösre lesz égetőhamar szükségünk!
Uszályseprője tizenegy könyék... Fekete tarbársony... Bő fekete fátylak... Ezüstcsillagok bele...
- Aztán azt mondom, hogy egy aranytálat kalapáljatok nekem, de amilyet nem látott ez a nyavalyás világ!
Christa érdeklődve hátrált ki egy láda mélyéből.
- Történik itt felség..!
Ő azonban csak megállt fölötte gyászkomor egyenesen, mint egy sírkerti fenyő.
- Tudod is te! Megesmertük a mi óránknak jöttét... Készítjük immár tetemünket a megoszoláshoz.
Mélyet hunyt.
- Majd a kezeimet megfogjátok, - tegyétek rendesen egybe, nyujtóztassatok ki és papoltassatok felettünk. Imázzatok ti is. Ne sirassatok. Honestum pro Patria mori...
A hölgy átszellemülten forgatta fel a szeme fehérjét.
- Ezeribe egyszer ha ilyen szép halott van! - lehelte s azzal visszaköltözött megint a láda gyomrába. Csak egy gömbölyű folt látszott az egész asszonyból.

XVIII.
Budán bő alkalom kínálkozott, hogy Erzsébet elvégezze utolsó intézkedéseit. Így mindjárt határoznia kellett, hogy kiket visz magával a «halálvonulásra», ahogy a délvidéki utat mostantól nagy szeretettel nevezte.
- Kaplay Dömötör, az esztergomi bíboros-érsek, semmi szín alatt sem maradhat itthon, legyen bár megszámlálhatatlan idejű vén úr és fehér szakáll - gondolta.
Mert a bíbor bíbor. Ilyen nagy történeti scénák emeléséhez nélkülözhetetlen.
- De ha már a papságnál tartunk, Alsáni Bálint pécsi püspök!
Ebből ő még Lajos korában második bíborost szeretett volna csinálni, mivel Bálint kezdettől fogva az ő pártjára állt és - jaj, jaj! - nem felejtendő, hogy tetejébe még a rezgelődő zágrábi püspök Horváthy Pálnak személy szerint is haragosa és roppant bosszúsága!
Hát ez a Bálint most folyton körötte kell, hogy mutatkozzék, már csak azért is, hogy hadd lássák azok a bak Horváthyak a megkülönböztető kegyet és fakadjon irígységükben az epéjük.
Aláhúzta a pécsi püspök nevét a lajstromban, majd gondolata hirtelen a Lendvayakba botlott.
Lendvay István...
Eltűnődött.
Viselt az egyszer egy öltönyt... Királynéul is megnézte.
No ez azt a díszt most egész bizonyosan megint fel fogná venni, ami nagyban emelné a módot. István azonkívül még tótországi bán is, tehát rangban sem áll hátul.
Csáktornyai-Lackffy horvát-dalmát bánt ugyan az édes Miklós mindenestől együtt nem szíveli, de azért vezérlő királyné az ember, hogy a megbékülést a hazafiak közt néha őmaga elindítsa, éppen mint annak idején Lajos! - folytatta a töprengést és most határtalan jólesések közt egy ugyanolyan nagy politikus elmének érezte magát, mint férje volt
Beírta hamar Lackffyt.
- Irtó gazdag népség!
Előbb azonban végezni akart a papfélékkel. Túlsokat éppen nem visz belőlük. Nem szerencse útban az a sok pap. Még valami baj érhetné. Vagy igazis..!
Észbe kapott, gyorsan visszarántotta gondolatait a téves ösvényről, megfeddette magát és bánatosan felmagasztosult.
- Meg, azért meglesz, ne féljetek feleim! Meg kell lennie...
Mármeg két új név támadt fel az emlékezetében. Két püspök. Péter váci és János csanádi. Mind a kettőt beírta.
Az egyik Perényinél kevéssé habozott. Nagy úr... Kápráztató fényt képes kifejteni... De nem. Mégse. Már döntött. Fogatlan csorba...
- Maradjon.
Még kinevetnék. Mikor pedig a dolog komoly, sőt szívszaggatóan szomorú. Egy fejedelmi nő fennkölt életáldozata...
Bölcsi Zudar Pétert írta be inkább. Valaha bán volt ez is és nincs annál épületesebb, mint mikor egy felséges személyt csupa országméltóságok vesznek körül.
- Konyafia Frank! Bebek Detre!
Ezek, - igen. És hogy a meghódított másnemzetekre is gondoljunk: Drágh marosi vajda.
Őket okvetlen viszi. A csekélyebbekkel nem vesződött. Végezzen velük az udvarbíró, a fehérnép mustráját pedig intézze Ragovicsné. Ennek az áldott Christának külön meghagynia sem kell, hogy bár a legfőbb dámák közül válogasson, de mégse olyanokat, akik őt homályba boríthatnák. Holmi dühödött fiatalfélét, amolyan gyujtogatva körüljáró, pecsenyéjüket kirakó némbereket, szemtelen és sírnivaló istenteremtéseit, a derék főasszony meg nem tűr... már maga is a harmincas években bent lévén. Fogatná és öletné valamennyit, mert igazán csak arra jók, hogy megkeserítsék azok életét, akik fölött a napok, nagyártatlanul, elsuhantak. De még egyszer bizony az ő pecsenyéjüket is megaszalja az idő! Jól meglássák!
Máskor ezen a kérdésen soká elbúsongott, ma azonban nem akart a bánatban gyökeret verni. Már hát ameddig él, egy kicsit inkább részesüljön. Úgyis a fejét otthagyja.
Az aranyneműk kiválogatásába kezdett.
Királynéhoz úgy illő, hogy dúsan ajándékozza alattvalóit... míg majd a gyászsors eléri...
Na és a templomok!
- Lássék, hogy hitbéli tekintet is van. Az ember buzgó katholikus és a pápa úr híve... alapjábavéve.
Megállt, most valami eszébe ötlött s hirtelen felizgatta.
- Nézd itt az Isten csudálatos tanácsolásit!
Összecsapta feje fölött a kezét.
- Még utóbb szentté avatnak!
Hát méltó ezt bővebben megfontolni. Szoborképe ottlehetne mindenütt az oltárokon... Imáznának hozzá...
Majd inkább enyhít valamit a francia házasság tervén. Tanács szájába adja az erős kívánságot és becsvágyó bullás papokkal végezteti.
- Háruljon csak az árnyék rájuk! Ezek nem oly aránt akarnak szentek, mint előbb még földi hírnevet viselők lenni. - Ő meg mintha nemigen tudna Róma ellenkező elméjéről, érdekeiről... Lévén mindazonáltal is csak egy szegény asszonyocska. Ez jó.
S nosza akkor valahára a szabók! Mert annak a vérpadra vonuló ruhának valami egy utolérhetetlen álomkölteménynek kell lennie!
Csakugyan ő maga tervezte. Szinte egészségét is megviselte a hajtott munkával. Minden csekélységre legott tűzbe borult. Ha kelmeválogatás, vagy éppen próbázás közben valaki rányitott, mintha kések késeivel hasogatták volna a bőrét. Egy ilyen esetben Marenka is nyakonverődött, de úgy kell neki, ha nincs benne szülőkímélet! Tanuljon. Az ő számára ugyan nagyanyós korában is csak kölyke marad. Előtte bizony nem király! Soha!
Aztán meg ittvolt ez a Bebek-Christa-féle szerencsétlen házassági ügy! Hogy mozdulhatna addig, míg ezekkel valami nem lett? Járt a szája ott Diósgyőrben... Most hát a szótartás is el nem kerülhető. Ki kell adatnia nélkülözhetetlen hölgyének azt az áhított hitbért... illetőleg a férjet... azaz jaj Uristen! hol is áll a feje! a megígért lakodalmat, mert egy nádorviselt úr hogy hiányozhatnék a kíséretből? Az pedig sokakban rossz vért szülhetne, ha csak olyan rendezetlen állapotban utazgatnék ez a kettő együtt. Az erkölcsök látszatára vigyázni roppant ajánlatos. Vagy udvar, vagy sem. Nem vagyunk Nápolyban, még Johannák éppen nem vagyunk!
- Hát ember itt meg ne őrüljön!

Eligazíttatta Alsánival a sürgős dispenzációt, a fényes udvari esküvő megtörtént - s a jó Ferenc nézhette aztán leesett állal, hogy mivé lettek az ő gyönyörű tyúkültető ábrándjai, meg a kettesben való moslékoltatások.
Holtbiztosra vette, hogy megesvén a nász, a menyecske majd rögtön kibúcsúzik tisztségéből s rohan vele a sóvárgott házi boldogságba, - de Christa végehosszatlan magyarázatokat tudott eléje ontani, hogy a lemondás egyelőre milyen teljes - teljes! - lehetetlenség. Kis ideig bele kell hogy törődjenek az udvarnál szenvedésbe, mert a kegyelmes úrnő még megneheztelne rá, azt pedig ő evvel a gyönge szívével nem élné túl.
- Csak megadják magukat a nyomorúságnak szívem mások is! - csókolta fejebúbján a jámbor kopasz urat, hogy annak sarkáig villámlott valami ettől a csóktól s felszisszent és még kicsit rugott is hozzá.
- Ehene a két szegény püspökök, kiket pedig a távol francia udvarhoz küld vőlegénykapásra Garay! Hiszi kegyelmed, hogy ennek a két törődött csontnak valami kellemes legyen ez az út? Vagy hogy nekem talán a legparányibb öröm, mindig ebbe a hiú pompákban fulldokolnom s hétkönyéknyi farkat utánam húznom?
Mély sóhajjal tette hozzá:
- De jóval is másmint! Csakhogy im az kegyelmed régi cselekedete által anya löttem s már csak az én árva Toanettácskám végett is, a Budánmaradást el nem kerülhetjük.
Mit szólna odafentről a Boldogult, hogy ő itt egy udvari állandó Sodoma-veszedelem közepett magáracsapja a szűzecskét!
- Épp amikor egy házasulandó szerencse embere adódik nála elő!
A nagy tüzes kakas Bessenyey Miklós...
- Jaj lelkem uram, az ilyen már csak az ő hosszas tiszta legénykedésében is, egy-kettő megforr... igen uralkodván Vénusz az ő vérén! Megrohanhatja a hajadont mint egy tatárhám s még ne adja Teremtő, éktelenül cselükedhetik vele!
Nem joggal bélyegezhetné őt akkor a világ mostoha anyának?
- Nem, ezt nem akarjuk s ezt minden erőből távoztatjuk!
Szemérmesen sütötte le aranypilláit:
- Lányban, asszonyban, fő a leghótisztább szeplőtelenség... s nem a birtok-gyarapodás. Ezt megszíveld édes atyámfia, mert a nagyisten széke még bizony előttünk lesz! Mi haszna földi vagyon, ha lelkünk üdvösségének pedig kárát valljuk?
Ez aztán hatott. A megrémült apa térdére állt s hálálkodva vett részt azontúl a Bebek-család őrangyalának nehéz áldozatában.
Szabók náluk is. Gyöngyhímzők, szűcsök, vargák... Míg az Úr 1383-ik éve, Szentmihály havának vége felé, valahára az egész udvar elkészült és elindult.

XIX.
A nádor kétségbeesetten vakmerő terve minden képzeleten felül sikerült. Az út a felséges asszonyok diadalmenetének is beillett volna. Láttukra a nép valósággal megbolondult s ahol a díszhintó megállt, a tömeg szinte megostromolta a három gyönyörű nőt és köntöseik szélét csókolgatta.
Lackffy István maga is ajánlatosnak ítélte a nádor ellen táplált irígyletes gyűlöletét zsebre rakni. Hogy pedig az udvar holmi talán mégis kikerült pletykáknak semmiképp se adhasson hitelt, izibe sereget dobolt a királyhű tengervárosokból és a menet közeledtének első szelére, álnokul lerohant Palizsnay János perjel és a lázadók fő hadi fészkére, Vránába, azt megostromolni.
A liga hurokba szorult. Palizsnaytól elvágva nem foghatott semmibe, sőt még magát Hédervári-Kont Istvánt is gondolkozóba ejtette ez a fegyvertelen királynői utazgatás.
Mi lehet emögött, amiről ő nem tud?
Pedig valami lehet... aminek ha vaktába nekihajt, nem lendít vele semmit, csak vérpadra dobott egy csomó rábízott emberfejet. Ezt nem akarta.
- Várni! - köröztette hát végig új rendeletét az országon. - Türelmezzünk, derék hazafiait nem veszélyeztetni! Jön majd jobb idő, Isten is nem engedhetvén, hogy az ország e bibliai fenevad hátán lovagló némber markába szakadjon, mely teljes a káromlásnak nevével...
S a liga olyan fegyelemmel viselkedett, hogy amikor az udvar Mindszent havának 24-én, Szent Simon koporsójának ezüst kulcsot, Trau erődeinek meg 2000 aranyat ajándékozva beköszöntött és a Benedekrendi apácákhoz beszállt, Lackffyn kívül még csak a három zenebonás Horváthy is megjelent. Persze fogcsikorgatva. Siettek «hódolatukat» bemutatni... Majd Lackffy erre megint lóra ült s nyugtot sem engedett addig magának, míg negyednapra a zendülők vránai főfészke is be nem adta végleg a kulcsot. Nem folytathatta az ellenállást a körülzáró seregek közt. Vagy Palizsnay rendelkezett így valamiért?
Ezt bizonyosra nem tudhatta senki, mert a kevélycsőrű kőszáli sas időközben kirepült a sziklafészekből, át Boszniába, a nagy délszláv birodalmon mesterkedő Tvartkó fejedelemhez.
- Felkötötte a nyulak bocskorát az ebadta cinkos! - mosolygott gúnyosan Erzsébet s elbiggyesztette a száját. - És még ezt mondták nekünk valami borzasztó ellenfélnek lenni! Paullo maiora canamus! Nagyobb, nagyobb dologról énekeljünk uraim!
Nehezen várt egy kis pihenőt. De alig heverte ki a hatalmas siker első részletét, máris ujabb ünneplést kellett elszenvednie. Az udvarbíró fényes küldöttséget jelentett.
A lengyel mágnások ifjú bokrétája volt, Szandigov krakkói főkapitány és tarnovói Jaskó vezetése alatt. Esedezni jöttek már Hedvig kezéért! s nem mint mostanig, követelőzni. Térdére állt a szónokunk és ilyen illendő tartásban kapacitálta a kegyelmes úrnőt, hogy a halogató módszer mennyire fenyegeti úgy Lengyelország épségét (már a litvánok is dúlták!), mint Hedvig lányának érdekeit.
- Többé legkisebbet sem ellenkezünk felséges asszonyunk, hogy Jadviga királynőnk trónba helyezése után valameddig még nevelésedbe visszajöjjön! Csak hadd koronázhatnók már meg, hogy az ország nyugalma tovább ne zavartassék!
S itt a válogatott előkelő ifjakra mutatott.
- Nézd, mely haza reményei, matyuska! Azért küldte neked őket az én jóakaró nemzetem, hogy aggodalmatoknak még a maradékát is eltávoztassuk. Ezek az úrfiak saját apródjaidként szolgáljanak udvarodnál, amíg Jadviga koronáztatása meglett és ő a legkisebb kára nélkül hozzátok visszatér. Gondold meg Felséges, hogy szintén anyák gyermekei ők, akiket családjaik nem kevésbé hiányolnak, mint méltóságtok a Jadviga lányát. A szülő, matyuska, az csak szülő, akinek magzata az ő mindene.
Talán ha valamivel hamarébb - bár talán félútban is! - kerül elő ezzel a hódolatteljes kérelmével a főkapitány, még eredménnyel járhatott volna. De ez az Erzsébet itt már merőben különbözött attól a másiktól, aki Budán halálsejtelmek közt a hintóba beült. E két állomás közben ő egy szál sereg, egyetlen nyíllövés nélkül, szédületes sikert aratott a zendülők tűzfészke fölött s leverte lázadásukat, rabul ejtette szívük hűségét - a puszta női szépségével! Itt nem volt szó többé semmiféle szorongattatásról, vesztőhelyről, csak alku nélküli vak hódolatról - s az éleseszű asszony ezt jól tudta.
Szeméből sötét láng csapott ki.
Ah... mi jutott itt most hirtelen eszébe!
Egy igazán hozzáillő, fejedelmi, uralkodói terv.
Mégis egybentartja Mária jogara alatt annak egész örökölt birodalmát! A Hedvig-Vilmos-párnak meg valami más európai trón után néz... A teljes belső hatalomnak ilyen fénylő tanujelét adva, mint itt most ezzel a letört zendüléssel, bezzeg még kapósabbak lesznek a nagylajosi lányok! A hazai példánál nincs jobb ajánlólevél... Igy aztán evvel a házasodásokkal még országnagyobbító hírnevet is szerezhet, ha már egyszer a szenttéavatás elmúlt...
Igen, csak nem hajolni! Nem engedni! Ha valamikor, éppen most nincs erre semmi szükség. Ő áll a fal felől.
- Kedveseinknek még bizony asztalt, úri szállást rendelünk s várjatok, mert gondolkozunk - felelt és távozásra intette Szandigovot s az ifjait, de olyanformán, hogy az éhfarkasszemű tarnovói Jaskót egy titkos hunyorítással ugyanakkor visszatartotta.
- Jösszte hű jobbágyunk s mit mondunk teneked!
Nem hallotta azt kettőjükön kívül senki. Csak halk suttogás volt. De untig elegendő, hogy a hevülékeny ember lelkét vessze tőle.
- Intelligo! - lobbant. - Felséged hát mégis fél a növendék úri leányát hozzánk beküldeni!
- Az egész közt egyedül neked van olyan elméd, hogy ezt felfogd - dorombolt a szép tigrismacska és kecsesen oldalt hajtotta a fejét. - Ziemovit trónkövetelésit ne feledd édes fiunk! - lehelte. - Csak pár hava is, ez mit nem merészelt!
- Királlyá kiálttatta magát...
- Kit egyedül a saját erejétől viseltetvén, el nem követhetett volna!
- Hát vannak a háta mögött - vallotta be Jaskó és egyszerre valahogy nagyon szégyenletes dolognak érezte ezt...
- No ugyebátor! Akkor pedig hogy vessük oda nekik gyermekeinket áldozatul, mind mi magunk s mind a lengyel anyák? - ütötte Erzsébet a vasat. - Nem kedvesünk! Okos eszeddel te magad megítélheted, hogy itt a dolgok sorrendje rossz. Hű lengyeleink ezt valahogy összevétik. Ők egy gyermeklány királytól várják a csendesség és béke megszerzését, ahelyt hogy fordítva, előbb teremtenének otthon rendet s majd aztán várnának ebbe királyt.
Ám jó. A lényeg tekintetében ő azért nem ellenkezik.
- Csak te a Hedvigünk nagyobb biztonsággal átmehetésire légy...
Elrévedezett, majd halkan ismét megszólalt:
- Egy vár... Erős, derék fővárnak prezidiummal megszállása, kézbentartása, menedék helyül... Tisztán megmondjuk, hogy a krakkói várra gondolunk és benne rád, úgymint aki jövendő királynőd sziklagyámolaként számítassz és aszerint is várhatod a sorsod emelkedését. Mert mi téged el nem felejthetünk...
Hát Jaskó sem azt a mély pillantást, mely a ragyogó fekete szemekből érte!
- Nye pozvolam! - ütött a kardjára. - Nem tűröm, hogy felséged angyalgyermeke csak a legkisebbet is veszélyeztessék! Legott indulok és Krakkó várát kézbeakasztom, nemesi szavam!
- No majd azért mitőlünk is valami rész hadakkal támogattatván - adta szikrákat pezsdítő kezét Erzsébet s rövid időre ott is felejtette. - Igen, kedvesünk! Csak te gyorsalkodj! Mink is ebből sokmindent érthetünk...
Egyedülmaradva aztán jót mulatott, mert előre látta, hogy ez a megkótyagosodott legény hogy fogja most érte a lovakat szaggatni...
- Siker, Ferencném! - fogadta boldogan a belépő Christát. - Bezzeg belényalintottunk a nagy politikába! S bizony senkitől, mint a saját fejedelmi ösztönzésünktől nem tanultuk! Krakkó várát elkapjuk és vele még innen Délről, Észak dolgát is szépen rendbe tesszük!
Leheveredtek míg az ujabb ünnepély órája elkövetkezik, hogy pihentebben találkozhassanak aztán a jámbor Szandigovval és titkon kacaghassák.
De egyszerre végetért az örvendezés. Súlyosan, mint egy leszakadó viharfelhő, Garay omlott be az ajtón. Rendkívül felindultnak látszott s egyre csak a halántékát nyomogatta, hogy Christa jobbnak is látta kisurranni.
- Mit tett, mit, kedvesem, felségedet egek nevével esdem!
- Amit maga rosszul bírni látszik! Leszabadultam a pányváról, ekicsit magunk kezére uralkodtunk - szúrt vissza tüstént Erzsébet. - Fortéllyal megszereztem Krakkó erődjét, innen álló helyből, ha valaki éppen tudnia akarná... Hogy legyen honnan a lengyeleknek korlátlanul parancsolni.
- Ugyebizony.
- Debizony.
- És mindezt a Jaskó legénnyel...
- Sokat is nézzük! Aki elsőnek került.
- S úgy közbe Szandigov felől mit vél, angyalom?
- Hogy jó ággyal, asztallal tarcsuk, míg ez a bohó a dolgát Krakkóban elvégzi.
Felkelt a fekhelyről s büszkén emelte a fejét.
- Bőven megéléseztesd Szandigovot uram! Azt mondom!
- Kengyelfutó útján?
Ezt a nő nem értette.
Miklós hát elmagyarázta. Fáradtan pillantott, karja ónosan lehullt.
- Felség, Szandigov nincs. El.
- El?
- El. A nagy uralkodásodnak ez valahogy neszét véve, mászton mászott fel ő is a lovára s el. Már ezóta nyakrafőre költözik.
- Nem őrült meg?
- Meg az.
- Len... Lengyelbe?
- Tulajdon oda. Édes hazájába. Jaskót és vele Krakkó elvesztését megelőzni.
- Isten!
- Hírlik, esküdött erősen, hogy orcája se legyen többé a nemzete előtt, ha napjába hatvan mélyföldeket be nem száguld s elébe nem vág a Jaskódnak...
- Isten!!
- ... és a kezéből Lengyelország kulcsát, Krakkó erődjét, hatalmasul ki nem foglalándja!
- A főnemesi ifjak! - sikoltott hirtelen Erzsébet, két arcára csapva tenyereit. Úgy meredt közülük, tág iszonyattal. - S azok szintén..?
Miklós egy nagyot fujt, majd járni kezdte a szobát.
- Hát nem - szólt aztán kissé enyhültebben. - Ezek összeszedéséhez szerencsére nem marada idő, menyecskékhez kioszolva lévén, a szélkelep minden tájaira... Igy azokkal még tán javíthatunk valamit.
Felszárítgatta homlokáról az izzadságot.
- Azt gondolom, fényes kísérettel nyomban hazaindítjuk őket. Isten világáért valami sérelmük ne essék! S élét vegyük a lengyel közháborodásnak... Ajándékokat küldenénk velük...
De mit ez!
Ijedten sarkon fordult és Erzsébetet látta, tisztára kicserélten.
Az asszony ujjongott.
- Hinné! Hinné ugye kegyelmed! Ó be gyöngécskén is ereszt az a politikai tudomány! Hát nem érti? - villant türelmetlenül. - Hiszen ha ittmaradának a fiúk, akkor jó? Akkor minden jó? Sőt így még százszorta érdekesebb is!
Szinte fellobbant örömében.
- Apródok? Egy csudát! Túszok! Azok is maradnak! De nem ám holmi udvari pompák közt, hanem tömlöc legfenekén! Ott rothadjanak, mígnem a lengyel akaratosság teljesen letört és az egész gőgös nemzet feltétel nélkül meghódolt!
Semmi alku.
- Túszokkal a kézben mi parancsolunk. Nagyságtoknak pedig, hogy a fancsal ábrázatával rögtön felhagyjon s ide minekünk, de rögtön, egy szép pici csókocskát adjon!
Arca közepét mutatta.
- Ide!
Be sem várta azonban a parancs teljesítését. Égő forgatagként lesodorta a még vonakodó férfit, térdére kuporodott, majd hízelgő gyermekként nyakát fonta, arcát a szakállához dörzsölte és úgy felgyujtotta szeles csókjaival, hogy Miklós szinte belevakult.
Nem ellenkezett már többé. Lassan szétmosolyodott, mint aki lidércnyomásból ébred valami szebb és jobb valóságra, melyben hiszen... mindezek a tervek... Nini! Hiszen csakugyan..! Egészen jól lehetők. Igy is lehet. Ez egy második, a bellicosus fajta megoldás.
S mért ne?
Teljesen ésszerű.
Hogy ez a csoda asszony milyen páratlan éleselműség..!
Karjai közé rántotta, irígyen, féltve, mint valami veszélyeztetett arany zsákmányt és ujból fellángolt szerelemmel, most meg ő adta vissza a csókbeli kölcsönt.
- Azangyalát... s hát rabjaid! Túszok, lengyel nép, magyari nemzet és mind e földnek gömbölyegsége!
- Maga is?
- Én is.
Talpraállította a sugárzó asszonyt.
- Mégy?
- Arestáltatom az úrfiakat. Legott visszajövök.
- De ne ide! - rázta Erzsébet a fejét.
Mert már ragadták a lovak... s micsoda új találmány már megint...!
Toppantott. Kimondta:
- Szentimre napja jövend. Málházunk. Ezt az ünnepet én sehol másutt, mint éppen a lázadóknak híres főfészkében, Vránában akarom megülnöm!
Vajjon ki tudja legjobban, hogy mit kockáztatott érte?
- Fejemet ugye! A legkisebb panasz nélkül.
Hát ennek viszonzásaképp, azt a kevés triumfust sem foszthatja el tőle senki.
- Érthető?
- Ez érthető.
Mert most egyszerre a nádornak is megtetszett a gondolat.
- Hitemre - dönnyögött - ez példát státuál s még Európa szájára kél! Ez igen. Ez aztán királyi authoritás... egy szilárd birodalomban!

És Szent András havának negyedik napján a magyar udvar már ott is volt a Zara-Vecciától és Beográdtól nem messze eső, kemény, zordon vránai vár tűzfészkében. De ez ma nem lángolt, hanem csak csendesen feküdt a hasonnevű tó partján, füstmarta lőréseivel, az éjszakába parázsló ablakszemeivel. Mintha a készülő ünnepélyt figyelte volna, melyhez úgy lakoma derekán, a győztes királyné a visszamaradt barátokat is kedvet kapott berendelni, Lukács alperjelükkel együtt.
- Jertek csak jertek! Lássuk! Hát Johanniták vattok? - kérdezte rögtönzött trónemelvényéből az őszhajú és meredekhátú Lukácsot.
- Mink igen, mindnyájan lovagok - felelt az öreg helyett a mellette álló barát és mozdulatlan gránitszobor az arca. - De a vár előttünk a bencéseké volt, aztán pedig a templáriusoké.
- Ó tudom, ne félj! Csürhélkedtek, titkon lázadásokat építgettek s ezért szétszórattanak, mint illő.
A barátnak pillája sem rezdült. Állt sötéten, soványan, mint egy üszkös fenyőszál.
Erzsébet nyalt egyet az ajkain.
- Most akkor hát csak így fejetlenül vattok?
- Nincs itthon fogadhatástokra urunk, Johannes de Palisna, prior auranae és egyéb... regnorum Sclauaniae, Dalmatiae et Croatiae banus...
- Tyű, de sok címe van!
- ... tartományi lovagmester és egyéb, Dubica megye örökös főispánja - fejezte be süket zavartalansággal a barát.
Az asszony nevetett.
- «Örökös»? Tévedsz, te szegény! Holnapig sem tartó. Im egy kopasz királyi szavunk erejével máris elcsaptuk s helyből megszüntettük.
Aztán színleg mintha ennyivel beérte volna, asztalhoz ülést rendelt a papoknak és Forgács Balázzsal valami bort adatott nekik.
- Téged meg ez órától főpohárnokká promoveáltatunk! - vetette oda csak úgy mellesleg az örömében elsápadó Forgácsnak és azzal rögtön visszaköltözött a papok májára:
- Sose búsuljatok szentatyáim! Volt-gazdátok sem búsul. Szűk lett neki a cipellő, szépen kilépett belőle. Odébbállt. Igy való annak, aki oly sok cím viselője s harcos rendű lovag és férfi...
Gúnyosan sóhajtozott:
- Csak ne szánnánk így asszonyfővel is, e vak rémülésekért! Szerettünk volna ekicsit szemben lenni őkelmivel... Node mit beszélünk! Majd olyat teszünk a szökött emberecske helyébe, aki honnülőbb és nála jobban pörjelkedik. Volna-e valaki kandidátusotok?
Mert törvénytiszteletét és egyben kegyelmét is akarta mutatni a várbanmaradt szerzeteseknek, akik őt ehhez a jóizű kis hetvenkedéshez hozzájuttatták.
S a barátok mozdulatlan gombszeme most mintha meglippent volna... Bár nyilván csak káprázat volt, minthogy már megint vasszobor arccal ültek és csupán egyikőjük szólalt. Váratlanul és ezúttal először, Lukács, az agg viceperjel.
- Szabályzatunk szerint javasolást teszünk, királyné.
Meglepően mély, nyugodt orgonahangja volt s maga az egész ember az ő szikkadt vénségében, valahogy rendkívül úrias.
- No - pillantott fel rá kurtán az özvegy. - Hogy, honnan, miféle eredet légyen az illető?
- Győr, Sopron, Mosonykörnyék. Ott is van konventünk.
Mintha mármeg a Horváthyak széke reccsent volna... De semmi. A három testvér csöndesen a tányéraiba bámult.
- S az ember nominatim? - hajtotta a királyné.
- Kont - felelt érces hangon Lukács. - Hédervári Kont János, a Héder nemből.
- István attyafia?
- Közelről. Igen. Hédervári Kont Istváné, a felségtek belső udvarosáé.
- Az bizony jó lesz - biccentett Erzsébet a Horváthyak felé s szórakozottan hozzátette:
- Legalább átal-vérmagyar és nem afféle bakszláv, ebben a zendülő horvát világban! Ő majd megigazítja e viharfúvó táltosok szájában a zablát, tudom-istenem!
Egy-két tűszúrást itt-ott még szétosztogatott, aztán észrevéve, hogy a némaságra kárhoztatott udvar titkon ásítozik, intett, asztalt bontott és jóéjszakát vett leányaitól.
- Szövétnekes ifjaink, előttünk! - rendelte.
A csodás «vesztőhely-ruha» pompázott éppen rajta. Húzta az uszályseprőjét a földön, tizenegy könyéknyire, szállásának küszöbéig.
- Elég. Most távozhattok - szólt. Majd oldalt fordult s emelt félvállával lenditette be maga mögött az ajtó vasveretes szárnyát.

XX.
Alig csapódott a kilincs, az éjszakának ebben a rejtelmes órájában velőketjáró sikoltás hasadt fel a vár vastag falai közt. De épp a kőfalak vastagsága el is nyelte a kiáltást megint és Erzsébet meredt előre a rémület tágraszakadt tekintetével és vacogott borzalmában.
- Ki... ki vagy? Garabonciás?
Mert a bolthajtásos szoba közepén egy hosszú, fekete palástos, kámzsás jelenség állott, karjait a felleghajtója alatt, keblén keresztbe fonva. Mintha csak oda lett volna festve.
- Szójj! Hát beszélj?
Az árnyalak erre csörrenve megmozdult és hátravetette a csuklyát.
Negyvenéves forma, mélyenülő szemű, merészen ívelt orrú férfiarc tűnt elő. Éles vonásaiból megvetés, hideg nyugalom és engesztelhetetlenség sugárzott. Erős haja acélfényű volt. Szája vékony és kemény, sarkaiban a gúny vértelen mosolya.
A férfi szétbontotta mellén összefont karjait és a palást alól mereven kinyujtott jobbjával, jobbjának vaskesztyűs tenyerével, félkört szelt a levegőben.
- Johannes de Palisna, prior Auranae és egyéb, regnorum Sclananiae, Dalmatiae et Croatiae banus és egyéb, Johannita lovagmester, Dubica vármegye örökös főispánja - felelt, erősen megnyomva azt a szót hogy «örökös».
Hangja rekedt volt és száraz, rögtön elcsendülő, rezgés és érzés nélküli.
Ugyanezen a hangon is folytatta:
- Idéztél, hát eljöttem. Ime az én nagy félelmem. De te félsz, fennen acsargó! Félsz, koronás uradnak szolgáddal hitszegője, fajtád szükségtelen vértagadója, birodalmadnak vesztője! Ne kiálts - mondta halkan és türelmetlenül és vaskesztyüje ércesen csörrent. - Hasztalan volna. Váramban vagyok s ezt elhiheted, úgy készíttettem, hogy semmi innen ki ne hallatsszék.
Szeme hátrahúzódott és összeszűkült, majd ismét előrejött, kinyílt és haragos útálattal nézett.
- Foglyom vagy. Te vagy az én hatalmamban, bosnya Erzsébet. Helyben megölhetnélek, de nem fogom ezt tennem. Magam is királyi sarj vagyok s férfi és lovag és úr. Kezemet kóbor némberek vérével, kik az asszony nevezetet sem érdemlik, nem fertéztetem. Ez alacsony munka még egykorban hóhéraimra vár, ha előbb egyszer így szemedbe már megmondottam az igazat... s ha majd ország szerint is megérik hozzá az idő. Azt is ajánlom - lépett közelebb, köpenyének ráncaiból hideg puskapor szagot árasztva - hogy fegyvertelen maradt lovagtársaimhoz ujjal se nyúlj! Csupa «sokcímű», legjava európabeli mágnások, bár hercegek is ők, akiknek minden hajaszáláért fejek zsákszámra hullanának a porba! Még szőrén fogom őket tőled előkívánni... a «viharfúvó táltosokat» - nyomta meg az idézett szavakat ismét és rekedten elzörgő hangon nevetett hozzá.
Erzsébet közben észrevétlenül egyre hátrább húzódott. Most hirtelen az ajtóhoz szökött, felszakította, egy ugrással kívültermett s eszelős rémülettel sikoltott segítségért.
- Hej ide mindenki! Egy sikárius!
Mint a megrázott méhkas, pozsdult meg egyszerre a vár. A folyosókból emberek rohantak elő. Apródok, komornyikok, - dúlt képpel, kocka és bor mellől, mulasztásuk bűntudatában sápadtan s tetten kapva.
- Mi történt, királyné?
- Ott - intett az ajtóra Erzsébet és ingó térdekkel maga is betámolygott a férfiak után.
Csodára: senki. A szoba üres volt. Csak egy kis vakolatporladék szemetelt a földön, a Szentjános képemása körül... Ámde ki törődött volna ilyen csekélységgel, mikor a királyné odahanyatlott?
- Fog meg a lábánál! - lelkendezett Forgács Balázs, a frissenkészült főpohárnok, egy féligöltözött alabárdosnak s ő meg válltól...
Összeszedték, lefektették az alélt beteget.
- Az orvost hídd!
Antonius Sirmiensis címzetes pap és raguzai érsek - a királyi család házi medikusa - röviden jött és szemrevette az esetet.
- Minémű dermengő holteleven extásisnyavalya - mondta és sürgősen dologba fogott. Csonka kést kért, öt darab eleven szenet, meg egy bögre vizet. A törtorrú bicsokkal keresztet írt a fekvőpad alá, a csuprot a kereszt helyére állította s egyenkint beledobálta az izzó széndarabokat.
- Ez sem egy. Ez sem kettő. Ez sem... öt.
Aztán ujabb keresztvonások közt, neveletlen ujjának hátával, háromszor három csepp vizet fricskázott ki és halkan dongott hozzá:
- Vetem zöld mérges szemre... ártalmas fekete szemre... kőszikláról kősziklára, garaboncról garaboncra. Ez sem tiéd, ez sem tiéd, ez is a másé. Boldogasszony három szava a tiéd, az fordítson meg ebben a rontásban! Új hold, új király! Te vagy a Ráadó, te vagy az Elvevő, - Uramjézusom vödd le róla, ámen.
Az összeverődött palotásnép tiszteletteljes borzongással hallgatta a titokzatos szavakat. Minthogy azonban a hatás késett, a tudós számotvetett a csillagok konstellációjával is és a bicsokért nyúlt, mármeg tálat kért.
- Balázs, Fülöp, Jákob, - Bertalan és: Károly! Éppen ez van ma. S éppen legjobb napok egyike az eretvágatáshoz. Ottan bocsájtok rajta cephalica eret.
Fel is ébredt tőle csakugyan a beteg asszony, de okosan nem lehetett vele többé maradni.
- Egy napot sem késünk ennegtova ennél a fertelmes ördögváránál! - sikoltozott - Forgács Balázs! Jó fiam! A nádort akarjuk! Garay Miklós nádort akarjuk!
Az ugyan mióta az estebédtől szállására tért, megint valami napközben érkezett uraságokkal bujt össze, de a riadalmas hívásra tüstént mentette magát és kibúcsúzott közülük.
- Mi az lelkem szerelmesem, egyetlenegy szép életem? - nyitott rőkönyülten a betegszobába, ahonnan Forgács már kitakarította a szájtátó népet s melynek küszöbén egy véres tállal éppen kifele törekvő vénasszonyba ütközött.
- Úr Atyám! Hát mi... mi van itt?
- Ó semmi, csekélység - lehelte a nagy beteg.
Majd a kényeztető hangra feszültsége feloldódott és zokogva fakadt.
- Csak az, hogy ebben a nagy egyedülségemben cudar Palizsnay vesztemre keresett... s végzett afelől, hogy még hóhéraival rajtam a halált megejti! Sebaj uram, sebaj! Mi vagyok én? Én csak egy királyné vagyok. Fő, hogy nádor urunk az ő cimboraságával jól időzzék!
Már erre a keserű vádra illett bővebben az ágy szélére ülni, azt a szegény sebzett tagot elhalászni, összecsókolni s úgy hallgatni meg mindent, a nagy esetről.
Egy szót sem hitt Miklós az egész Palizsnay-féle kísértetjárásból. (Ez már megint ennek a nemegész rendes készületű léleknek képzelgése csupán!) De a világért sem mutatott kétkedést. Csak dajkált, duruzsolt, - fogadta erősen, hogy ezt a zenebonás várat még bizony vakondokkal túrtatja fel, minden állatjában ördöngős gazdáját lábánál fogva rántatja elő, tüzes vassal tenelláltatja s néggyé vágatván közszemlére felszegezteti, a rossz darabjait!
De Erzsébet nem akarta ezt.
Rémülten tiltakozott.
- Egyiránsó fejek hullanának a legkisebb kár ellenébe, zsákszám! Így mondotta az az akasztófakerék címerű garabonc! Isten legkisebb ilyet se engedjen elgondolnunk! Csak indulni, indulni, rögtön!
- No indulunk, indulhatunk - engedett Miklós végül. - De - s az ujját figyelmeztetőleg emelte - nem ám, mint olyanok, akiknek fenekét virgáccsal megsuprálták, hanem legteljesebb dicsőségben!
Mert nem borivó cimborákkal vigadozott ő. Hanem micsoda jó dolgot szerzett az édes angyalnak!
- Felséged tökéletesb biztonságban anyja ölében sem volt, mikínt itt lehetsz mostantól s bárhol e déli tartomány földjén! Ahá! Ugye! Fülünket nyitjuk! - évődött.
Már hát nem fért bele a büszkeség.
Kibökte:
- Végeztem Asszonyunk fennmaradására olyat, kit maga sem gondol! Vöttem Velence ígéretét, hogy mégis eshető jövetelekor bármely külső, vagy belső támadásoknak, rendes árban gályákat készít minekünk!
Belecsókolt a nő tenyerébe.
- ... dalmát s minden idele való réveket, az ellenségeink elől okvetlen elzárja és e netalán ártalmunkra törő Belzebub fiait minden éléskapásban, de hadi szerszámoknak kintről kapásában is, megtartóztatja. Mit se búsuljon hát lelkecském - kelt fel a helyéből. - Mert én neked a Signorinával jó támasztékot szereztem s komplanáltam... Palizsnaynak pedig a szája megveszhet, mégis győzelemben lesz hazatérésünk! Ezt kóborlelkű uram magával elhitesse!
*
Erzsébet mostantól hát a megígért újabb diadalmenet reményében siettette a készülődést s az udvar még aznap éjjel el is indult. Karácsony havának 20-ik napja már Körös városában találta. Innen azonban a megújuló ünnepeltetéseken felbátorodott királyné egy lépést sem volt hajlandó tenni, míg egy legfrissebb politikai csinyjét meg nem valósította: hogy Lengyelországnak fügét mutasson. Rendeletírásnak dűlt, kormányzójául nevezte ki hamarjában megint felfedezett «szerelmes fiát», Zsigmondot, megparancsolva neki, hogy a lengyeleket azonnal megüsse és elhányja.
A herceget hajtotta is a becsvágy. De elkésett. Szandigov országfutása és a lengyel főnemesi fiúk fogságbavetésének híre, közben fellármázta egész Lengyelországot. Zsigmond már mindjárt a határon erős lengyel hadakkal találkozott, melyeknek előjárói megüzenték neki, hogy beljebb ne jöjjön, mert ellenségnek tekintenék és aszerint bánnának vele! És a hiú, nagyratörő fiatalember nem is kockáztatta, talán még megmaradt népszerűségét. Megállt, tanakodásba fogott és anyósának bővebb kérdezgetése nélkül, szorultságban végül megigérte a fenyegetőző lengyeleknek, hogy a fogoly ifjakat rövidesen hazaereszteti, jövendő sógorasszonykája pedig, legkésőbb pünkösdre, most már egész bizonyosan Krakkóba jön.
Nagy Lajos birodalmának északi tartópillére megint mozdult és egyik árva lánykája fölött kezdett fenyegetőleg borulni az ég. Hedvig nem tudott róla. Boldogan forgatta ujján Vilmos karikagyűrűjét s ifjú szivek bohó szokása szerint örök derűről, éltigtartó csókról, újjongó nászról álmodozott.

HATODIK RÉSZ
ZSIGMOND KIBUJDOSÁSA
XXI.
1384 Böjtelő havában a gyámkirályné felpezsdült cselekvő kedvvel tért haza Budára, ahol elsőben is címek, rangok, birtokok potyogtak a mennyből, majd az utóbbi idők szokása szerint a bánokat cserélgették, - végezetül pedig a pártatlan bíró új szerepében találta Erzsébet helyénvalónak, a nemzet színe előtt valahára megmutatkozni. Alkalmat ehhez az új szerephez a zsidóság panasza szolgáltatott, közvetlen okot meg az a sok visszaélés, amit Zámbó Miklós kincstartó és egyben országos zsidóbíró, a gettó sanyarú népével szemben elkövetett. Ez az élelmes úr egyszerűen összefogdostatta Izrael módosabb fiait. Minden tartózkodás nélkül megkoppasztotta őket és saját tarisznyájába tömködte aranytollaikat, - míg a magasztos Úrnő fel nem emelte bántódott királyi szavát.
«A Budán, Pozsonyban, Sopronban, Nagyszombatban, Fehérvárott és bármerre lakos, mindenféle hű zsidóinkhoz!» - kezdődött az a legkegyelmesebb rendelet, mellyel a szó szoros értelmében elcsapta a hatalmas főurat, mindaddig, míg az a károkért és botoztatásokért a Béthdinnek teljes elégtételt ád - no és míg majd az udvar után való epekedésében egy kissé talán lelapul... Mert ilyen dromedárként, amíg lehet, távol akarta környezetétől tartani. Ég őrizte, hogy most a déli körúton is párszor kínos helyzetbe nem került végette! Mikor a szék egyroppra leszakadt súlyától... Nevessék egy szolgája miatt? Ennyire nem mehetünk. Főképp, mikor a magyar udvar tekintélye ilyen szemlátomást emelkedik.
Ime, Böjtmás havának első hetében is, micsoda Európára szóló előmenetel történt! VI. Károly francia király megtette Garay nádorunkat, kedves Miklósunkat, a francia királyi nagytanács tagjául, sőt ezt a szépenhangzó címet még szépencsengő jövedelmekkel és valódi franciabeli jogokkal is ellátta!
Hát már így keresse az ember kedvét az előkelő külföld!
És mi ez, ha nem az orleansi házasság tervének legkedvezőbb fogadtatása? És akkor így, nagy nyugati udvarokkal házasodván, még holmi Zámbók duzzogásával törődjünk?
De még nála veszedelmesebb legénnyel, Szandigov krakkói főkapitánnyal sem, akinek betoppanása különben pedig bizonyosan feldúlta volna a felséges asszonyt. Most azonban a legbátorítóbbnak látta a jövőt. Hatalmas napnyugati rokonság, a lázadó Délvidéken aratott személyi győzelem, majdan Párisban teendő pompás királylátogatások foglalkoztatták a képzeletét és ebben az örvendetes hangulatban még a nemrég elátkozott Szandigovnak is jó arcot mutatott.
- Hát ezeket ígérte nektek kedvelt Zsigmond fiúnk? - hallgatta végig mosolyogva a főkapitány holtkomoly beszámolóját. - No akkor uram szerencséltetünk, mert a herceg nyilván csak olyat mondott, amit végbe is képes vinni.
Egyedül ő tudta, hogy szavai milyen kettős értelműek, teli maró gúnnyal és hogy micsoda remek új gondolata támadt megint ebben a percben! De épp, mert egész különlegesen ragyogónak tartotta ötletét, nem ellenezte a lengyel mágnásifjak hazaszállítását.
- Köszöntsd nevünkkel a herceget! Még bizony nagy jövőt várhat, ha ifjú fővel máris ilyen szépen emberkedik, szándékunkat okosan eltalálja, sőt elébe vág és saját kézből határoz! Ejnye ugyan mennyi idős is most ez a mi gyámunkat viselő, kedves vő urunk?
- Valami tizenhatévesnek gondolom - zavarodott meg a lengyel követ, mert nagy haragra, feddődésekre, sőt öklelő faltörésekre készült s ime az ajtó legsímábban kinyílik, a királyné csak fel sem említette az ő országfutását. Inkább kegyelmesen bólogatott:
- Úgy! Persze tizenhat... Okvetlen felicitáljon kegyelmed neki! De még én is egy hordó hazai borral megjutalmazom s szeretem külön egy erszény költséggel, mert annak fiamuram többire híjján szokott lenni.
Most már csak azt hagyta meg, hogy országos rangjában odakint az úrfi nyugton maradjon, kormányzói képességén kívül a türelem erényét is gyakorolván, mivel «az erény ugyan általában megérdemli a jutalmat, de azt egyedül a kitartás nyerheti el» - mondja a bölcs.
Arra számított, hogy míg ez a türelmi gyakorlat odafent Lengyelben tart, addig ő Lajos francia herceget az országba becsempészi, nyélbeüti az egész orleansi házasságot, - szóval az özvegy császárnét és csemetéjét az egész kedves világgal egyetemben, már befejezett tények elé állítja. Akkor aztán rugdalódzzék, akinek nem tetszik!
Nagyon elemében volt. Kissé most már meg is pihent, jó nagyokat aludt, mígnem Böjtmás havának egy tavaszillatú reggelén, egyszercsak pokoli zenebonára virradt egész Buda fő és székváros. Síp, kürt, siketítő szekércsörömpölés, patkócsattogás, - a házakból ki aló a nép csodát látni - és hát egy érkezten érkező had!
- Kik vattok s merről? - indult meg az értekezés a katonák és az útszélre csődült városiak közt, akik ezt a rászakadólag való fegyveres sokadalmat még nem értették.
- Lengyelből hejj! - kurjongattak vissza a vitézek és uccú! Hónuk alá a szablyát, lovak oldalába a sarkantyút, keresztül a mocskos levet eregető hókupacokon - és szerteszét az egész mindenség, pezsegve, mint a tűzhelyen kifutott tej habjai. Be a pocsétákba! Be az utcák szádáiba! Be a házakba! Be a lakó szobákba! Elözönlötték a várost.
- Bort addsza nekünk!
- Szállást, baromállást, almot, zabot, izibe!
- Úri bicskára való sódart!
- E derék csikómnak nosza egy csöbör vizet! - hallatszott minden felől s nem akadt itt senki, valamilyen sürgős követelés nélkül.
De iparkodtak is a budaiak, mert messzirőljött katonaféle üres tarisznyával nem jár. Nem bolond. Harácsolt ez mind, ennek pelyva a pénz. Nem nézi, szórja, veti. S akkor itt az idő, hogy kicsit vásárt üssünk, amink van, azt megforgassuk.
- Ki rendeli a seregeket, hé!
- Zsigmond kerál, hé!
- No még éppen nem kerál - hümmögött egy Szitás János, öreg bormérő, akinek odafent Sasad hegyén volt híres bortermő kertje. De hangosan nem ellenkezett, csak a hajadon lányát suppolta gyorsan a hátulsó füstölő kamarába és vén szütyő feleségét rántotta ki helyette a padka mellől, ahol az fonalat font.
- Lódulj! Tyúkot üss! Liba, réce, berbécs, minden legyen ez gyönyörű vitéz uraknak! Mit mondtam! - lármázott nagy hangon, majd kötényének melledzőjébe eresztett kezekkel, beállt az asztalok mellé, kicsit hát mégis közelebbről tájékozódni...
- Aztán volt-e rendes folyása a zsoldnak?
Egy nyíri pajkos fattyú valami csintalan dolgot pörkölt oda neki, ettől szemérmesen félrekapta a fejét s pár percre elhallgatott. Bár inkább mivel meggyőződött, hogy magyarok ezek csakugyan... és szépen leszállnak a lódingszíjjak a vállakról, tarsolyok a lódingszíjjról, csörög a tartalmuk és nem kívántatik a szomorú hitel.
Meg is örült.
- Lengyelből jösztök... Hiszen akkor zlótban kaptátok a zsoldot?
A legény az ő nagy itthoni járatlanságában félreértette.
- Áperte a zlótot a hazából kitiltani nem lehet!
Ez volt, amit a kocsmáros a legkevésbé akart.
- Hogy kél? - érdeklődött.
- Majd megorvosoljuk. Törvénybe avégett nem megyünk.
Akkor jó. A többi pedig - ez a váratlan fegyveres beroppanás - már a hatalmas Isten és a földi hatalmasok dolga. Miénk csak annyi, hogy csapra a sert, bort, - alkalmas muzsikái legyenek a vitéz uraknak és lássunk mentől több zlótot.
Némely állapodottabb hadfiak - a hétbeli nyolcszentséges öreg csontok - igen törődöttek voltak, mindjárt a szalmát kérdezték, abba bebujtak s aludtak. Néhányan ezt sem várták, csak ültön... De a fiatalja hamar megfrissült, kimosdott a hosszas tisztátlan utazásból és aztán egybekönyökölt a városi férfinéppel. Köszöntötték a kupát s nagy mese, dicsekvés...
- Vala egy gyenge tájbeli menyecske... mihint meglátott, kezde ám az ablakból fehér lepedőket kinyujtogatni, evvel jelentvén jöhetésemet! - fogott a dologba egy hóka. - De a némber nekem igen rosszúl tetszett... csak szeme sem egyenesen járt...
Felsandított, hogy nem lát-e kétkedést?
A gazda azonban olyan áhítatosan bámult, hogy megnyugodott benne a lelke.
- No majd aztán nekem bojtorkodik egy másik, mint egy lódarázs! De beste lélek lánya, ez már szép volt! Két éve özvegyeit. S kezde a kapuból keze intésével, messzehányható csókokkal olyan hathatósan beszélleni... leszálltam érte a nyeregből. Odabe mindjárt a haját megmutatta, földön vonszódott utána, sose láttam mását...
A kocsmáltató elismerőleg rittyentett három ujjával és lógónyelvű kutyáját vele intve, tovább hibbant.
A szomszéd asztalnál is hörpintett a felkínált borból. Rászánta fél fülét:
- Láték odafent olyan rettenetes pompájú kastéjokat... falazatuk temérdeksége másfél öl is lehetett! Bútorbélit pedig hogy említsem: arany, ezüst!
- Ugyan!
- Maga az úr gyujtott kanóttal kísért maga házába! Kornétákkal trombitáltatott, ezüst dobokat veretett előttünk! Annyi volt a szolgám... ha az ég leszakad vala is, feltartják a fejükön!
A gazda szentül hitte és illendőképp csodálkozott.
- Gróf lehetett az az úr.
- Bizony annak a hercegnek olyan bársonyos trónszéke vala, hogy a földnek minden gömbölyegsége avval fel nem ért! Jányát mindjárt nekem ígérte... Vállon csókolt. Lengyel szokás.
- Jó haza lehet!
- A jó.
- Jó a fenét! - csattant fel arrébb egy hirtelenszőke fattyú. Már unta a másik szájalását hallgatni. - Lakánk a ronda alházakban, ha vót, de asse vót! Soha én még olyan éhhel-döggel holt világot nem láttam! Ló hasát érintő sár... Azoknak ott mindig verekedniök kell. Semmit sem gyarapíthatnak.
Egy bögrefülű, szittyaforma kis legény pártjára szegődött.
- No én eccer egy gógányba bemenék, de egy banya nagy óvégatással onnan is kiigazítta. «Semmi dolgod, járód itten!»
A bormérő égnek fordította szemét!
- Ccc!
Tovább billent, hogy a kutya körmét a szomszéd asztalról leverje. Ott meg már a tengert járta valaki. A városi emberek szájtátva hallgatták.
- Nekem magamnak is a szívem úgy megrettent a nagy víztől... Aztán csak egy sorvadt kis hajónk volt! Úgy járt a vízen, mint a tök. Az a kis tök-hajó... A tenger szeszétől mind megcsömörödtünk, igaze Mihály?
Mihály buzgón igenlette, hogy igaz.
- Soha ott meg nem hal a szél!
- Rút helyen forgolódtunk. Gondviseletlen pökedelem hely!
A gazda ezt nagyon sajnálta. A hordóhoz indult, egy más társaságnak bort újított.
- Hogysmind?
Ott egy nagyon büszke vitézt vettek körül.
- Mán én el nem múlok - mondta. - Én a képemet egy emberrel leíratám. Csak kismértékben íratám le... mégis hat zlótig adósított meg a képíró mester. De megérte.
- A lengyelek képíráshó is tudnak?
- Á! Azok mindenhő. Csoda tudományos nép.
Megint volt mivel egy másik csoportnak kedvezni:
- Milyen a lengyel?
- Szilaj. Hanem ha istenjónappal köszöntöd, mindjárt csókra fakad. Soha férfi férfi közt annyit még nem csókolództunk, de nem sodomitaság.
- A nép?
- Csak mint másutt. Urak falnak, szegény döglik.
- Ejnye!
Az ügyes kocsmáltató sehol el nem haladt volna pár nyájas szó nélkül. Mindenkit meghallgatott, magavéleménye nem volt. De baj, hogy nem csak ő kerülgette a pénzes vendégeket. Egy vén markotányosné is el-eltörülte kötényével egy-egy asztal lapját, színre, mint aki a gazdáknak segít - és ilyenkor dongott valamit, amitől nehány legény rögtön fel és el.
- Há? - kérdezték a többiek.
- Jere tésis megtudod! - vihogott a csoroszlya, de hogy zajt ne üssön. - Sánc utcába... Szép leányzók és jó hajdútáncos menyecskék... Ezektől a városiaktól úgyis orrotok koppan! Szégyellős homlokkal mind elröjtekezik előletek.
A gazda mégis fülre szedett valamit és egyszerre nagy háborodása lőn.
- Seprűt! - ordított a saját banyájának. - Hol a seprű légycsapó?
Csakhogy az ifjabb hadfiak sem restek. Nem engedték a vasorrút. Kitört a verekedés itt is, más kocsmákban is. Kés orra merült, piros vér szökött, nehány legényt szalmára fektettek, vagy pokrócba, de általában nemigen nézték, kit s hogyan...
A csintalanok később elvonultak, aki pedig többet tartott az erkölcseire, az visszakönyökölt és ivott tovább. És Buda hosszában állt a vigalom, a lengyelországi vad, pajkos katonacsürhe hazaáradása.

XXII.
Zsigmondnak a nagy királyi udvaroktól már régebben elválasztott saját udvarában sem történt sokkal különbül. A herceg körött apródjai, főbb tisztjei: ők is alaposan eláztak.
Úgy esthajnalcsillag keltekor, az úrfiba egyszercsak belevágott valami őrület. Odaütött öklével a táncoló serlegek közé:
- Hű, az én Uram ne legyen Istenük! Másmint akartam én ezt! Magyar s lengyel koronák birtokában, az Elbétől a Niemenig és Prúthig - s Kelettengertől az Adria, Fekete tengerekig kellenék nekem már rég uralkodnom! S mégis csak mindig brandenburgi őrgróf és róma-szentbirodalmi főkamorás vagyok. Ennyivel beérjem? Soha!
Mért jött?
Bizony nem a hordó bort és aprópénzt az anyósnak megköszönni. Gyermekfővel is szinte félelmes ösztöne volt a politikára ennek az ifjúnak... ha a végzetes ital nem volna! De most is elárendálta neki az eszét. Csak holmi komisz, zavaros ostobaság lett a nagy gondolatból.
Felkelt, füle mellé csapta süvegét s felüvöltött:
- Valami készül! Szandigov postajárása óta, mult hava óta semmi hír. Se hír, se mátkaság? Most uraim, most barátim, most azon Máriát biztonságból megösmerjük... bemegyünk hozzá... Hogy adnák vagy sem, két kézzel kellessék majd nekik adni! Mert most letiprom s hozzám töröm... az Anjou liliomot!
Vad röhej követte szavait. A cimborák gerjedezve tápászkodtak fel helyükről.
- Mi is!
- Nekünk is osszál alkalmas hajadonokat, herceg, ha már a királyi szűzet magadnak tartod! - csuklott nagyot egy Homonnay. - Hű szolgáid vagyunk, talán megérdemeljük.
- Hát jertek! - mondott egy rettentőt Zsigmond és fordítva felcsapott fövege alól körülbámult hülyén. - Jertek no ilyen s ilyen fiai! Nektek adom mind a többi fehérnépet, akiket a csalavári udvarnál találunk... hogy egy sem marad köztük virginitásában! Engem akartak lóvá tenni?
Nagy csörömpölés lett. Dűlt a bortócsás asztal, tálak, lerágott csontok a földre, szőnyegre, - kutya visított, pár összeroggyant úrfi is, de akiket még tartott a lábuk, azok áttülekedtek rajtuk és nyomultak vezérük után, a bormámorban. Összeölelkezve, fertelmes katonadalokat gajdolva átlózták meg a vár álmodó kertjét, aztán fel a nagyudvarba!
Az őrség felismerte Zsigmondot és elrémült. Nem volt bátorsága sem feltartóztatni, sem beereszteni... így. Szorultságában hát futott a részeg falka előtt, hogy legalább jelentse a dolgot Erzsébetnek.
A dühödött ebkölykeknek azonban egyéb sem hiányzott. Kitört az üvöltözés:
- Hej utánuk, utánuk!
- Hozzá, hozzá urfiak! Korpázd a bestyét!
Valóságos versenyfutás kerekedett. Üldözöttek és üldözők csak egész kis különbséggel érkeztek a királyi lakosztály elé. Már annak környéke is élénkült. Ajtócsapkodás... Szurkosan füstölgő fáklyák átcsobbanó, vörös fénye... Itt-ott egy női sikoly. Mert bár értesültek mostanig a palotában Zsigmond váratlan hazajöttéről, de ilyen botrányos éjszakai betörésre senki sem mert volna gondolni.
Forgács Balázs lett a nagy mentő. A hirtelen cselekvések embere volt... s hol sikerült, hol nem. Most kiragadta egyik szorongatott darabont kezéből a fáklyát, azzal színleg a legudvariasabban előre ment.
- Erre uraim, kérem kegyelmüket. Majd én nyitogatok.
És szerencsésen be is csalogatta a részeg kompániát a palota oldalszárnyába, egy vak folyosó utolsó szobájába, ahonnan semerre sem vezetett út. Megfordította a kulcsot.
A rászedett had dörömbözött még egy ideig. Hörgött, átkozódott. De az ittas fejek aztán belefáradtak a dühöngésbe, erőtvett rajtuk a borbetegség s a garázdák végül elfetrengtek egymás gőzében és saját tisztátlanságukban.
*
Reggelig nem történt semmi. Akkor rendkívül szigorú tartásban egy fiatal udvari tiszt jött; az ifjabb Garay Miklós. Kardja vállig felhegyezve állt. S ridegen beszólt az ajtón:
- Az Asszony hívását jelentvén!
A másnapos tacskók rosszkedvűen ásítoztak, szitkozódtak és nehezen vakarodtak.
Miklós azonban félreintette őket.
- Egyedül Zsigmond hercegnek szól a hívás.
- Mit bánjuk! Megyünk a jányokhoz! - újult ki amazokban a tegnapi őrület.
De ahogy kidűlöngélt a fél-alvástól csak még mámorosabb horda, már előreszegett lándzsák meredeztek felé mindenült. Ettől aztán elhőköltek az okvetlenkedők.
- Hej s hát temlec? - kapott Zsigmond a kardja hült helyéhez.
- Ha ki magának azzá teszi?
- Merészelsz?
- Így van ordinanciám.
- S meddig a parancsod, te pártütő?
- Hogy ellenkezés esetén: bilincsbe!
Lehetett választani.
Az urfiak ijedten bámészkodtak, elakadoztak. De Zsigmond kótyagos fejében motoszált valami.
No ő ugyan nem fél! Előtte nem szokatlan a trón! Császárok nemzedéke...
- Jerünk! - döntött. És hirtelen peckesen elindult, bele egyenesen a falba.
Szent Prokop rugná fel... hogy forog ez a ház...
Persze! Hisz’ ez egy olyan forgandó ház!
No majd megállítja ő a keringésében, ármányaiban azért... ha most nem is, hát később.
Nagy munkával elvergődtek, beértek a tanácsszobába. Ott a tiszt hüvelyébe csöszte a kardot, egy percig szoborrá meredt s el.
Erzsébet feszülten ült; főhelyen Mária király és már gondosan köréjük készítve az uraik, akiknek csak vérük fagyott.
Ez volna az a világszép legény, akit ők ismertek? Ez a nyálacsorgó, jótehetetlen kölök?
Dolmánya televolt rondasággal. Szeme tompa. Az arca rút, szederjes.
Nosza bámulás, kábulás, sóhajtás... A tanácsnokok nem tudták hova legyenek a megdöbbenéstől és botránkozástól. Csak fészkelődtek, kínosan szuszogtak és nézték a királynét, hogy mi... Hogy segít e mindnyájukra kietlen állapoton?
Erzsébet kéjjel dülleszkedett a székben. Szűkre húzott szeme helyén csak két kis fekete rés világított.
Hagyott magának időt. Dőzsölt.
No ki marad felül? Utoljára is? Mi?
Ezeket a dolgokat ugyan még parancsra sem rendezhette volna jobban a javára, a pedig agyafúrt fiú, akiben már felismerte a veszedelmes ellenfelet s rögtön el is határozta, hogy ha tervei lesznek körötte mostantól, jobban megerőlteti magát. Öreg hiba volna a jövőben lebecsülni! Hogy ez hogy itt termett..! Pedig csak sejtelme sem lehetett a francia házasság ügyéről!
Biztonságból mégegyszer megvizsgálta a pillái közül, nem érheti-e valami újabb meglepetés, de az elázott úrfi olyan tehetetlenül lomolt a fal tövében, mint egy odavetett rongycsomó.
Erre valahára ő is megmozdult s kezével rámutató, mintegy bemutató mozdulatot tőn:
- Ime...
Aztán Máriát utasította:
- Fedje el fátyolával kedvesem a szemérmit! Tudod Isten és Maradék, mi jót akartunk. Úri illemben neveltük a hazának a magyar királyt s nem részeg latrak nézőjéül. De - fordult határozott hangon a hüledező urakhoz - kegyelmeitek férfiak s csak annál inkább nyissák ki szemüket! Ország tanácsára bocsátom... ítéljétek meg bár, hogy ki akarjon előttetek járni?
Izgalmában hallható nagyot nyelt.
- Ki húnyászkodott meg holmi zsibongó lengyelek előtt? Ki rendelkezik Hedvig kisasszonyotokkal? Ki kontárkodik itt a kormányzat ügyeibe, hogy Nagy Lajos két országát, az őelleni gyűlölet miatt már egyben sem tarthatjuk? Sőt még déli népeinknek elhidegülése is miattavalónak hihető lenni?
A jelenet percről percre hatásosabban bontakozott. Teljes sikert ígért.
Erzsébet karja ottmaradt előreszegve az urak feje fölött. Várt egy pillanatig, aztán felcsattant:
- És most mutassa ki magát a királyi tanács! Fejetlen lábságot óhajtotok-e, ti magyar mágnások?
Külön mindenkinek szemébe nézett.
- Mondják meg tisztán a táblafiak, hogy akarjátok-e ennegtova királyotok jövendő férjéül, majdan ország gyámolául, ezt a borissza hercegecskét?
Égett a nagy játék gyönyörűségétől. Hangja korbácsként sujtolt:
- Ezt a nagytorkú gődényféle urat! Éktelen tivornya életű, mindent vakmerő bolondul elkezdő, habahurja kölket?
Az időpont kitűnően talált, a pedig nem könnyű kérdéshez. Ezzel a gyászalakkal most igazán nem lett volna dicsőség közösséget vállalni.
Akik eddig csak heregtek-morogtak, még a zsigmondista párthívek közül is kitört a tiltakozás:
- De ingyen sem! Soha!
- Tatárfiat is inkább megengednénk, mint ezt a latorcát fölénk engedjük!
- Az ilyen garázdaságok végbevitetődése minálunk nem lehet!
Egy lopott jelre Bebek György királynéi kincstartó sebesen előjött s nagy ravaszul, már kész határozatba foglalva hirdette meg a tanácsnokok kifakadásait:
- A mi keserűségünk igen megtornyozott... s elég! Kérjük azért, imploráljuk felségedet, úgymint gondviselő gyám asszonyunkat, hogy a hazát ilyen fenyegetett állapotában vígasztald meg... és e magát megmértékelni nem tudó németesség átkát mirólunk levödd!
Erre várt Erzsébet. Kikelt helyéből és villogva hordta körül tekintetét:
- Úgye nemes haza, igen megütköztél!
Élvezettel nyalta meg az ajkát.
- No mit se búsuljatok! Mert az országromlás egyre siető veszedelmét bizony mi sem akarjuk. Ez dolog egyiránsó ügye királynak és Birodalomnak, mint jó kormányzatokban szokás úgy lenni. Jah Zsigmond herceg! - rivalt egyszerre a már állni alig képes fiúra. - Igen elfortyant a mi lelkünk... s satis est! Vége a trónban szekundálás holdvilági álmának, népeinken való uraskodásnak, a jegyességnek dettó! Szedje húmiját, barmait, értékit és udvarostól, mindenestől fogva, el s ki!
A tökéletlen kamasz csak tátongott. Nézd itt az észvesztő sátán munkáját...
Semmit sem értett az egészből. Törte volna fájós fejét, de nem boldogult.
Ennek a boszorkának bezzeg könnyű... Jár az a felvágott nyelve... Sorra szólogat valami ködpofájú alakokat...
Hirtelen a józanság egy buborékja pattant az agyában: ezeket a neveket most későbbre megjegyezni..! És kidüllesztette a szemét. Sajnos azonban, a buborékocska elrepült. Megint erőtvett rajta... a dolog. Fene teremtette, veszekedett dolog..!
Pedig mit is kárál csak éppen anyósunk, a tyúkkirály? Hogy... a határig?
Igen. A nagy játszmát megnyerten, fentről, titkon ujjongva, ezt rendelte a vezérlő úrnő.
- Addig éjjel-nappal szem alatt tartsátok, a határról aztán kedvesanyjához Prágába igazítsátok, szomszédasszonyunknak örömire! Soha ide visszatérhessen: ez a király szándéka szerinti szavunk és tolmácsolásunk.
Holmi ephorusok karolták is már a száműzött legényt, aki e pillanatban egyensúlyát vesztve éppen oldalt tört, keresztező lábakkal kissé megfutamodott és aztán falnak dűlt.
- Ehene - intett oda Erzsébet megvetően. - Ügyelj apród a fenséges úrra! A bódulat igen ingatja testét. Még megsebzi, avagy örökre megfélszegíthetné magát. Mert az ilyen reméntelen iszákosoknak még saját oltalmazásukra is, mondani semmi képességük nincs.
Ezt nem ártott utoljára sem a tanács emlékezetébe hozni...

A küszöbön a póruljárt fickó röviden mégegyszer, mégis megállt, a sajátságos, siralmas, nevetséges díszvonulásban. Ujját figyelmeztetőleg emelte, huncutul bandzsított és valami félig mókás, félig azonban igenis komoly taglejtéssel visszabökött:
- Anjou liliomért egykorban azért visszajövünk... s megtiporjuk... ha kicsit satnya is - motyogta botladozó nyelvvel, aztán megkóvályodottan kirándult az ajtón és csakugyan, ki Magyarországból.

MÁSODIK KÖTET

HETEDIK RÉSZ
HEDVIG ELHIVATÁSA
XXIII.
Ez az 1384-ik év sokmindent hozott. Böjtmás havának hetedik napján Laczkffi István horvát-dalmát bán végképp levetette álarcát és már nyíltan a délvidéki elégületlenekhez szegődött, akik a legszebben visszahelyezték perjelségébe a királylátogatáskor elcsapott Palizsnayt.
- Még lesz a dologhoz enyihány szavunk - gúnyolódott Erzsébet és Pünkösd havának tizenötödik napján aláírta, pecsételte, Szentgyörgyi Tamás báni kinevezését.
- Ezt a Lacfiakat nádor úrunk úgysem szenyvedheti...
Rövidesen mégnagyobbat gondolt. Fogadta a főrendek követeit: Osztopán Dienes és Padvarsia Pál urakat és a délvidéki zavar ellensúlyozására kijelentette, amin a nemzet már régen rágódott, hogy valahára megerősítteti Máriával Endre király arany bulláját.
- Noha minden lelkünk-testünk igyekezetével anélkül is csak a haza törvényeit tekintettük, de jó! - szólt. És Szent István havának huszonkettedik napjára valóban beváltotta igéretét.
Úgy tetszett, hogy az új bán kiválasztása most végre sikerült. Ez a Tamás alig melegedett székébe, máris kiszagolt egy csinos lázadást, - még hozzá az eddig királyhű Zágrábban! Erős kézzel elrontotta a pártütők főnökének, Miksics Miskónak tervét, más összeesküvőket meg Szent Jakab havának tizenegyedikén, lófarkon illendőképp meghurcoltatott, aztán pedig fejüket üttette.
Nagyon ráfért volna már a királynéra, hogy a res publica ügyeiből némi üdülésre diósgyőri mulatóvárába menjen, mint ez más években történt!
- De nem arra való az idő - intette le az egészségéért aggódó Garayt. - Marenka nem az egyetlenünk. Hedvig sorsával is kell ugye törődjünk! Oh, az a jellemtelen futkosó Szandigov! Azok a vadféle duhaj lengyelek! Mert néha olyan rosszakat érzek, szívem...! Minap már egy lábunk körül tekergő-facsargó kígyó álmát láttuk, vénasszonyunk nem bírta, mint a legrosszabra hüvelyezni.
- Vénasszonyokra hallgat lelkecském? Ez csupán a babona dolga és attól megromlott képzeleteknek szerzése.
- Aki bölcsebb tanácsot ád, örömmel, Istenfizessével vesszük.
- Napot, órát hagyjon felséged, csak meggondolom. Előbb azonban megígérd édes atyámfia, hogy itt ebben a sütőkemence nyarában nem maradtok.
- De küldene, de küldene!
- Királynét az ő nádorával együtt...
- Jössz? De hiszen már olyan haladott a nyár!
Miklós elérzékenyülten fejtette le melléről a boldogságában repeső asszonyt, akinek ő az ő jeltelen csekélységével, ilyen roppant örömet képes szerezni... Nagy dióbarna szeme párás volt.
- No még az sem szükség, a távollét szakadatlan legyen, a hazát tartósan búsulni hagyjuk! - törülte meg egy fordulónál észrevétlenül a szemét. - Koronkéd Budára bejössz, keveset uralkodsz s meg vissza. Visegrád! - nyeldesett még mindig. - Nekem meg Visegrádot mondotta az én vénasszonyom. Hogy az csak itt van, közel... Hajóval járhatnánk... De most előbb a Hedvigre néző plánum..!
Másnapra elkészült.
Az ő komoly mosolyával így szólt akkor Miklós:
- Hát az a sompordáló kígyó megsemmisíthető.
- Meg?
- Meg. Vénasszonyomnak jöve oly csoda álma, mintha Lipót osztrák herceget, ugyanis a Vilmos fiú atyját látta volna kismadár képében ide az édes angyalunk ablakába berepülni.
Amiből azt hüvelyezte az a tudós asszony, hogy ők ezt a Lipót urat ide valóban behívhatnák és ünnepélyesen megújíthatnák a jegyességi szerződést a két gyermek között.
- Az ő atyai jelen itt-lé-té-ben!
Erzsébet szeme örömet villant. Éppen szóra készült, de ekkor Christa felemelte a hímzésről szőke fejecskéjét.
- Vénasszonyom - ment bele szintén a tréfába és csiklandósan kicsit elvihogta magát - nekem is van egy igen tanácsos vénasszonyom, ha ugyan a főbbek meg nem vetik.
Nem vetették meg. Nevetve hallgatták a dolgát s jó dolog volt. Hogy a fiatalok már sokkal érettebbek, mint a házassági előlegek régebbi eseteinél. Általános fejedelmi divat szerint ismét nászszobába kellene őket egy napra csukni... s lesz, ami lesz. És ezzel a hírrel aztán egycsapásra lehűlnének a kérők. Megszünnék a jelöltek közt a nagy tülekedés.
Erzsébet ujjongott.
- Itt is kész helyzetet teremtünk, mint majd Zsigmondnál, a francia esküvővel!
És Boldogasszony havának tizenötödik estéjén, a fiatalok nászszobájának ajtajára csakugyan ráfordult a kulcs...
El lehetett most már Visegrádra menni, kissé megpihenni, míg aztán Szentmihály havában, annak elején: vissza!
*
Az idő közben ősziesre fordult. A várkert talán sohasem volt olyan szép, mint ilyenkor. Mintha sárgahajú, rőtselyem ruhás tündérlányok tábora vette volna körül a palotát, gyenge karjainak könnyed libbenéseivel üdvözletet integetve naphosszat, fel, az ablakokba. A kései virágokat a királyné parancsára még kinthagyták a kertgondozók. Egy kőnimfa ezüst sugárban szöktette az ezüst vizet a levegőbe, ahol a rőtruhás tündérfák elröppenő sóhajaként, fehér ökörnyál-fátylak lengedeztek a karcsú ágak közt. Reggelenként néha már egy-egy kis köd guggolt alacsony zsámolyon az avar földre, onnan nézte a vándormadarak rajait és hallgatta ábrándosan, bölcsen, a kurrogó búcsúszavukat. A felhőjárás megritkult, az ég roppant búrája valahogy magasabb lett és elérhetetlenebbek a fehérfényű csillagok.

Ilyen jól indult ez a hónap. Senki sem hitte... senki, hogy úgy folytatódjék...
Mert egyszerre csak valami roppanás lett; Szandigovnak hirtelen megint Budára toppanása, fel-alá szálldosása, zárt ajtóknál tárgyalása, a nádornak kietlen elsötétedése, a királynénak pedig olyan eszeválott dühöngése, hogy közelébe sem volt tanácsos menni. Míg aztán ez is megszűnt. Odakint leszakadt a zsinórozó eső s a vár fölé titokzatos, nehéz csend borult.

Esténkint mostanában nyolc cselédember bukkant fel mindig a palota néptelen folyosóján. Négy közülük nehéz vasveretes ládákat cipelt. Olyanok voltak, mint valami lezárt koporsók. Fülüket két-két legény fogta szembe, kettő meg hátrálva. Igy döcögtették le a terhet a lépcső fokain. Négy felváltás-legény mindenütt mögöttük. A hosszú folyosó visszhangzott lépteiktől.
Elkövetkezett aztán az utolsó szállítmány, amit az emberek Hedvig házából kivittek. A ládák helyén szemnek szokatlan ür, kockaalakban lerakódott porlepedék és sok gyaluforgács maradt, mely nyersen fehérlett a gyertyák fényénél. Némelyik láng szélverten ágaskodott. Mások kövér faggyúkönnyeket hullattak s gyászosan kormoztak.
A két magáramaradt királylány rémülten nézett össze az asztalon lomoló csomagocskák fölött. Fekete ruhájukban szinte világított a sápadtságuk. Betegeknek látszottak mind a ketten.
Egyszerre Mária éles kiáltásban tört ki:
- Az utolsó esténk együtt! Holnap te már Krakkó felé..! Magam maradok.
Anyjától örökölte ezeket a bomlott felsivalkodásokat. Majd zokogva temette kezeibe az arcát.
Hedvig hosszú nyakkal nézte. Furcsán köhécselt, nyelt egyet, fontoskodva gyüjtögette az ajka redőit és röviden rászólt:
- Ne sírj.
Aztán ő is sírva fakadt.
- Látlak-e még? Vesztembe megyek, érzem.
S árván, gyászosan, összeborultak az asztal fölött.
- Ítéld meg Isten, mi dolog királynak lenni!
- A semmi-tapasztalatú emberiség nem tudja... s még irígyelnek.
Cseréltek volna legkisebb szolgálójukkal. Csüggedten lehajtott fejük összeért. Áttapogattak az asztalon, szorosan egybefonták a kezüket. Szívüket érezték szakadni.
Végül Mária ujjai erőtlenül lefoszlottak. A másik ekkor felkelt, végigsimított nénje haján, felvett egy karos gyertyatartót s mint valami kísértet, ónos révületben, körüljárt vele a szobában.
- Itt szoktam varrogatni...
Aztán tovább vonta zizegő fátyolait.
Igen s ennél a kandallónál ült, amikor esténkint Vilmos bejött.
Most valamivel tartósabban állt. Korához képest szokatlanul is magas alakja vállban lassan meglohadt, görnyedt, imbolyogva, mint aki nagyon elfáradt, bimbójában megöregedett s fonnyadt.
- És itt vala nászunk... nászunk, még alig pár hete.
Látszott, hogy hirtelen szinte elviselhetetlen fájdalom villan át a testén. Megvonaglott, eldobta a röptében kialvó gyertyát s éles iszonyatkiáltással maródott bele az ezüstcsipkés párnákba.
- Ó lélek! Ó orca! Ó kebel! Lehet ilyeneket már szétválasztani?
És olyan volt ez, mint egy váratlan újabb szerencsétlenség, hogy éppen ő, az erősebbik, a mindenkor támasz, így összeroppanjon.
Mária először holtbálvány lett a megdöbbenéstől. Majd ingó térdekkel az ágyhoz botorkált és kibontotta a párnákból Hedvig aranyszőke fejét.
- Tündérke! Buba! - szólogatta húgocskáját a kedves nevein. - Múljék! No hadd, szünj! Távol legyen... Ezeket távoztassuk!
De minthogy minden csitítás hiábavalónak látszott, a gyengék önzésével és a gyávák vadságával, egyszerre szinte tombolva kitört:
- Kímélj! Meg akarsz ölni? Mit jössz édes lélek az én búsításomra! Nem tudod, milyen hitvány vagyok?
Ez segített. Hedvig rögtön magához tért. Még ő kért bocsánatot:
- Haragnak szesze, szállj el!
- Ó, harag..!
És Mária indulat-ernyedten legyintett.
Leültek, visszaestek és az elrohant szenvedélynek csak annál süketebb csendje hullt közéjük.
Nagysokára Mária szólalt. A remény bátortalan fénye osont át szemén.
- Isten oltalmazzon, de mit gondolok..! Mondjam?
Hedvig pillája igent húnyt.
- Anyánk biztosan nem űzne ki kényszer erejével. S hát ne menj! Maradj! Mi lenne, ha maradnál?
A másik görcsös állal erőltette a mosolyt s az a kifejezés, mely most jelent meg a szája körött, minden inkább volt mint gyermeki.
- Mi lenne? - ismételte.
És megfelelt:
- Példa! Halálban buborékoló háború.
Jól elmagyarázták ezt neki a királyi tanácsban! Főként a nagybácsi, Opuliai László herceg.
- Soha vér nagyobb folyásokkal nem folyt, mint ahogy Lengyelben folynék! Emberek halomba pusztulnának.
Mert ez a tűzláng természetű nép már ott tart.
- Szandigovval kiüzentek, ha de rögtön nem megyek közéjük, örökre kibúcsúzhatunk a lengyel trónból. Talán mind a két ország dőlne. Az apai juss.
Mélyet sóhajtott s egy percig kiégett tekintettel bámult a semmibe.
- Vagy ha nem is lenne éppen országdűlés... Lelkem, jó néném! Mit gondolsz! Akkor sem volna nyugtunk, míg az veszett trón helyett egy másikba nem helyeztetődnénk. Mert minekünk csalhatatlanul trónba kelletik jutni... s abba beülni. Ez az állapotunk. A korona.
- Töviskorona! - villant ellenségesen Mária barnabársony szeme. De aztán megint hamarosan lágy, törődött és alázatos lett a kis hajadon.
Most ismét elnémultak. Idegen, nagy gondolatoktól szédült a fejük.
Egyszerre neszeitek fel. S mi ez? A folyosó felől lépteket hallottak közeledni.
Ki járhat ilyenkor?
Szorongva fogták meg egymás kezét, mikor az ajtószárny hirtelen belendült és kékkarikás, álmatlan szemekkel révedezve, sápadtan és ingatagon, anyjuk lépett a szobába. Mint súlyos szárnyakon leszálló vészmadár, borzongató éjszakai denevér, úgy hatott a fátyolai közt, gyászfekete palástjába öltözötten.
- Kicsim! - didergett fázékonyan. - Hedvig! Gyermekem! Kedvesem, lelkem!
S kezeit tördelve eljajdult, hogy a leányoknak vérük fagyott tőle.
- Jahh, mely nyomorúság! Jéh, mely csigáztatás!
Hozzáfutottak, igyekeztek leültetni.
- Felség!
- Csak koldús! - roskadt a székre Erzsébet zúzottan. - Csak koldús, koldús, annak is utolsó!
S szép feje ide-oda görgött.
- Imez szörnyűség! Imez búsítás! Bár mehetnék inkább, Isten, a te kebeledbe!
Felnézett.
- Hát ily nehéz legyen válni? Ezt ingyen sem hittük. Nem gondoltam... Nem így képzellettem. Hiszen azok az átkozott lengyelek egész jól megvoltak eddig Krakkóban székelő király nélkül is, csak egy afféle helytartó emberekkel? - csikorodott ki egyszerre belőle a fájdalmas indulat. - Mi az énistenem haragja ütött hozzájuk, hogy éppen nekünk... egy özvegynek, bajomra..?
Átborult az asztalon és ujjait sóváran, mintegy kapaszkodó horgokká görbítve, rimánkodott:
- Jeride, csókoljalak meg. Holnap ilyenkorig már ki kellett szolgáltassalak. Kényszer alatt vagyunk. Minémű alterációmra légyen, Isten a tudója!
És szenvedélyesen szívére ragadta Hedviget. Most csak nő volt, tiszta fájdalom, minden komédia nélkül. És feszült a teste, szakadt a húsa, valami másodszori, szörnyű vajúdás kínjától.
- Árvám... kisebbikem... Szegénykém... Te szegény! Mint lesz majd kelésed, fekvésed, oly óhatatlanul, amaz idegenbéliek közt, akik csak szokásidat sem értik! Hogy vánkost keményen, felső párnát meg puhán szeresd?
Ettől fogva hárman gyötrődtek a siralomházi gyertyák fénykörében, vígasztalanul - és minden perc újabb sebet ütött.
- Halld meg édes Maradék, igazíttalak mostan ezekre... Hogy farkasbőrös takarót tétettem a hintódba! El ne felejtsd térdedre vonni, ha fáznál! Téliesre célozó az idő.
Felcsuklott.
- Kis aranykanaladat, a keresztelőt, a kocsiablak ládájába tettem.
Megtörülte a szemét.
- Jaj, ezt is hogy említsem: ital dolga! Pincetok és vagy tíz ejteles fapalack. Útban semmi pestilenciás vizeket szívem ne igyál! Mind fejér s mind közcipó... Asztalnéműt, élésbelit, ezt meg a másik ablakládába raktuk. Jaj a fésűdet kéznél hattad-e? - ugrott fel megint új ijedelem a hangjában.
S darabonkint sorolgattak fel minden holmit.
*
Jó későre járt már az idő, mikor Christa előbb csak két ujjnyira benyitott, aztán be is lépett. Józan szemmel nézett körül.
- Felhők szakadása megállj! Árboncfa, meg ne dűlj! Föld gyomra, meg ne nyílj! Mi ez ugye?
Minthogy senki sem válaszolt, még közelebb libbent.
- Gyémánt! Jég ne legyél! Különben elmégy a tavasszal! Hők! - tapsolt. - Huja! Csak ez dolgot most szépen letegyük.
Hogy pedig erre sem mutatkozott hatás, hangot változtatott. Duzzogva mondta:
- Megyek éccakára vetkeztetni... s hát sehol. Nojszen mindjárt gondoltam én, hogy királyné asszonyunk idejött. De ily nagy búsulások..? Mire ez szerelmeseim! Mire! Hiszen nem temetünk?
Erzsébet arca könnymámorosan bukkant fel a kötényéből.
- Voltál már anya?
Csak ennyit kérdezett.
- Voltál?
Christa azonban nem engedte magát ilyen könnyen letorkolni.
- La, la! Szívesen lennék, ha leányomat ekkora világi dicsőségekbe vinnék - felelt csipősen. - Micsoda? Koronát nyér? Országot, asszonyom? S egy nagytekintetű Európa-népet? És ezért itt majd még a keserűségben haldokoljunk?
- De elviszik szemem elől!
- Ccc. S ugyan hová? - vont vállat a hölgy.
Széket húzott ki és terebélyes, csörgő szoknyáiban, a régi bizalmas szolgáló otthonosságával engedelmet sem várva, családilag leült.
- Ide a szomszédba - biggyesztette ajkait. - Gáláns lengyelek közé. Magyar főrendek körötte... Ugyanis a Kaplay Demeter érsek urunk, a bíboros! János csanádi püspök. Csak úgy a többi húsz s harmincak közt.
Csipogó szemmel adta az ártatlant.
- Ennegtova Úristen, szólj a te szolgádból, hogy még ez sem elegendő hazai vér?
Aztán a rokonság...
- Opuliai László herceget, a kaporszakállú nagy bölcs gondviselő gyámot valaki egész feledni láttatik.
Az sem elég támasz?
- Hisz’ ezt mi már mind szépen elrendeztük?
- Igen, de Vilmos! - fakadt el most Hedvig és Christa mindjárt megértette, hogy itt pedig merről fujjon legfőképp a szél, bár ha ellegyintette is.
- Jaj hát no! Őtet ugyan ma még nemigen akarnák a lengyelek, de...
S fellabdázott egy a mellénykéjéről éppen levásott gombot.
- Feldobott alma, hullj le! Idők, változzatok!
Aztán kifogyhatatlanul, megint mást talált ki. Pajkos szigorral mutatott maga elé, mintha Isten tudja mekkora tömegekhez szónokolna:
- Halld meg szemtelen világ! Henyélve azért éppen a dolgokat mi sem nézzük!
A titkos politika roppant erejére emlékeztette Hedviget.
- Csakhogy annak megszövése néha évekbe telik!
Erre a palotáshölgy már egy kicsinylő kis nevetést is megkockáztatott.
- Boldog Szűz! Ne akadna addig valahol egy vadászköntös? Úgy tudjuk, királynő vihet talán vadászt? Vagy nem?
- Vilmost rögtön felismernék.
- Ha elég ügyetlen magát nappal mutogatni! No felséged elméjéről is nagyobbat tulajdonítottunk, már megbocsásson!
Évődő biztatással hunyorgott a lányka nyiladozó szeme közé.
- Mi? Nézhet valaki! Egy napig sem kell nélkülöznöd a nagy dicső Vilmosunkat... őhercegségét. Csak ész! Ez itt ni!
S homlokára bökött.
- Meg aztán - folytatta terjedő könnyedséggel - nem is az örökkévalóság az a fene Krakkó! Megyünk, a korona... s meg haza jövünk.
Hedvignek kezdtek elállni a könnyei. Felpillantott s hát anyja arcán is változás...
- Ez igaz - mormolt Erzsébet.
És éledő reménnyel szorította meg hölgyének kezét.
- Te, te Noénak olajágat viselő galambja! Ó, te napsugár! Nemhiába kedvelünk úgy!
- Éltigvaló hálám érte! - nyelvelt az asszony. - De ahhoz, hogy élhessünk, kicsit nyugtatnunk is kéne ezt a mi szegény törődött tetemeinket. Olyan reggeli, avagy inkább hajnali, világosodni kezdett időktől fogva, már kelés! S még bizony holmi szépség is szükségeltetik.
Erzsébet megadólag sóhajtott.
- No jertek, jertek, hagyjuk szegény drágaságunkat. Alig valahány rövid órái vadnak.
De Mária nem mozdult. Fogta görcsösen Hedvig kezét s csak nézett, ijedt őz-szemekkel.
- Nagyot kérünk felségedtől... Maradhassak!
Rögtön tódította Hedvig is.
- Alhassunk utoljára együtt!
Igazán nem lehetett tiltani most ezt a két szomorú gyermeket. És az anya beleegyezést bólintott:
- Történjék.
Elcsókolództak, párszor még jóéjszakát vettek egymástól, aztán a két leány megint egyedül maradt.
- És most - szólt Hedvig - csakugyan kövessük amit ígértünk.
A Vilmos-féle tanácsok óta már nem volt olyan föld poráig levert mint Christa betoppanása előtt, bár heves szemrehányásokat tett magának érte s talán még égőbben sajnálta kis nénjét, aki az övénél törékenyebb alakjával, változatlan fájdalommal álldogált, mintegy örökös várásában a végefogyhatatlan rendeleteknek.
Ismerte szüntelen irányításra szoruló természetét és ezért szilárd hangon szólt:
- Vetkezni! Én is mindjárt jövök, csak a két nyers húsokat előbb még arcomra kötöm. Anyánk parancsolata, a bőröm pattogzásai ellen. Ha addig elszenderülsz, tudd, hogy azért csalhatatlanul megcsókollak.
Nyugodt járás-kelésével most ugyan alakoskodott, de tiszta szándék vezette. Ismerte nénjének híres alvókáját. Ahogy párnára ejti fejét ez a kedves, már kész. Nem vívódik. Alszik. Néha még késő reggel is nehéz elhitetni vele, hogy megnaplott.
Addigra ő már..!
Ezt akarta. Megkímélni a törékeny testvérszívet a búcsúzás gyötrelmétől. Ő? Az más. Ő sokkal többet elvisel s majd valahogy ezt is... ha Vilmos...
Kiszólt az előteremben várakozó kisasszonyainak.
- Feküdhettek lelkem. Köszönjük, de ma nem vesszük szolgálattokat. Ma együtt hálunk, a király és én.
Mária udvarló lányainak is átüzent.
- Megverjük a dobot, ha köllötök.

Az ezüstdob azonban süket maradt. Hedvig már jóval a kitűzött óra előtt fent volt. Még elimádkozta a zsámolyon szokott reggeli ájtatosságát, még megnézett egyszer hosszan minden bizalmas kis helyet, Marenka álomban nyugvó fejét a meghatóan besüppedt párnákon, aztán átsurrant a benyílóba és felszedte kikészített díszköntösét. Segítség nélkül. Már csak útra készen tért megint vissza, halkan, óvatosan. Égőpiros foltok virultak a szeme körött. Lányos kis keble nehéz lélegzettel járt. Karjában bokrétát hozott, a virágcsárdából. Ősz virágai...
Telehintette velük az alvó lányka nyugvóhelyét, homlokát egy percig a hideg párkánydeszkára nyugtatta, majd újból felegyenesedett. Visszanézett még az ágy végétől s egy lassú mélyet húnyt.
- Isten veled.
E pillanatban megint bámulatosan érett és fejedelmi volt, de mint az arénába induló vértanuk. Mintha valami nehéz jóslat lengte volna körül. Enyészetnek elsurranó fuvallata.
*
Mikorra Mária felébredt, a virágok már a lesarlózott széna hervadt illatával haldokoltak a szobamelegben.
Hamarjában nem tudta, hol is van. Idegen, lakatlan, tájékozatlan érzés fogta el. A vörös napgolyó értelmetlenül lógott be az ablakon. A csend vastagon csorgott mindenből. Még hálóköntösének selyemzizzenése is szinte zajként tűnt. A nagy fekete bútorok mogorván és elhagyatottan emelkedtek fölfelé. S mintha mindez nem itt, hanem valahol másutt, egy más világban lett volna, ő pedig csak messziről szemlélné, a híg, üres, megritkult levegőn át.
Hirtelen mintha kalapáccsal ütöttek volna a szívére, egész testében megvonaglott. Egyszerre józanult ki. Egyszerre emlékezett. Szívszaggató, mezítelen ijedelemmel nézett körül, majd szélsebesen felszökött, mintha rugók lökték volna magasba.
Elnyujtott, áthasító erejű, szinte állati rémületkiáltás tört ki a torkán:
- Hedvig!
Válasz nem jött.
Erre megcsuklott a térde. Végtelen, élete legmélyéből jövő sírással felzokogott és összeomlott.
- Nincs többé. Nincs! Nincs többé testvérem.
S egy kurta kis időre elalélt, elbotlott a szíve.

Nagy Lajos két árvájának útja 1384 Szentmihály havának elején különvált, mint amikor élőfát hasítanak hosszában ketté.

XXIV.
A kis kör, Mária legszűkebb udvara, Hedvig kirepültével csak még szorosabbra zárult. Bebek Toncsi - a királylányok velük nevelt, félárva barátnője - szinte egy órára sem hagyta el Marenkát. Annál kevésbé, mert Bebek Ferencnek a Christával kötött házassága óta, félárvából szerencsésen már egész árva lett. A szép mostoha - célját elérve - nem törődött vele tovább, Ferenc papa pedig hazakölletlenkedett a nagy udvari forgatagból Szerencsre, egyedül. Semmi, éppen semmi tyúkot nem ültetett vele az új asszony... nem hogy sertések... ménes... De minden hóban egy költségkérő levél? Az igen. Az bezzeg igen!
Ilyenformán Toanettának továbbra sem volt otthona. Nem is kívánkozott a rosszulnősült apa savanyú, ingerült és nyers férfiszokásokkal már telített környezetébe. Csak annál szorosabban barátnőjéhez zárkózott. Ez a közelség persze Balassa Menyhért szakadatlan jelenlétével járt együtt, de Máriának nem esett terhére. A közben eltelt nyolc és fél hónap alatt a fiú meglepő változáson ment át, ahogy csak a legényedő kamaszok és csak a szűzi szerelem tiszta lángjában tudnak, örvendetes gyorsan kifejlődni. Már nem volt vad, esetlen és szótlan, mint ezelőtt. Kappanhangja megmélyült, tisztult, mozgása símább és biztosabb lett, - férfibb. És Erzsébet úgy számított, hogy nemsokára a házasságnak erejével is összeboronálhatja a két egymásnak való lelket.
Ifjabb Garay Miklós emberedése persze azért verte Balassáét, akit a lányok dédelgetésül «Menyusnak» becézték. Menyus azonban nem irígykedett emiatt Miklósra. Érezte, hogy az nemcsupán hozzá, sarjúlegényhez képest nagyobb, hanem még a fejér szakállak közül is kezd kiemelkedni egy sereg olyan tulajdonsága révén, melyek igazán nem mindennapiak. «Volt benne valami»... valami szavakkal ki nem fejezhető... Aranyderengése a rendkívüli egyéniségeknek, amire a másik fogékony lélek azonnal készen rezdült.
- A tudomány nagy jelei vagynak rajta! Még megjövendölöm, hogy pályát nyér s oly képes személy lesz őkegyelméből, azmely a magyari nemzetet messze elhíresíti! - tépkedte rügyező bajuszkáját.
És ahelyett, hogy féltékenykedett volna, a romlatlan fiatalok lázas eszménykép-keresésével, elragadtatott rajongásába foglalta barátját.
- Hol tehetem én, szegény, melléje magamat! Eszem nem érkezik az ő elméjéhez, sem az erőm. Elmés, discursivus, jó szóval, karddal jól tudó ember. Discursusa folyik, mint a víz. Fődeák, míg én majdnem deáktalan vagyok. Csak mint corrupte bírok, úgy beszélek deákul. Csodálkozásra való dolog is! Ezeribe egyszer, ha látni oly elmét!
Miklósnak már udvari tisztsége is volt. De azért nem múlhatott nap anélkül, hogy be ne látogatott volna. Vonzotta Mária halványarcú álomképe, bár sokkal kevésbé tudatosan, mint a bontakozó ösztönök első forradalmi korszakában. Most nem is hitte, hogy szerelemmel szeretné. Ezt az érzést szűzies szemérme ezerképpen el tudta magyarázni. A királyi állapot varázsának tulajdonította vonzódását, köteles és természetes hódolatnak a trón iránt. Sőt nem egyszer még meg is mosolyogta korábbi «képzelődéseit».
- Holminemű éfi s igen gyermekkori hóbort, amelyből kinőttünk - bölcselkedett.
Belső békéje csak néha billent meg egy kicsit, ha történetesen másvalaki legénykedett Mária körött, vagy fordítva, ez esetleg őt részesítette valami váratlan kedvezésben. Ilyenkor elvesztette biztonságát, nyugtalan lett, apja módján sötét és zárkózott, de csak amig valami elfogadható magyarázatot lelt, ami pedig hamar került. Alapjábavéve nem is tartotta megengedhetőnek, hogy valami sokat tünődjék női dolgok felett. Hát a kard! A haza?
Legnagyobb kedve lett volna ugyan magányban tudományoskodó pap lenni, ha már azonban a szülői kívánság ennek a szándéknak ellene fordult..? Mért kapta oltárról a vitéz kötést?
*
Azért persze továbbra is csak a közellétet kereste és a többiekkel együtt minden módon igyekezett elszórakoztatni Máriát, hogy elvonja figyelmét a Hedvig után való vágyódástól. Mert a lányka egy idő óta még a szokottnál is jobban búsult.
- Ugyan Toncsi, menj fel Hedvig öcsém leveléért, hadd olvastassuk fel Garay urunkkal még egyszer! - kérlelte most is barátnőjét. Aztán lebocsátva pilláinak félholdjait, dűlt hátra a nyár virágaiba foglalt padon. Így hallgatta annak a levélnek felolvasását, mely ezer aggodalommal töltötte el s melynek hosszú hetek után sem jött kedvező folytatása:
FELSÉGES NÉNÉM, nekem bizodalmas jóakaró Atyámfia, Kegyelmes és drágalátos Miasszonyunk! Éltig hű szolgálatunkat felségednek, úgymint szerelmes és igenkedves Testvérünknek, jóakaró Atyámfiának! Az Úristennek bő kegyelmét kívánjuk Felségeden lenni. Felségedet én nagy bíztomban akarom megtalálnom. Mivel az én Teremtőm egyfelől noha megkeserített, leszakítván téged szívünkről, de mint jó gondozó Atya, egyben áldását is bocsátá reánk. Erről akarunk neked írnunk, tisztán megmondván Marenka, hogy minekünk itt az égi világon semmiféle szükségünk nincs, hanem inkább kelletébbeni gondviselet ránk vagyon. És mult esztendő Mindszent havának 15.-öd napja óta immár mi is megesmertük s tudtuk: mi légyen az Felséged módja szerint, koronázott király lönni...
Miklós elhessentett egy méhecskét és tovább dünnyögött:
- ... koronáztatásunkról most felségednek nem mondunk (ezt régebben elkövettük), inkább csak abban forgó elménk van, bár tégedet megvígasztalhatnánk! Mert halld meg Aranyom, hogy mind magyar s mind pedig lengyelbéli böcsületes uraim, igen nagy tisztességben tartanak és csak valamerre pillantásunk sem eshetik, hogy azt ne rögtön a legszorgalmatosabban néznék...
- No ugyehogy! - nyujtotta ki nyakát Miklós a levélből.
De Mária búsan legyintett.
- Ezeket ugyan elhisszük, legkisebbet sem kételjük.
Sőt inkább attól tartott, hogy Hedviget túlságosan is figyelik.
- Mint egy kalickamadár, szegény, a szűk arany rosté között...
Szerinte így történhetett, hogy Vilmos nem maradhatott Krakkóban.
- Ezt a részt mondd!
- Csak rátérünk - fékezett nyugalmával a fiatal ember és szépen folytatta, amint jött:
- ... van csodálkozásra való fényes udvarunk s követjeink, szintúgy mint az édes Szívemnek. És a lengyel urak is lejjebbhadtak már a zenebonasággal, amióta köztük vagyunk.
Továbbiakban arról számolt be Hedvig, hogy a lengyelnék milyen erősen nézik és dícsérik a ruháit.
- ... de már nekem csak az a legkedvesebb, akin Felséged keze kötötte a csipkét. Ma is ugyan ezt viseljük.
Azért az otthonmaradt leánykaruháira sem keveset gondolt:
- ... kire nézve kérlek is Marenkám, mint bízott Drágaságunkat, hogy küldje meg Felségtek az virágos atlac szoknyát, melynek hossza csak bokomig érő, mert ez itt mind roppant hosszú farkú és felette gyakor elbukdosunk bennük.
Aztán a pici kulcsokat is kérte a titkos ládikájához, melyben a «vilmossali szent dolgait» őrizgette.
- ... ezeket a nagy kapdosásban balga fővel otthon hagyván, Felséged meglelje, mivel feledém és kulcsok nélkül a Jegyesemtől most csak egy hajfürtünk sincs. Én is azért ezeket megszolgálom, mint bízott Kedvesünknek és szerelmes Atyámfiának.
Mária melléből rövid kis hang fakadt fel, de mindjárt elfojtotta. Félt, hogy ha sír, elüthetnék a drága levéltől, pedig ő annak - hiába hallotta már annyiszor - most is ugyanolyan mohón leste minden szavát, mint mikor frissen érkezett. Hát színlelte, mint aki csak csuklott, Miklós meg gyanutlanul folytatta:
- ... hallottunk továbbá ilyeseket Felségeitek felől, hogy a pápa, VI. Orbán úr, 17. Decembris, régi kedvét a Kedvesanyánknak megtötte és Alsáni Bálint püspököt országmásodik bíborossággal valahára felruházta. Köszöntse nevünkkel Őfelségét, kihez gyermeki alázatban meg nem szűnünk.
A lányka lopva egy könnyet törölt ki a szeméből. Miklós azonban a levél fölé hajoltan megint nem vette észre és tovább olvasott:
- ... ennegtova igen örvendettem, hogy ugyanazon szentséges pápa úr (kiről előbb már volt emlékezet) e mostani év die 15. jan.-i, a nagy gyanós fondorlatos rokonunkat, Durazzói Károlyt, napolitán királyt, átok alatt az egyházból kiközösíté.
Szinte lángoltak a papíron a betűk.
- ... mert mi dolog is legyen az, hogy keresztény fejedelem egy pápát - s hozzá oly köteles kedves úri embert, aki őt kisded árvaságától karolta és akinek ez a Károly koronájával is tartozott, - holmi hamis okon, haddal ostrom alá vegyen?
- Nocera várába üldözte Őszentségét - bólintott Mária és tovább unszolta Miklóst.
- ... én már ezt a rokon urat csak soha kedveltem! Eztán sem bízom Őhamisságához, sőt hiszem elkövetkezni rá Isten ostorait, melyet Felséged Szívem még megtapasztal! De hagyján - tért vissza a kalandozásból a levél. - Inkább Zsigmondról, Felségednek hála Isten megszüntetett jegyeséről akarok írnunk! Mivel értjük édes Néném, hogy örülsz szabadulásodnak és mert egy udvari titkos emberünktől hírünkké lött, hogy ez a hitvány urfi bátyjaurához, a nemkülönben gaz Vencel cseh-németrómai királyhoz futott. Vaj tudtok-e erről ott Budán?
Miklós összeráncolta szemöldökét, de Mária csak sürgette és a fiatal ember hát mondta:
- ... ezt pedig nem másért írjuk, hanem hogy ügyelten ügyeltessen Felséged! Mert ez átkos, dolgainkat rontó hercegtől is ám sokféle gonoszok tellhetnek s még bizony a Drágaságunkra reátörése is elhihető!
Balassa mérgesen elmordult:
- Ott leszünk!
Miklós hangja is dercés lett:
- ... mondják, hogy Stáromberg Vilmos nagy külföldi báró hadát, Zsigmond egészben a zsoldjába fogadta.
S miért?
Aki békés szándékot visel..!
- ... jaj, nehogy még fegyverrel megrohanásodon törje cudar fejét! De hisszük, hogy az egyigaz Isten örökké megálló ítéletéből s tanácsából, ilyet nem hágy, hanem Felségedet e rossz és méltatlan fértől végig megkémélendi.
E részek alatt Miklós arcán kergetőztek a színek. Hol derű, hol felhő... Mégis azonban a derű diadalmaskodott. Már előre látta a levélből atyjának említését és dícséretét, amiért ez nem szánta a fáradságot, ő maga aláment Sutiscoba, a megint másoldalról ármánykodó bosnya király székvárosába, hogy vele valami kiegyezést szerezzen.
- ... bár igaz, a hozzánk oly hű Cattaro odaajándékozása fejében!
Nohát ez a város Tvartkó őseié ugyan soha nem volt! De Hedvig azért nem tartotta lekicsinylendő dolognak, hogy a bosnya király most már komaságot kötött a nádorral evilágon mindenki ellen, kivéve őket hármójukat, akiket «legszerelmesebb nővéreinek» hirdet lenni.
- ... bár én azért őkelméhez sem bízom eleitül - zsémbelődött - s esdünk igen és implorálunk, hogy ti is azonképpen Ő róka Felségének neigen hidjetek!
Mert ez a Tvartkó olyan Fáraó természetű...
- ... ám ha mostan insperate mégis jószándékkal volna, Cattaro elvesztésit akkor sem kevésbé szánom.
Nagyon aggódott a távolszakadt testvér, hogy Cattaro feláldozása riasztó példa ne legyen a többi jóviseletű tengerparti városok előtt!
- ... hanem hát nini! - kapott hamarosan észbe. - Ki legyünk mi, hogy gyermeki elmével ilyeseket mondjunk a politicában, mikor ottvan Fels. Anyánk, aki mindenekben százszor járatosabb nálunk? Meg is követem magamat... s kérek hozzámillő kisded dolgainkban...
- Ezt, no ezt beszéld! Ezt akarom! - lobbant közbe Mária, a szenvedésüket kereső lelkek türelmetlenségével és mostantól le nem vette iszonyodó szemét a levélről. Sőt a társaság többi tagjai is csak nehezen palástolták nyugtalanságukat.
Mert a levélben az állt, hogy ez év Boldogasszony havának 18.-án, micsoda barbár népség tört Hedvigre! Kereszteletlen pogányok! Szkrigyelló és Borics, Jagelló litván fejedelem öccsei, akikhez még Hanuló vilnai főkapitány sem átallotta kíséretül szegődni: keresztény fejjel! És hozzá egy valóságos Anjou hercegnő (bár most már királynő) lánykérőiként!
- ... necsak pogány s kutyafejű légyen ez az úr s durva félvad és kelletébb rút, de huszonhárom évekkel öregebb nálam! Vadkan agy árú és merőben kopasz. Lába ennek görbe, hasa ennek pókos, még bizony mutogatni hordozhatnánk körül és bő költségeket nyerhetnénk belőle! - tréfált a levél író.
Marenka azonban nem hallgatta, nem győzte tovább nyugalommal.
- Ez mind csak álltatás és hamis illúzió! - tördelte kezeit. - Hedvig öcsém csak engem nyugtat. De én értem, tudom, hogy micsoda félelemben legyen a mi édesünk!
Megjövendölte, hogy ebből a korhadott pogány litván kopaszból még «nagy rosszak és romolások jönnek ki». Mert az ilyen vadember be szokta tölteni az ő erős akaratát...
- De szálljak inkább a föld gyomrába - szedte hallhatólag orrán keresztül a levegőt - mintsem ezekben valami telljék! Hogy Hedviget ne a szeretett jó úr Vilmos, hanem egy vén förtelem nyerje!
Mikor hiszen a testvérke a kedves ifjúval már többször nászt is ült!
- Mit ír? - lármázott egyre izgatottabban. - Hogy keresztvíz alá ígérkezik a vén túrószacskó Jagelló? Amire eddig sem rábeszélés, sem a porosz Keresztesek intelmei reá nem bírhatták?
De nem várt feleletet, ő maga ontotta a választ:
- És hogy egész népét a catholica religióra hozza, ugye! És hogy szabadon engedi összes keresztény foglyait! Örökre egyesítendi birodalmát Lengyelországgal! És hogy Pomerániát, Dobrezinát, Sléziát, Vielunát és minden lengyelektől valaha elfoglalt földeket visszaszerzi! Ősei kincseit az ország használatára beadja! Még bizony szegény Vilmosunknak is kifizetné bánat fejébe azt a kétszázezer forintot, amit eljegyzésükkor az atyánk az udvartartására lekötött! Ó jaj! - jajdult.
Hol az ő Hedvigéhez hasonló politikai érettsége! Mennyiért bírna egy ilyen részdologra is kiterjedő, okos levelet megírni? Ő csak egy tudatlan, gyáva lányka. De azt tévedhetetlenül megérzi, hogy ez a kereszténységre való ígérkezés, ez, ez lesz az a háló, amibe majd a szegény testvérkét befogják.
Könnyázott arcocskája gúnymosolyra torzult. Dereka nevetséges utánzással hajlongott és így mondta csúfolódó és áradó keserűséggel:
- «Felségtek tekintse népének és az szent religiónak hasznát! Felségtek ne döntse háborúba Jagellóval Lengyelországot!» Felségtek így és úgy...
Esküdött, hogy már ezt készítik.
- Csak ez dörgést jól ismerjük! - rivalt olyan szenvedélyesen, hogy a fiatalok ijedten szökdöstek fel helyükről. Nyugtatták volna minden áron. A vérében sebzett kis teremtés azonban lerázott mindenkit. Szinte magán kívül tört ki belőle a rég lefojtott feszültség. Toporzékolva követelte húgocskáját, annak azonnali, azonnali! megszabadítását.
- Hiszen úgy fogadták a megvetemedett cinkosok, hogy még visszaküldik anyánk nevelésébe? De csak hitegettek, hogy valahára kézbekaphassák, koronázhassák s aztán tehessenek majd vele, amit ők akarnak!
És most már ők vannak felül...
Hát ez az ígéret? Ez a világ sora?
Szilajan rázogatta a fejét:
- E rút lében bizony még Opuliai László gyámunk kanala is benne kavarog!
Meggyőződése szerint a Vilmossal való nyilvános esküvő halogatása által a nagybácsi csak utat egyengetett az agg eb Jagellónak.
- Hagyjatok! - sikoltott. - Immár az öregrend emberek böcsületiben is csalatkoztunk! László bátyánknak orcája se legyen többé előttünk, amiért így végzett a boldogtalan öcsém sorsa felől!
Nem lehetett mást tenni, Miklós Antonius Sirmiensist, az udvari orvost, Balassa pedig a királynét hozta s közerővel beterelték, ágybafektették a minden tagjában remegő lánykát.
Ilyen búsan végződött a krakkói levél.

NYOLCADIK RÉSZ
ÉJFÉLI ESKÜVŐ
XXV.
Mária betegségbe esett. Elég hosszacskán sínylődött, ameddig mégis felépült. Tanult, jött, ment, végezte aztán a dolgait mint máskor, éppen csak hogy még álmodozóbb lett. Csak a léptei lettek még halkabbak, tétovázóbbak és a tekintetében maradt valami idegen, fiataloknál szokatlan szomorúság.
A lengyel ügyről a túlnagy fájdalom szemérmével nem beszélt többé, kivéve egyetlen alkalmat. A szűk kis baráti kompánia éppen a várkertben sétálgatott. Hirtelen egy aranysárga pillangó rebbent fel előttük és be a fasor fekete sűrűjébe!
Akkor ennek a lepkének hosszan utána bámult.
- Arra ment el az én szőke pillangó Hedvigem is - susogta és valami ijesztő merevséggel mosolygott. Nem sírt. Nem lázongott. Estére azonban megint rosszul lett. Gyötrelmes szorulást érzett a mellében; bal karjának is szinte elviselhetetlen fájdalmát. Szíve pedig olyan rendetlenül dobogott, mint egy bolondjába megrángatott kis harang. Arca kísértetiesen elhalványult - s csak vergődött és csak vívódott a levegőért.
A roham nem tartott soká, de egészen összetörte s olyan erős halálsejtelemmel töltötte el, hogy pillanatról pillanatra már a végét várta és vonagló ajkakkal a lélekválság imáját kezdte mormolni.
Erzsébet őrültként sikoltozott. Rémültében oly vadul szorongatta az orvos karját, hogy ujjai vashorogként vájódtak a vézna ember madárhúsába.
- Meglásd, hogy megmentsd nekünk, vagy fejed elesik! - lihegte, haját tépte és szeme a fehérjével felforogva akadozott.
- Mármeg ezt is vesztjük! Másodikat tehát - dadogott s láthatólag botladozott az eszmélete.
- Ó dehogyis, dehogy!
A tudós Antonius megnyugtatólag dörmögött és csak állta türelmesen a szorongatást, ameddig hasznosnak vélte. Aztán sorba kinyitogatta az asszony görcsös ujjait és egyenkint rájok fujt.
- Ezekből csupán annyi lösz, hogy mind a kettőtöknek, kegyelmes asszonyom, eget-változtatására kell gondolnunk.
Keményen szembefogadta Erzsébet ébredező tekintetét, majd parancsoló szigorral tette hozzá:
- De ám külön-külön! Ezt erősen meghagyom, hogy külön! A szélkelepnek éppen ellentett tájai felé!
A felséges anyának Visegrádot tanácsolta, a királykára nézve pedig, hogy Szekszárdot keresse fel.
- Ottan idvezült Urunk pompás épületeket indítatott, szép majorkodással, szérűs, avagy csűrös kertekkel és kedves galambbúggal a kapufákon.
Már Christa is tódította:
- Ott a lelkem vígan mulathatja magát a nagy sűrű erdő közt, galambok és bárányok látása fölött, a szelíd, kies fészekben, ahol minden egyéb állapotok is hihetetlen jól vannak elrendelve. Fogadd el, Aranyom!
Az ijedt anyával nem volt éppen könnyű, de leányának békés elszenderülését látva, később mégis engedékenységre lágyult s egyszerre ránehezedő fáradságában már mindössze ennyit vetett ellen:
- És az udvar? Udvar is van, jó Ferencném! Rabok vagyunk, tudjátok s nem bizony kedvünkre csapongó madarak! Nyomorultak.
Az orvos azonban fellelte magát és így az ő higgadt magyarázataiban hovatovább minden leegyszerüsödött és megvalósítható lett a terv.
- Majd szépen felosztoznak kegyelmességeitek, mint atyafiakhoz illő - mondta. - Kancellár, kincstartók és hokmesterek mind a két felé. Pár zászlósúr, apród, egy leveles deák... mi kell több!
- Nálad marad az érett ész, ama kisded udvarhoz meg tanácsot adunk - unszolódott Christa.
- De - emelte fel az ujját Antonius - azt tisztán megmondom, hogy neigen terheljék az gyermekcsét. Épp hogy az országlakosok előtt valami palástja láttassék a dolognak lenni. Evvel ugyan a Birodalom szekere még fel nem dől!
*
Hát dűlni éppen nem borult, néhány jó tartószöge azonban bizony kipotyogott. Sőt maguk a kerekek is... Gyanusan vargabetűztek. Csikorogtak, akadoztak.
Mert történtek hamarosan, ilyen eddig még nem hallott fonákságok:
A rendeletek mostantól hol Mária, hol meg az anyakirályné aláírását viselték, - hol mind a kettőét, ha éppen futár fordult a két udvar közt. És pecsétet is, hol arany függőt, hol kettőst, titkost, bíróit, hol pedig gyűrűst: a házi kicsit. A rendeletekben meg - oh, azokban a rendeletekben! - tehettek a többnyire csak jó társalgásuk szerint összeválogatott urak, amit éppen személyes érdekük, vagy a mások elleni haragjuk sugalmazott. Mintha ők maguk lettek volna a király, de persze annak felelőssége nélkül.
Sógorod, komád ez és ez?
Nosza hol vagy deák és írd!
- Mi, Mária, Magyar Ország etc. királya, im elrendeljük, hogy a füleki várhoz tartozó Simony és Déter nevű, gömörmegyébeni birtokok Kaplay János orosz vajdának kezére ejtessenek...
Vagy:
- Generose Fidelis, salutem et omnem prosperitatem! Kívánjuk búzgón, éltesse az Isten kegyelmüket. A kegyelmük tapasztalt szolgálataihoz képest megparancsoljuk, hogy Konyafia Frank úr, Vas, Zala és Sopron megyék ispánjának Hof és Menhard nevű birtokait, a Heves megyébeni Tarjánnal rögtön felcseréljétök... Ex castris nostris ad Szegzárd, stb.
«Mi Mária» és mindig csak Mária, Mária...
Jó, még, akik ezen a görbe úton valamit nyertek! Haszon miatt nem szokás zúgolódni. De akiket - többé már nem is tartománybelieket, hanem belső vérmagyarokat - az ilyen rendeletek mindenükből kiforgattak, tetejébe meg is bélyegeztek, gyaláztak! Zudarok... Laczkffyak... Ezek aztán nagyon, nagyon furcsa szemeket vetettek, nagyon furcsákat gondoltak, cselekedtek és ez utóbbit nem is éppen titkon. Toldi Miklós szabolcsi ispán például Erzsébet megkeresésére választ sem adott neki, a «bitorlónak», hanem akié a felségjog! Csakazértis, csakazértis, Szegzárdra, a báránykáit gyanutlanul bégettető Máriának. A leleszi konvent és mások sem másként... kivéve azon urakat, akiket meg ellenkezőleg, a Máriások intézkedései sebeztek vérig, mint Fraknói Pált. Ez Mária király levelét el sem fogadta.
- Királya ám a varas ebnek, de nem minekünk!
- Törvényt! Törvényt! - hangzott fel innen is, onnan is.
- Koronáztatási eskü!
- Endre apánk arany bullája!
- Jog! Rend! Igazság és szabadság! - neszlett máshonnét s igen, mind hangosabban, már ilyenek:
- Jaj nekünk, e vak indulatok hertelenségével kapadozó uralomban! Jaj neked édes vér nemzet!
- E habahurják igájában, mihamar zokogó átokkal lészen teli, Lajos alatt oly fénylő tekinteti hazánknak! Mert itt törvényrontás vagyon!
- Esztelen kormányzatukkal romlásba utaztatják a hont s elvesztegetik a némberek!
Nyögött, fogat csikorgatott kicsiny és nagy. Emelkedett helyében a rög is. Elindult.
- Lajos! Lajos! - esengett a megrugdalt nép. De szava nem hatolt el a magas Visegrádba, sem Szekszárdra, erdők sűrűjébe. Ott a nagy országfájás közepett, a szép úri csend kellemességében, a két gyengélkedő asszony egészsége lassacskán helyreállt.

XXVI.
Valahonnan távolabbról kürt hangját lebegtette a levegő. A Budára már visszatért fiatalok lent tanyáztak a városvégi, vadaskerti gyepen. A divatosan kékre-zöldre festett lovaikat legeltették, itatgatták a Dunából, mert játékos kedvükben minden munkát egyedül akartak most végezni.
Dohogó, száraz, fülledt volt egész nap a júniusi meleg. Az ifjú Garay azért csak félszer-dolmányt hordott. Balassa is, kurtánkát. De a tartósan bevett hőségnek így is ki kellett jönnie belőlük. Furcsán párdúcfoltos lett a hátuk, a világos kelmén átnyirkosodó verítéktől. Kissé hát letelepedtek falatozni, csak úgy köröm közül, aztán időkergetőleg rágcsálták a fűszálakat. «Igen, nem» ... fujták a pimpimpáré növény fátyolbóbitáját, mígnem jött a napszállati Dunaszellő, egy raj ösztökélve csipdeső szúnyog és erre megfrissültek.
Megint elment fülük mellett a kürtszó.
Toanetta eldobta az utilapú levelét, melyen eddig dudált.
- Mit játsszunk?
- Cziczefutást - ragyogott fel azonnal Balassa, mert képzeletében vágyfeszüléssel élt az ilyenkor megengedett karolások gondolata és Toncsi édességes hajlongása. Tudta azonban, hogy a beszéde nem számít.
Mária idegenkedett.
- Inkább tán hunyaskát gondolok...
Mióta a szívével az a dolog történt, nemigen eredt többé jóízű futkározásokba, hiába engedte is meg az orvos. Valami lett vele... Valami testi elbátortalanodás.
Megint szólt a kürt.
Tulajdonképp ennek erősbödő hangját hagyták kifutni, csak nem tudtak róla.
Aztán Mária felnézett.
- Ha valami jobbat mondotok - kezdte az ő bizonytalanságával és mentegetőzőleg ismét lesütötte a szemét.
- Igenhát! - sietett volna segítségére Miklós, aki ezt az angyali tétova természetet legjobban ismerte - s mert egyszerre valami hasznavehető ötlete támadt. De újból az a fránya kürt..! Félighallva is kiverte az eszéből, amit javasolni akart.
- No, mit gondoltál?
- Kapócsontot, pedgyes lyukba vetve, kézfejen kifogva - felelt azért rögtön, nehogy félbehagyjon egy megkezdett mondatot. Mert így tanították, ilyen volt az iskolája, hogy ha egyszer beszédbe kezdett, adja is elő végig. Ne bízza félszeg nevetgélésekre a gondolat kiegészítését. Nem úri s nem bölcs.
De Marenka persze nem fogadta el a szükségtanácsot.
- Az meg fiús, a pedgyes. Már akkor inkább labdázzunk.
A társaság talpra szökött, mikor megint a kürt... Megfontolt figyelmet ugyan még mindig nem szenteltek neki, legközelebb azonban már abbahagyták a játékot és ezúttal oda is néztek.
Alig száz lépésre kis lovas csapat bukkant elő a bozótból.
Toncsi elragadtatottan csapta össze a kezét:
- Tyű, de pompás leventák!
- Az orcájuk nyúzott - hökkent meg viszont Menyus, mert sehogysem fért a süldő fejébe, hogy valaki egy már dúsan kirügyezett bajusz és gyapjas szakáll boldog birtokosa lehessen és mégis önként megváljék e díszeitől.
Garay megvigasztalta barátját:
- Nem nagy csoda, hiszen idegenek e szakálltalan urunkfiai. Krepinnel, azaz rojttal szegett a ruhájuk, nyakukon pedig boncsos örv. Mentéjüket gallosnak lenni gondolom.
Máriát azonban nem a ruhaviselet érdekelte.
- Ezek Budára tartanak - szólt aggodalmasan.
És kürtök bezzeg, már a túlpartról is. Hasonló parádés urak, csak hazabeliek.
- Ej, mi gondunk velük! - únta el a látványosságot éppen Toncsi, hálátlanul.
- Nektek nem sok. Nekem annál több. Felejtitek? Hiszen mi vagyunk a király - hullatta le csüggedt mozdulattal Mária a kezét.
Előre látta, hogy itt megint végehosszatlan udvarlások lesznek s számtalansok discursusok és acclamatiók...
- S még bizony azt sem hattuk meg, hogy hova lettünk!
Nyomban indulni akart.
- Őfelsége ezóta ki tudja, hogy keres!
Ideges lett és izgatott.
- Jahh, ha majd úgy de statu rerum Hungaricalium kérdezősködnének..!
Ő pedig most frissen jővén ki Szekszárdról, egy kopasz szót sem tud az országos állapotok felől!
A labda ott virult, ott piroslott még a füvön. Szeme is rajta állt. De zavarodott tekintetével nem látta többé.
Lovához! És Miklós tenyeréből fel a nyeregbe. Király szerinte nem lehetett idegen sereghajtó.
- Meg kell őket előzzük s még ugyan anyám parancsolatját is vegyük. Utánam!
Lova a többi közül kibúcsúzott, úgy kitört, hogy bokrosodásnak látszott és maga a kitünő futtató Miklós is csak nehezen bírt a nyomába érni.
- Felség! Mit tesz felséged, Isten szerelmire! Verje meg már orrát az beste párájának! - rivalt ijedten.
- Miért? - lobogott elől nagy hajjal a lányka.
S csak tovább.
- ... mert nyilvánvaló, hogy megdöhödött a fene mén! Közelibe sem férkőzhetek így!
- No jöjjön, jöjjön, uram kegyelme, nincsen ennek semmi baja, én magam késztetem a sarkantyúmmal - felelt a kis amazon és helyben meggyökereztette táltosát.
- Ennyi az egész. Ne káromold uram! Nagyonis jó, alázatos ló ez. Hatalmamban tartom. Jóságos szép, kétesztendős fajbeli lovacska.
Nevetve fordult Miklós felé. Keskeny arcát ritka büszkeség színezte.
Aztán együtt futtattak.
- Hát első lovas felséged, felségedet kérem!
- Még ehhez az egyhez uram valamicskét tudunk. Egyebekhez úgysem igen sokat. Amióta betegségben estünk, veszteg űlők lettünk, mint a kocka s nem ifjúként a testnek ingatagságában gyönyörködők. Ennyi legalább hadd maradjon.
- De felséged kelletébb vakmerő. Ne adja Isten, még evvel egyszer elveszedelmezhetik - zsörtölődött Miklós. Aztán elnémult, mert egy pillanatra meg is jelenült előtte, amit mondott. Képet látott tisztán megképződni. Kétfelől mintha sziklabérc... Sok buján lihegő erdei páfrány, magas fű, susogó lombok, köves patakmeder... s mind ezek közt egy oldalára fordult paripa... És rettenetes nagy lomha dögteste alá temetve egy álomkönnyű, törékeny teremtés: a magyar király. Mária király, csak halva.
Beleizzadt ebbe az ostoba képzelődésbe. Ugyan mi ütött hozzá, ilyeneket gondolni, mikor nagyonis elevenen élő a felség? Mármeg újabb versfutásba fogott. Mintha e világon először, ebben az egy dologban kérkednék szegény a tudományával.
A hajadon éppen valami sövényt ugratott keresztül. Aztán testhosszában, szinte fejjel lefelé függve, lovának peckes mellső lábain a felporzó húmuszt mélyen megszántva, leszánkázott a jómeredek domboldalon. Nem engedte megkerülni a lónak a vizes gödröt, mely odalent várakozott rájuk. Egyenesen nekihajtotta a tüzes mént, mely erre nyílként át is repült, egyszerűen, mert egy kislány így akarta.
Garay azonnal követte a példát. Beérte a virtuskodó amazont és nem korholta többé. Igazán mesterlovas őfelsége... De a kedve már elgörbült. Ingerülten tért haza. Sértette, hogy világos fényes nappal kísérteteket lát.
- Mi van ma te fiú? - förmedt a kegyeit leső inasára, mert még arra gondolt, hogy hátha talán tizenhárom... vagy péntek, azaz szerencsétlen nap van. De sem péntek nem volt, sem 13, - hanem 27. Június 27. - 1385 június 27-e.
Nem szólt semmit. Lement a sáfárházba, ledobálta ruháit, be egy dézsa frissen húzott vízbe és irgalmatlan megcsutakolta testét, mig csak a tagjai elálltak a dermesztő hidegtől. De még azon túl is, mélyen bent, egy titokzatos és kifürkészhetetlen belső zúgban, lélek ködében, homályban, elűzhetetlenül megmaradt valami. A június 27. - Erre a dátumra valahogy minden évben felneszelt s nem szerette. Ismerték róla, hogy semmi új dologba bele nem fog e napon és mostantól mindig nagy idegenkedéssel látta lóra ülni Mária király őfelségét.

XXVII.
Csakugyan felhajtották már az eltűnt fiatalokért az egész udvart és Christa lelkendezve fogadta a királykát.
- Sebesen, kis úrnőm! Köntöst újítsunk. Tüstént itt lesznek.
A lányka azt sem kérdezte, hogy kik. Bús elégtétellel csak visszaintett pajtásainak a vállán keresztül:
- Nem megmondtam?
Azzal engedelmesen a főasszony után indult.
Saját belső szobájában anyja jött elé, de fel sem ismerte mindjárt. Nem akart a szemének hinni. Az özvegy bíbor közt, skarlátfátyolos, gránátköves koronájával, hermelinesen..! Atyja halála óta először látta így s még valami három hónap hiányzott annak a három gyászesztendőnek teljességéből, amit Erzsébet önként szabott volt magára és szűk családjára. Hát kétszeresen ámult, Erzsébet pedig félig lehunyt pillái alól leste.
- Fura. Mi?
- Nagyon.
- De... tűrhető vagyok azért?
- Gyönyörű - bólintott Mária és ekkorra tökéletességtől szinte megfélemedetten, lábujjhegyen járta körül a bíborzuhatagot.
- A mai nap végett kelleték így tennünk... Meg kelleték kurtítanunk a keserves időt - gürrögött a királyné s valami kis jóleső tévengés zavarának engedve, egy pillanatig majdnem kacérkodott leányával. De aztán eszébe jutott az előtteálló nehéz feladat, titkon megrázkódott, nekilélegzett és olyan vígsággal, mely túlságosan lármás és szeles volt ahhoz, hogy természetesnek hasson, összecsapta két párnás tenyerét:
- Nosza Ferencném, jeride, segíts!
Mária még semmit sem értett a készülődésből. Együgyűségében az alakoskodások felismerésétől is távol állt. Mindössze annyit látott, hogy kisasszonyai egy új, gyöngyös fehérselyem ruhát hoznak, most tehát bele kell abba nyilván öltözni. Pedig a fehér sohasem tartozott a színei közé. Barnás arcbőrével olyan volt benne, mint egy kis tejbeesett csótán.
Végezetül Erzsébet fátyolt és köves koszorút tűzött a hajára.
Ettől mégjobban elborult.
- Mint valami menyasszony!
- Ahogy igazis! - sietett túlontúl a válasz, mire a gyermek halkan felsikoltott:
- Zsigmond herceg!
- Ó, hogyis ne, hát még mit nem! - igyekezett az özvegy minél fesztelenebbül nevetgélni. - Hol vagyon már a tavalyi hó és jég!
Hősileg leplezte izgalmát.
- Jean la Personne, kis bogaram. Egy nagy csutkástorkú, nyurga francia! Majd meglátod, miként jár le-föl a nyakában az a valami..! A dugó. Csak aztán el ne kacagd magad, ami bizony nem csekély tűrtőztetés, ugye, főasszonyunk?
Bebekné mintha már sem bírt volna a vígságával.
- Engem aztán közel ne eresszen felségeitek, mert én a szeme közé nyerítek, egy a Teremtőm! No jól fognak ezek egymás mellett fösteni!
Marenka még mindig csak bámult, noha egy kicsit már duzzogott is.
- Mért kellessék nevetgélniök? Valahára tisztán beszélhetnének inkább. Nevetgélésekből mit ércsünk?
És sértődötten fordult el.
- Ha meg pedig így vannak e dolgok, akkor hogy menjek én ilyen fátylas fehérben azon rusnya úr elé? Ki az és egy átalagból, mit akarjon tőlünk?
Anyja békítőleg csipdeste meg az állát.
- Mit se búsulj! Vele személy szerint, semmi dolgod, járód nincsen. Nem más ő, mint csak a szép orleansi Lajos herceg képviselője, aki téged az átkos Zsigmondtól örökre szabadít és akinek medályképét Diós Győrben neked ajándékon adtuk. Igazis, hol van?
- Garay junior - rettent fel a hajadon és tapasztalatlan teremtések módjára, engedte magát kelepcébe fogatni. A dolgok lényege elsikkadt az ijedelme mögött. - Garay - hebegte - még azon nap eltiporta véletlenül egy kövön.
Bocsánatesdő tekintettel kísérte vallomását.
- Nem gondoltuk, még sor kerüljön rá. S most aztán mi legyen?
- Hát az - buzgólkodott Erzsébet a bocsánattal - hogy ennegtova te magad rontsd el a te sarkaiddal, mihint egyszer férfi!
Legyintett.
- Semmit a szívedig! Ez mostani dolgot sem szükség. Csak politika...
Megszégyenült a lányka ártatlan tekintetétől, sírásvágy fogta el, de mindjárt észretért, leküzdötte a rohamot és elszántan folytatta:
- Javadat akarjuk! Ma éjjel Vilmos győri püspök a zsigmonddali jegyességed erejét egészlen eltörli. Valaki pedig szépen igent esküszik a nyurga francúz embernek, akivel, per procura, házasságnak persze csak külső árnyékát végbeviszitek, ágy szélén keveses időkig együtt üldögélésekkel.
Gyorsan és lázasan beszélt, mint aki mentől előbb le akar rakni valami nyűgöt.
- Avval aztán kész is a nagy dolog! Lajos herceg lokumtenense hazavakarodik, egyiránsólag a mi Párisba küldött követeink is hazaszállnak.
Christa sem akart a nehéz kötelem alól kibujni. György korbáviai grófot, Lossonczy László erdélyi vajdát, Frangepán János comest sorolta fel, úgy valami százötven lovag közt.
- Felséged talán nem is tud felőlük?
Negédesen csücsörítette a száját.
- Nem akartuk aranyomnak kisdedgyermeki játékait ilyen unalmas ügyekkel zavarnunk.
Hát nem okos?
- Magunk végeztük.
- Vagyis hogy nádor urunk szekundálásával - helyesbítette a királyné, mert tartott rá, hogy Miklós neve semmi érdemből ki ne maradjon. - Ennyibe ugyan szívem még senki bele nem halt, sem meg nem félszegült, sem másmint élhetetlenné nem lött. Te magad megmondhatod.
És nézett, hogy vajjon hát mondja-e? Anyai felelősségérzete olyan szomjan leste-várta azt a... feloldozást.
A lányka kicsit tűnődött, aztán vállat vont. A szokatlan kényeztetés lábról vette. Az ügyes befolyás sohasem tévesztett nála célt.
- Nojszen ha csak ennyi? Persze.
És szerelmes pillantást vetett anyjára, boldogan, hogy valahára ő is tehet neki egy kis szívességet. Még mindig sokkal jobb - gondolta - mint amikor a vad és szeretetlen Zsigmonddal csukták egyszobába s egész éjjelre...
Megkönnyebbült. Ez igazán egyszerű. És nem adta volna sokért, hogy a szó a medályról ilyen minden kikapás nélkül elfordult. Csak azt nem bírta felfogni, hogy mért éppen Vilmos győri püspök..? Ahogy körötte súgták, ez ellenpápista volt; a hét éve Fondiban tartott pápadetronizáló franciapárti zsinatnak és VII. Kelemen ellenpápának titkos híve s mint ilyen, nem igazi fia az édes Egyháznak. Hát akkor miért? Hogy vehetik most egyszerre az ő szolgálatát?
Arca már-már nyugtalankodó kifejezést öltött, de az anyakirálynő, aki szinte olvasott átlátszó kis gondolataiban, elejét vette a kényes kérdezősködésnek.
- Országot ami nézi - szólt - annak mindig az az igazi pápája, amelyiknek szükség esetén jobban hasznát vehetjük. Ezt tanulja meg az uralomban kedvesem. Phh! Meg különben is - játszott ajkán egy gonosz kis mosoly. - Pap, az pap, ha egyszer felszentölték, akármilyen párti. És nemkevésbé pap, mint bármelyik pápa. Ez a hierarchia dolga. Ő dolguk... S intézzék csak maguk közt. Nem a rang a fontos felség, hanem az eskü. A pappá szentelő kenet, mely, azmint jól tudod atyafim, a lelken eltörülhetetlen jegyet hágy.
És ez szerinte a győri ellenpápista püspöknél is jól megvolt.
- De mért éjjel? - kezdett megint gyanusan pislogni Marenka, akinek egy lépéssel többnyire későn fogott az esze, hogy aztán annál szaporábban ontsa kérdéseit.
Ezt az újabb bajt megelőzendő, Erzsébet azonnal maga hozta elő a kéznél tartott indokokat.
- Ma még nem szabad az orleansi vőlegény dolgának híre csördüljön. Eltántoríthatnánk vele az amúgyis ingatag természetű Durazzói Károlyt, melynek nápolyi trónfoglalásában éppen a francia hercegek voltak legfőbb vetélytársai és ark-ellenségei.
Utalt itt Apród János historikus leckéire. De a várható oppozició más személyiségeit sem hagyta említés nélkül. A kikosarazott Zsigmond cseh-római király bátyját, Vencelt és egyéb rokonait. Főképpen nem persze a római VI. Orbán pápát, aki ellen épp a francia bíborosok fujták legjobban a követ. Ez az ellenpápa engedékenységével és Magyarországon növekvő befolyásával, szerinte okkal tarthatott volna itten híveinek megfogyatkozásától.
- Azon kell lennünk, hogy egy jó erős francia szövetséget minnél kevesebb zsibongások mellett biztosíthassunk - fejezte be végül magyarázatait és Mária másnap ugyane szavakkal avatta be az «országtitokba» Miklóst, aki e «tisztán politikai» fordulat fölött csakhamar napirendre is tért. Pedig az országos mesterkedések subája alatt nemkevéssé volt igaz, hogy féltékenyen féltett «királyát» Vilmos győri püspök előtt, amaz ádámcsutkás Jean la Personne személyében, Orléansi Lajossal - annak képviseletében - feleségül megeskették.
- Ő még nem gyanítja, szegény angyalunk, hogy ebből a lépésből mi lehet igazán! - tördelte kezeit a vívódó anya.
De Miklós nádor megsímogatta és erős karjai közt párnáira vitte az aléldozó nőt.
- Mire pedig ráébred, addigra megszokja s még meg is szeretheti - vígasztalta szenvedő kedvesét, aztán elfujta az olajmécs szembántó lángját.
- Itt vagyok. Mit félsz, kicsiny hitű.

KILENCEDIK RÉSZ
A NÁPOLYI KIRÁLYFOGÁS
XXVIII.
Nohát, lényegileg ez sem különbözött azoktól a fogadótermektől, amelyeket udvari körökben látni lehetett. Éppen hogy ami oszlop volt benne, az nem szürke sívó kőből volt, hanem az itt könnyen szerezhető márványból - s ami veres és sárga kelme, az égőbben veres és napsütött formán sárga színű. Végezetül pedig az ajtó. Itt kevésbé szánták a falat. Jó nagy darabokon kikaszabolták, kimetszették, szobának is elegendő szakállszárítót és bő folyosót vontak az ablakok elébe s a nagy darab üres nyílásokon itt ezennel hasonló nagydarab kékségek és fehérségek látszottak be. A tenger... A nápolyi öböl, az ő egével, vizével, rengő gályáival, sózottfenekű kis futkározó furkatáival és vitorláival.
Tetszett a magyar uraknak, de csak úgy képesint. Őszintén szólva, állandónak ők azért nem szerették volna ezt... Vizeknek e rendkívül elhatalmazását, szakadatlan csapdozását... magukat is e roppant temérdekségű vizeket, rajtuk jövést-menést, jelkürtök üvölytözését, - egytömegbe s egymás fejetetejére épitett szállást... kötélen száradó pendeleket, a kietlenül szűk kis utcákon keresztül.
- Ha nem vigyázol, egy pelenka hamar a nyakadba suhan!
Udvar alig. Jaj Istenem, sehol egy jóízű kakaskukorítás, amitől az ember felvidul! A házakban a falakon ehelyett mindenféle zavaró, zagyva képek.
Mire? Nem egészséges az elmének.
No aztán a piaci halak... beste hüllő férgei! Rákok, pókok és a tengeri tetű! Ez itt mind szanaszét mász. De micsoda dolog, hogy a szaguk és a kozmás olaj, a só és rothadt leguminák szesze, az úri házakba csak úgy bemenjen s ne lehessen ez orrfacsarás elől az orrot sehova eldugni?
Rettenetes ez! Penetráns tartomány. Bűzös egy haza.
Meg a szúnyogállatok is! Hát azoknak dandára szörnyű. Talán a világ összes szúnyogai itt adtak egymásnak találkozót. Nincs ellenük más védekezés, mint éjjelente az ágy fölé vont fátyolok alá bujni. Hálóba! Mint a hálóba fogott pozsár! És a védelem még akkor sem kielégítő. Ime az egész küldöttségből senki sem maradt testi sértés nélkül s még köszönheti Istenének, aki csak a födetlen részein sérült. Az legalább vakarinthat egyet-egyet a pattogzásain. A többi evvel sem könnyebbülhet. Csak nem marhatják magukat, mikor itt az egész magas család?
Igen, Margit felséges asszony egy olyan nagyon sárga és nagyon veres huzatú, alacsonyabb széken ült. A kis László herceg hol az egyik, hol a másik úrnak a térde közt, mint afféle kilencéves, kisdedgyermeki dolog. Szemtől pedig egy kiváltképpen sárgán sárga és veresen veres nagyszékben már maga az a férfiú, akiről az otthoni nemzet mostanában legtöbbet beszél. Durazzói Károly, a nápolyi király.
Ennek a tekintetétől legfőképpen óvakodni kell, tudták a magyarok. Ismerték Károly urat már régtől, úgy tizenhárom éves idejétől, mikoron a pápa ajánlatára árvagyerekként Budára került, Nagy Lajos király gyámsága alá, a színmagyar nevelésbe, majd a horvát-dalmát báni méltóságba, - de ez is hazai. Utóljára a velencei hadjárat vezetésével bízatott meg ez Anjou-rokon. Hanem azért velük egysorban maradt, mondani magyaros barátságban, mint ez hadat együtt viselő és heverő úri bajtársakhoz illik, akiknek közös a kenyerük, céljuk és - a nyelvük. Igen, az is.
Hujj, hogy tudott ez a Károly hajdú módra szitkozódni!
Elforrósodottan gondoltak erre most és még viszketegségükről is megfeledkezve nézdegélték szemszögletből, e hajdan minden jóban-rosszban velük osztozó cimborát.
Istenuram - s hát király lett azóta!
Ugyan változott-e?
Nem, az. Ma is olyan friss, takaros, nyájas tekintetű és szavú. Csak örök kár, hogy éppoly sovány és kicsiny is. Darabban maradt. Harmincegy éve sem növelte meg. Felesége már akkor jóval nagyobb nála. Igazi macskamód hajlékony, tüzes fekete nápolyi nő. Sajnos, neki meg az orra hosszú egy kicsit. De ez nemigen ront a külsején. Fiatal. És a fogai olyan elbámító fehérek... Éppen mint az uráé, akivel más tekintetekben is hasonlítanak. Nojszen születésük szerint unokatestvérek.
Szívesen elgyönyörködtek volna még a magyar urak ezen a kedves familián, de a sárga-veres lokály-emberek közben már elszedték az áldomásital edényeit és kifelé tisztultak a szobából. Igy tehát itt mindjárt tettekre kell hogy fakadjon az ügy, ha ugyan a fiú...
Mert a gyermek csintalanul szaladgált és nagyokat visongott, az ülepecskéjét kötelességtudóan csipkedő vendégek közt.
Szerencsére azonban Margit asszony is látta, hogy ez nem lenne ide illő és amint a szolganép az ajtót betette, azonnal intett neki:
- Lancelot, idejöjj fensége! Aztat mos nem szabadi. Nemvan játék. Lenni nagyon komolyat... Politica. Tsendess mos te nekem légy.
Törte szegény a nyelvet, kissé bizony mulatságosan is, de közben lerítt róla a nagy buzgalom, a királyról pedig a titkolhatatlan büszkeség. Ő tanítása ez mind a kettő!
Mert a gyermek is magyarul válaszolt:
- Később aztán majd játszódunk, ugye?
- Mit akarnál?
- Túrót... túrót vegyenek! - sikoltott zsenge madártorkából a fiúcska, azzal uccú, be az atyja térdei közé! Kékes fehérű, nagy fekete szeme onnan pislogott hátra hamiskásan és kiváncsi negéddel.
No ilyesmi... Nápolyban! A tengeri csodák messze birodalmában! Mintha csak az édes magyar hazában volna az ember!
A deputáció orrt fujt, egész elérzékenyült, Károly pedig magához vonta a fia sötétfürtös fejecskéjét. Betemette párás testmelegébe, palástjába, be az apai szívébe.
- Ígyhát! - mondta. - Fiókánk csőrét ím eldugtuk, mostantól hallgatjuk kegyelmüket.
De tekintete folyvást a zágrábi püspökön, Horváthy Pálon függött, amint az egyszerű fahéjszín talárisában, megilletődötten ült a helyén és szíjjas barna arcának vonaglásait palástolgatta. Nézte, sokkal elmélyültebben, mint amilyen könnyedhangú a hozzáintézett kérdése volt:
- Elsőbbed is, hogy mely minőségben köszönthetjük uraimékat? Hivatali járatban-e, vagy csak úgy privátim?
Pál püspök nehezen szakadt ki a gondolataiból. A sovány emberek rosszgyomrú humorával igyekezett volna takarni felindulását.
Tenyerével a térdére ütött.
- Hát felséges uram, itten mostan egyafféle jámbor peregrinusokat láthat felséged, felségedet tiszteletten esdjük. De azt is inkább úgy, mint álomjelenést. Mert az otthoni hit szerint mink most itt sem vagyunk.
- Hanem hol? - húzott, delejezett a király pillantása.
- Igazat jóvéggel ha illetjük, én jelenleg épp egy gályán ülök, útban Jeruzsálem, avagyis a Szent Föld felé. Zarándoklatban.
- És őkegyelmeik? - villant egy fényeset Károly emlékezete.
Oda nem adta volna ezt most sokért!
- Hédervári Kont István, a Héder nemből! Kanizsay Miklós, Osli nembeli! Korpády János! Régi jó híveink és jóbarátink!
Befelé örvendezett azon a nagy sikeren, amit a hiúságnak köszönt. Hogy a három büszke magyar hogy belerezdült a személy szerinti felemlítésbe! No ez nagyszerű, hogy ez a pár név hirtelen így az eszébe jutott.
Horváthy elragadtatottan tekintett a felsorolt férfiakra, szinte mintha azok tálcára kirakott portékái lennének.
- Hát... ők amolyan  v é l e t l e n  folytán.
A «véletlen» szót megnyomta és kétértelműen villantotta ki hozzá a fogai sövényét.
- Csak ex improviso... Világlátni vadnak őnagyságáik. Nemremélten találkoztunk...
Vagyis, hogy otthon ez lesz a színe.
- De mi valójába innen tovább sehova nem megyünk. Nekünk elég szent föld ez is.
Itt elharapta a szót. Időmart arcán az álmélkodás kételkedő és egyre üdvözültebb, szinte elrémült kifejezése nyiladozott.
Mert Károly kiengedte karjából a fiút s valami láthatólag leküzdhetetlen kényszernek engedve, kezet adott neki.
- Testvér!
És megragadta Horváthy jobbját.
Ez a parolával együtt hajolt, roskadt, - le, mindlejjebb, míg egyszercsak ott térdelt a sárgán sárga és veresen veres trónszék előtt. Rajongó alázatában homlokkal előre borult. Ajka az őt nyilvánosan elfogadó, elismerő fejedelmi ember kezére tapadt.
- Testvér! - mondta egy halk hördüléssel már ő is. - Öcsém! Én öcsém s királyom... Fennkölt testvérem...
És egész férfivalója vonaglott, mint akit gyönyörteljesen korbácsolnak.
A többieket is megint a nagy élmények nehéz érzése fogta el. Ültek mozdulatlanul s oda nem mertek volna nézni, nehogy újból ellágyuljanak. Hosszú percek teltek így.
Végezetül is Horváthy törte meg a helyzet varázsát. Felkelt térdeltéből, szinte megszépült és nála sohasem hallott lágysággal így szólt:
- Kijelentem Isten, hogy én erről sohasem tettem volna emlékezést, ha kegyelmes uram magától fel nem hozza. Mert hol avathatom én az én kicsinységemet egy ily főember és nagy hirt-nevet viselő, fejedelmi ember mellé?
- De mikor igazat! - lelkesült a regényes fordulaton a nápolyi nő. - Ez... így... no, nem tudod jól... még hiba vel beszél madzsar... csak aztot mondok bizony: vér, az vér!
Arra célzott Margit, hogy férjének apja, Lajos gravinai herceg, ugyanaz volt, mint a Horváthy fiúké s másrészről Palizsnay János vránai perjelé is.
- Anya különös... külön. Apa, az mind egy! Bastard? Nincs volt esküvő, nagy congressus előtt?
Szelesen legyintett:
- Ajj, herceg, az más! Fejedelmi rokonság, más. Ők kint vannak kicsik törvénje alul.
És boldogan tapsolt saját magának, a mégis csak egybeszült magyar beszédért.
Az urak sem engedhettek el egy dörmögő vivátot. Dehogy jutott volna eszükbe, hogy a királyi kiváltságok ilyen tág értelmezését meg nem bocsátották volna otthon Valakinek, aki pedig egész tökéletesen beszél magyarul. Sőt érez is, amikor a női gyarlóság megengedi neki. Ők itt most csak nagyon le voltak kötelezve. Ezt imádták itten. Idegen volt...
Lelkük nagy elszármazásában azt sem vették észre, hogy Lancelot elúnta az áhítatos veszteglést és kisurrant apja térdei közül.
Margit még elkapta. Halkan odasúgott:
- Hová?
- Megyek szeretőt keresni - kacsintott tehetetlen anyjára a gyerek.
Nagyon édes, pimasz kis kölyök volt. Szemtelen, mint egy kis arany légy.
S azzal ki a teremből!
Horváthy közben visszaült helyére. Férfiasan megfékezte indulatait és változtatott a hangja lejtésén.
- Hát hallom én otthon eleget azt a szót, hogy «bastard». Mondják nekem eleget, hogy «bastard». Hogy fattyú... S vélik minden cselükvésemet egyedül csak ebből az eredetből eredőnek lenni. De nem baj, nem baj! - mosolyodott el a szögletes paripaarca.
Neki ugyan mindegy, hogy személyének milyen sérelmei árán jutnak el a célhoz: a nemzet sorsának megjavulásához.
- Fő, hogy eljussunk! Mert ebben álló az ügy, alázatos elménket majd Kont urunk tisztelettel előterjesztvén...
Tekintete Hédervári Kont Istvánra tapadt s az mindjárt fel is emelkedett helyéből. Elkezdett beszélni, kicsit még fátyolos, de nyugodt komoly hangján előadva, hogy milyen végveszedelemben legyen most a magyar Birodalom, melyet Nagy Lajos csak még nemrégen is, olyan avatott kézzel gubernált. Mily növekvő rettenéssel, sőt már zendülésekkel is figyelik a hazafiak azt a kapadozó szertelenkedést, amivel a szoknyás királyok e nyomorult népet ide-oda ráncigálják - s míly ellenkező szívvel nézik, hogy az ország határa, immár északon is, délen is, nagymértékben kicsorbult! Lajos és az ő atyja, Róbert Károly, nem szánták életüket idő előtt felemészteni, hogy csak a Birodalom növeltessék. Ráfordították minden tudományukat a hon megoltalmazására, amihez ők, főrendemberek, vérükkel szintén hozzájárultak: tatár, oláh, bolgár, török, velencei és cseh ártalmak ellen. De nembizony avval a szándékkal, hogy holmi asszonyocskák az ő munkájuk gyümölcseit elvesztegessék!
- Akkor, felséges uram - sodort egy mély lélegzetet Hédervári - amikor nemdenem, Lajos dicső nagy képzeletei még meg sem valósulhattak!
Nápoly, az Anjou Ház egyik öröksége, Magyarországgal, ugye, máig sem egyesült? Velence is kijátssza az országot, nem maradván annak hűbérese - mint ígérte - hanem csak valami rongy 7000 forint évi béren váltja meg a rámért szolgaságot.
- De ezeket most távoztatom - komorlott - Nem kelletik a hazából Velencéig sem kimennünk. Elég, ha a belső bajokra gondolunk.
Felnézett s mély, haragos, valami tagozatlan és olyan fenyegető moraj hagyta el a torkát, hogy Károly rögtön eltökélte, ezt az urat soha maga ellen nem ingerli.
- Budavárban felség: dat veniam corvis, vexat censura columbas! Hollóknak megenged, galambokat sujtja a bíráskodás!
És előadta a régi nagymultú családokon sorba történt sérelmeket. Pedig valamennyi familia milyen tisztes rangú és míly bő érdemű! Lajos nem röstellte belső barátságába fogadni őket. Míg most..?
- Zudarok, felség! A Zudaroknak nálunk való jó hírét tudod.
Megvonta a szakállát két tenyere közt.
- Hát e szívünket búsító gyámasszony, a siheder lányának egy szavával megszüntette, majdnem hogy egészen eltörülte őket!
S felvillant, hogy ugyan mi lesz a válasz erre az égrengető injúriára?
Az okos pici Károly, okosan csak ennyit picit szólt:
- Hallod te Boldog Szűz?
De a tekintetébe belehelyezte mind azt a legmélyebb megütközést, amit a panaszos ember tőle kívánt s Hédervári így most teljes bizalmával csordult:
- Igenis felség! Krucsov, Ilsva, Kapronca birtoka elüttetett a kezükről, nagy vénségbeli koldulásukra! Sőt Imreh püspököt is - tudd: Zudar Imre püspököt - a rossz asszony székéből elmozdítá. Kibolyghat ide a szegény bujdosásba esett ember, a hazán kívül. Szaladhat Imolára... csak letött állapotban haljon meg is.
No és György! Zudar György!
- Az irígy tanácsosok addig csincsegtek az idősb királyné fülébe... ezóta tán fogatják és öletik is Györgyöt. Mit tudom!
Kis szünet állt be.
István sötét érzések közt ingatta korán dérlepett fejét.
- Tovább! - folytatta kérlelhetetlenül. - Lacfi! Hát ez a sokágú, tős gyükeres familia?
A csáktornya-nembeli István vajdát, a simontornyai Istókot - a főlovász mestert - és öccsét értette.
- Meg nem szűnhetnek uram a pereskedéstől! Még a vásárokon is hirdetik őket a haza rákfenéjének lenni! Ugyanekkor pedig a semmi derék dolgot csak meg sem bűzölő, negédes, rossz nyalka ember és rend kívül nagy lopó, kárt tevő ember, Töttős László, nyavalyás, hamis iratokat használt a jó úr Szekcsődy Péter elleni perében, - kiért nyakonköttetés járna, avagy palloshersenés, jószágvesztéssel.
De lám, erre alig valami kis bírságot rótt ki az udvar.
- Itt van aztán Kállay Ubul...
- Ubul? - ugatott fel e nevet hallva egyszerre Károly s úgy elhőkölt, mintha tüzes parázzsal kínálnák.
Már kilépett tartózkodásából és mozgékony arcának élénk játékával sürgette a küldöttséget:
- Mi van Ubullal, uraim! Ubullal, kit mi a capitális nagy úr Lacfi és Czudarokkal egysorban kedvelünk és igen szeretünk?
Hiába volt Hédervári a kiszemelt szónok, többé Korpády és Kanizsay sem türtőztethették keserűségüket. Közberivalltak:
- Lehordták őt!
- Feddő levelet írattak rá, hogy a «haza dolgait rontó» Lacfi nemzetséggel csak a szóváltástól is szűnjék!
- Így vagyunk! - lármáztak és oly nagy háborodásban törtek ki, hogy Korpády a hely méltóságát sem tekintve, száraz hangon felhahotázott:
- Haha... Döbbensz, király urunk! No mi is, mi is!
- De várj ekicsit felség, mert szegény hazánknak végső romolása csak most áll elő!
- Zsigmond! - sodortatta magát Károly fokonkint, a még nagyobb megdöbbenésbe.
- Ugyan ő! - kiáltozott a két úr.
És Kont magyarázta:
- Nem szenyvedhette ezt a korhely sohonnani legényt az ország. Még maga is a Mária leány sem. Mely utóbbi végből - s itt merőn és hosszan Károly szemébe nézett - mint titkon halljuk, úgy segítének a bajon, hogy rejtve a francia Lajos hercegnek ígérték a hajadont oda, kivel jelképileg már össze is eskették... Garay vött is volna a házasságszerzésért valami titulust és jószágbani adományt a francia udvartól... Nem kell mondanom felség, hogy emián Zsigmond még haddal a hazára törhet és hogy neked is mit jelentsenek e francúz barátkozások, itt a tőszomszédban...
- Azt - felelt bár keményen, de egyszerre megint tartózkodólag Károly - hogy ez politikai tekintetű hűtlenség és erős szomszédságrontás.
A három úr azonban ennyinek is megörült. Megszűntek kiáltozni. Meglohadtak, ernyedtek és révedező, valami nagy dolgot sejtető arckifejezéssel bámultak Kontra. Ez most lerakta kerecsentollas fövegét a térdéről, oldaltarsolyába nyúlt, egy tekercs pergament vett onnan ki s azzal felállt. Szilárd sarkantyúpengések közt előbbre jött, közel a sárgán sárga és veresen veres trónhoz.
- Uram - kezdte, mondta, valami egyre táguló ünnepélyességgel. - Deo gratias, Istennek csoda ítíletiből, nem lehetetlen azért a szomorú jövendőn segítenünk. Régi magyar királyok maradványa vagy, színmagyar nevelés, kire a hazában legjobb emlékezet vagyon. Mert ugyebátor, nem egyszer tett felséged a különb-különb jelességeiről bizonylatot.
Vallotta, hogy egy vitéz és harcos férfinemzetet, amilyen Magyarország, asszonyi állat helyesen nem igazgathat, azt semmiképpen meg nem vígasztalhatja, sem dicsőítheti.
- Ezeket csak férfi követheti el. Jogos eszejárású és minket kedvelő. S ugyan kit találhatnánk ilyet jobbat, mint éppen...
Pillája egy mélyet hunyt. Kemény arcán egy óhatatlan könny futott végig. Hagyta a szakállába peregni, majd a belső megrendüléstől elrekedt hangon folytatta:
- Felségedhez bízunk eleitől... Szívünknek és lelkünknek rejtekét elibéd terjesztvén, hozzád járulunk ím e haza üdvét néző dologban... s meghívunk, éppen Szent István napján, ami nekünk a legfőbb és legnagyobb: apáinknak szent örökébe, az magyari trónba.
Hátravetette sörényes fejét s egy rövid, hördülésnek is beillő lélegzetet vett.
- Fogadd el Urunk, úgymint a magyar-olasz Anjou Háznak ma egyedül érettkorú fi örököse és Nápoly királya, hogy így a dél Itália a magyar Birodalommal valahára csakugyan eggyé forradjon, - a magyar, olasz s dalmát gályák együtt őrködhessenek az Adria vizeken és Velencének se lehessen a pártos bosnya Tvartkó királlyal rossz terveit valósítani. Sőt inkább őmaga is a Signoria, az egyesült magyar-olasz kormánypálca alá kerüljön, minden kincseivel.
Hangja megint hullámzott, de megkeményítette és folytatta:
- Adnája Teremtő jövetelünknek boldog végét! Így aztán senki sem gondolhatna minket sem, a Lajos királyunk iránti hálától elfordulóknak lennünk. Mert Te még e viszálytkeltő francia házasság dolgát is megelégedésre fordíthatod, uram!
Közelebb jött.
- Van felségednek fia, itt láttuk: Lancelot, aki noha bizony kisebb idejű, de bizony nem éppen szokatlanul fiatalabb Lajos árvájánál, a Marjácska lánynál és így őtet mind testben s mind értelemben, hamar utólérheti.
Szerinte legkevésbé sem volt aggasztó a hat év korkülönbség.
- Afelől ők bátran elmátkásodhatnak, még majd a legjobb házasságban is élhetnének, hogy felséged az ő nagykorukban a kormányzatot nekik átal adván, szedjék aztán közösen a két jeles apák gyimelcseit... Örököljék a trónt... amivel úgy a törvényességeknek, mint a hálának s mind pedig a haza érdekeinek a legszebben elég volna téve.
Úgy mondta mint az imádságot s ilyen áhítattal végezvén, még közelebb jött, féltérdet hajtott és kellő udvari ceremóniával előbb Horváthy Pálnak szolgáltatta át a pergament, - aki azt viszont rögtön Károlynak adta tovább.
- Ad bene placitum, kegyelmes urunk.
Most Károly is felkelt. Arcán valami tűz... Tűz volt a homlokán is és ebben a sugárzásban, kezét az okmányért nyujtotta.
- Meggondoltátok - szólt, de sem kérdő, sem állító hangsúllyal.
S körülhordozta tekintetét.
- Immár mit tehetünk..!
Leveles kezével Hédervári Kont Istvánt ölelte fel, másikkal Horváthyt, majd a szintén fél térden hódoló két úrnak bólintott.
- Csak meglátjuk s megmondándjuk.
És itt viszont a mennyezet felé:
- Mert: ad huc sub iudice lis est! Perünk még a világbíró nagyisten előtt van... s az Őcsalhatatlansága sugalatáig, tartóztatván kell magunkat viseltetnünk. Értitek... A csáb igen erős. Szent István legdicsőbb koronája vakít. Pedig ezt olyan per sühepühe, nem szabad... Csak kellő imázások, bő kérelmek ontása és érett fontolás után...
Elrévült.
- Hagyjatok, mert gondolkozunk - mormolt, félig mintegy máris ihletben s inkább csak lehelte a függönyökből bámulatos jókor kilépő udvarosának, hogy rendeljen szállást, élést, ameddig ő majd a Szentlélekkel viaskodik.
- Istennel uraimék... egyedül a res publica érdekében és szívünk nem múló köszönetivel.
Margit asszony úgy elfogódott, csupán inteni tudott, az urak pedig engedelmesen kitolongtak. De mindnyájan úgy érezték, hogy itt azért a kocka félig máris eldűlt. Az árva országnak új, jóravezető uralkodója támadt a nápolyi kék ég alatt, a veresen veres és sárgán sárga itáliai, királyi székből.

XXIX.
Emelkedett érzések közt tért nyugodni a magyar trónajánló küldöttség. Jó, hogy vastag falazat volt köztük és a reménybeli új uralkodójuk közt, mert ha visszatekinthettek volna most a tengeröbölre nyíló csarnokba, talán sóbálvánnyá kövülnek.
Micsoda változás!
Ez az az előbb még oly áhítatos viselkedésű férfi? Ez a nápolyi komédiás? És ez az a fenséges tartású nő, aki mintegy háziáldása családnak, urának és majdan az egész magyar hazának?
Károly az alárendelt sorsból felső magaslatokig kapaszkodott emberek ízetlen szokása szerint, alig fért bőrébe. Füttyentgetett, mint egy osztrigaárús suhanc és rút volt a kapzsi mód előreszökő állával, sóváran égő szemével, - rút és visszataszító. A fennkölt hitves pedig sziszegett és tajtékzott dühében. Vonaglott, mint egy megtaposott áspis. Egyszerre már csak keverten és korrupte beszéltek magyarul. Kiestek a magasztos szerepből. Már csak hasznot szimatolni, kajánkodni, vagy szitkozódni tudtak.
A pici Károly gyors pici léptekkel méregette a szobát.
- Zsebemben a híres Nagy Lajos országa! No ezért ugyan vesződhetett és a koporsóba szállhatott!
Mostantól majd őérte harcolnak a bandériumai. Neki fizet dicát az úr, subsidiumot, portális adót a paraszt. Neki bányászik aranyat Körmöc, neki szedi az országból kimenő árúk harmincad vámját a tricesimator...
- Fogom a kölyködet, asszony, trónba vágom, hogy csak úgy nyekken! Fejére borítjuk azt az István-féle fazekat! Ütheti a gutta a császárt öccséstől, francia királyt meg fiastól! Ez bevágott.
Kis rőtes szakállát tépdeste és furcsán bandzsalított boldog izgalmában.
- A nép sem utolsó, nem! - torpant meg a legközelebbi fordulónál. - Úri nép, jól tejelő nép, csak bánni kell vele tudni.
No ő majd tud.
- S mit nem tud az ember egy ekkora birodalomért!
Ez bizony nem a koszvadott kis nápolyi trón.
- Megőrültél? Megőrültél? Che la Vergine ti confonda! - tombolt fel a nő és emelt ököllel rontott mámorban keringő férjére. - Hát csakugyan azt gondolod, hogy engedném a fiamat veled és nekik, egy ilyen nyaktörésre? Hé! - dobbantott. - Magyarországnak ám megkoronázott királynője van... annak az átkozott fajnak! Ez neked nem számít?
- Oh-hó!
Károly erős pici keze facsart egyet Margit felemelt öklén.
- Csendesebben, porco di Dio, csendesebben! Mi bajod?
- Az - sivalkodott tehetetlen dühében a nő - hogy épp a fiad hitveséül szánt Mária apja, dicső Nagy Lajos, - éppen ő ölette meg az én apácskámat, Károlyt, Aversában! Engem a világba taszított, anyácskámmal együtt, az istenverte magyarok végett.
Még fülében csengett a kiáltozásuk, amivel éjnek idején palotájukra tört a fegyveres népség, míg ők anyjával halálüvöltések közt menekültek egy kis hátulsó ajtón át.
- Most ugyanannak a Lajosnak feleségével, lányával, népével ölessem le uramat és a gyermekemet is? Barom! Te állat! - tajtékzott. - Eressz, vagy szemedet veszem!
És tett is valóban egy ilyen szemvakaró-féle mozdulatot.
De a pici vasököl fogta, a rőt szakáll bolond vígsággal rezgett, Károly csak nevette az asszony hergelődését.
- Hát apácskád bizony a jobbhazába tért... enyém sem sokkal különbül - villogtatta fehér fogait.
Majd ugyanolyan kegyelet nélkül tette hozzá:
- Anjou Endre, no! Az aranyhajú Endre királyfi, mint mondani szokás a magyarok közt. Azt felejted, szépem? Valljuk be, hogy Nápolyi Johanna nénénkkel együtt, ugyancsak benne volt mindkétféle derék apáink keze, abban a dologban! Abban a kis gyilkosságban... Jaj babám, a bosszú, az bosszú!
Az eddig a másik részről járt ki, Endre megfojtásáért, most aztán majd tőlük, a két apácskákért.
- Mit háborogsz? Hiszen gyermekfővel nem is igen ismertük őket.
És egyszer úgyis meg kellett volna haljanak...
- Jobb lesz csak rámbíznod. Nem megyek tanácsot kérni sem a tyúkólba, sem csizmás kandúroktól.
Vállával az ajtó felé döfött:
- Mint ezek! Hát hallgass, készítsd a fiút és vágj tovább nyájas képeket. Most, most vetett fel a szerencse kereke! El nem eresztem.
- Most, most - utánozta hanghordozását Margit - most táncol a jég hátán egy szamár. Te őrült! - tette hozzá valamivel engedékenyebben. - Mit gondolsz? Amiért ezek itt csaholtak, az már az egész ország? Lajosuknak valamikor hűségesküt tettél a hátramaradói felől. Ne akadna, aki erre még emlékeznék? Orrod alá tartsa? Róma is! - szisszent. - Átok alatt állsz, a római pápa Nocerában megostromlása miatt! Hiszed, hogy ez majd szó nélkül beleegyezik a terjeszkedésedbe?
De a nép is, az együgyű, melynek örökké csak István... Szent István nevével van tele a szája..! Hogy az majd elfogad egy kiátkozott uralkodót?
- Ó! - ujult ki megint más oldalról a dühe. - És hogy ennek éppen most kell egy új háború, mikor az itteni trónszerző hadak költségét még ki sem fizettük! Üres a kincstár! Hallod?
Nem fékezhette szilaj vérét. Ahogy kissé lazult a szorítás a csuklója körött, kirántotta kezét és arculcsapta a nevetgélő kis embert. Csapkodta és fujt, tüszkölt, mint egy fellázadt tigris.
- Co si! Co si! Co si! Így, így, így! Ne neked, gyermekrabló! Hollók vájják ki a szemedet!
- Hallgatsz?
- A hollók! A... hollók! - rivalt fel a nő. De hiába. Az a pici vastenyér lesujtott rá és ütötte, porhanyította, ahol csak hozzáfért.
- Leszel okos? Leszel szelíd? Tisztelsz mindjárt? Szeretsz mindjárt?
- Ezt!
És az asszony egyenesen a szeme közé köpött.
Eltartott a civakodás jó néhány percig, majd elmúlt, ugyanolyan pillanatok alatt, mint ahogy támadt. Görcsös nevetés és hempergés lett a vége ennek a mindig marakodó nápolyi macskaszerelemnek és dühös csókolódzás.
- Vipera sacrilega! Átkozott vipera!
- Maladetta bestia! - becézgették egymást a házasok és már szavak nélkül is legtisztábban tudták a teendőket. Menjen hát a kis Károly szerencsét keresni, ha terét látná! De a halálos macskaszerelem gyümölcse - Lancelot - az marad.
*
Egész nap, sőt a másnap is a kiújult mézeshetek lázában telt. Harmadnap azonban Károly felöltötte magyar izlés szerint való legkomolyabb orculatát s kiállt színészkedni, a trónkínáló küldöttség elé.
- Cedo maiori! - horgasztott lassan-lassan fejet. - Ím bőven megfontoltuk, ama nagy Bíróval tanácsot tartottunk, hitvesünkkel is mindent meghántunk-vetettünk s hát uraim - el, el, elfogadjuk.
A magyarok lélegzetfojtott csendben nézték.
Ő mintegy erőt gyüjtött, majd folytatta:
- Szükség itt énmagam említsek holmiket! Mert barátim, én a Nagy Lajos nevelő apámnak köteles embere vagyok... De oly tetszésünk lőn, hogy most éppen ennek a kötésnek erőtelenítésével áldozhatunk a mi jóltevőnknek: ha írtóztató pihegő munkával egybegyüjtött birodalmát, forma-okból felaprózni nem engedjük. Mivel egy oly nagy lángoló elme akkor miért élt? S mivel ő e most felforgó történetekből nem láthatott előre semmit.
Koppanva nyelt és vak hangon köhögött.
- Nyugtat a Szent Lélektől reánkjött hit, hogy férfiúságunkkal mi az édes országot asszonyveszedelemből csakugyan szabadíthatjuk s megvígasztalhatom e mostani romlott állapotjában... Mely legtisztább szívből eredett rezolúciónkra, Isten sugalata után a kedves feleségünk nagy biztatása bátorított.
Megint szünetet tartott és homlokát a csipkés kendőjével szárogatva, végezte szavait:
- Tisztelkedjék azért kegyelmeitek az őfelsége serena faciesse előtt, aki igaz szeretettől viseltetvén és emésztetvén, a haza merő édesanyja vágyik lennie... Ti pedig szép okos titokban készülődjetek, mert eljütt bizony a mi óránk és mert rövid nap mi is készen elibetek állunk.
Tizenegy gályája ringott éppen a barlettai vizeken. Ezekre gondolt. De csak hadak, sőt nagyobb kíséret nélkül, mindössze a küldöttség tagjaival és nehány udvari kegyencével indult Magyarország felé. Mintha lopni menne azt a felajánlott és kicsúfolt, tompán belül azonban mégis rettegetett koronát, mely - hiszen jól tudta a magyar történetből! - ült már szerencsétlenek, botorak, sőt tévelygők fején is, de soha eddig komédiások, kalmárok és kalandorok homlokán.
Margit a palota lépcsőjéről, fia kezével intett utána búcsút. Visszaintett ő is. Kendőjét azonban a vízbe ejtette.
Babonás volt és elsápadt.
- Rossz jel - gondolta.
S egy percre megrendült, nehéz érzése támadt. Mintha nem látná többé azokat, akiktől búcsúzott. Mintha nem térne vissza ide soha-soha többé... De a gálya repült, már vitte Szent István országa felé. A víz méregzöld fodrokkal játszott körötte. Le lehetett látni, szinte a zöld moszatos fenekéig.
Lerázta magáról a lidércnyomást és előjött a hajó végéből. Horváthyt kereste. Testvért, ebben a társtalan, bizonytalan, nyomasztó egyedüliségben.
A zágrábi püspököt ott találta a kormány mellett. A naszádot vezérlő dalmát ember vihart jósolt neki. A mélyenszántó sirályokra mutogatott és hogy a halak tábora milyen falkástól vonul. Nehéz testük fekete árnyékkal lomol a víztükör alatt, mely szinte recés a hátuszony-fűrészeiktől. Ezt nézte éppen Pál, bár nem először volt tengeren, de megúnhatatlan... A mélyvizek neofitái - a magyar követek - kissé távolabb verődtek össze. Vaksi szemmel, a valahogy megszűrt, híg, rőtveres napudvarba hunyorogtak. Csendesen az ifjú, jövendő királyuk és a haza boldogulásáért imáztak.

Ezek egyike sem volt már az ő kezükben.

TIZEDIK RÉSZ
HUROK SZORUL
XXX.
Viborni Stefán, a Kaplay Dömötör bíborosérsek kancellár sekrestyése és egyben belső inasa, barbélya, szinteképpen jobbkeze, - halkan szöszmötölt az agg egyházfejedelem körül, a jó nagy magános, úri puhaságban. Bajuszát kifésülte, meglombosítá, majd szakállának idomításába fogott. Kötésig érő, gyönyörű szakállt viselt az eminenciás úr, mely mióta így tökéletesen elfehéredett, csak még szebb, tisztesebb és kívántatósabb lett, mint volt barna korában. Tisztára olyanná varázsolta a bíborost, amilyennek a kisdedgyermeki elme a Szentmikulást képzeli. Folyt ez a dicső szakáll, valósággal folyt, selymesen és ércesen, mint tündöklő ezüst patak. De értékesebb volt minden ezüstnél. Mert ez élt is és illatozott, a kedves rózsavizektől, amiket Viborni oly bőven locsolt rája, hogy a hívságoktól rég eltávolodott, most meg már éppen végképp a mennyek felé fordult főpap meg is sokallta.
- Elég lesz Stefi. Nem vagyunk nyalka uracsok, egyafféle cicomáskodók, hogy ilyen pompáskodásnak induljunk. Hajamat vödd! Az úgy vélem, ekicsit baglyas.
Kicsit nagyonis éktelen volt. Reggeli idő járt, a prímás miséről tért meg, fedetlen fővel lovagolt be a templomtéren keresztül, hát a szélverés összekalamistrálta bizony a fürtjeit. Majd aztán még vissza is feküdt az ágyba az öreg úr, mert főképp így nyárba kelve, a csattogó melegben, hajnalkor nagyidején szeretett misézni, rá egy kis nótácskát szundítani s csak ezt követőleg végérvényesen felépülni és reggeliebédet enni.
- Igenizs, Bozse ákárátábul - pillantott a közepeskorú szolgaember, tisztességesen befeketézve, de haj tekintetében szintén fehér. Mert Vágujhelyről származott - tótnemzetből - bár másrészt németből is és így mindkét rendbeli vérnek szőkeségét ereiben és hajában egyaránt magával hozta.
Nagyúri cselédekként fínyásabb volt a gazdájánál és a sekrestyések szokása szerint, kenetesebb, áhítozóbb, papabb a papnál.
Most is rögtön szent engedelmességbe esett és áthelyezte takarító buzgalmának székhelyét a kancellár fejetetejére, ahol egy csomó szösz a legképtelenebb összevisszaságban volt egybegabalyodva
- Áj! - mondta erre. - Áj! Hájácská borzasztó. Fogom mozsni izs kefíllni, Bozse neviben.
- Jó, hát csak mosd és keféld - adta meg magát sorsának az úr. - De a lúgot édes fiam a filembe ne csorgasd! Elég süketség nekem az öregség! Halántékomba se eressz olyan sípra járó füzért... tudod! Szömtelen ficsóroknak való a!
Ezzel lehúnyta pilláit s fehérre aggott szemhéjjain keresztül, valahogy félálomformán szűrte a külső édességes és mindig egyformán ifjú világot.
- Bozse kegyelmiből! - rezzent fel egy lemérhetetlen tartamú idő mulva megint, az egyházfi fohászkodására. - Míltózzék most illustrissímus et reverendissimus, fejecske picike bálfele forogni. Forogni, ázáz körözni... vágy cirkulálni. Dákujem pekne! Köszönök leg-áztán álázátosább...
Kiderült, hogy a fejmosás és szárogatás, hasonlószép rózsavizek és puha damaszkendők közbejöttével ez alatt meg is történt, - sőt Viborni már az erősszálú hajzat felégetésénél és tekercsekbe gyűrűztetésénél tartott. Annak is a legvégén.
- Grácia-hophopp!
Stefán anyailag óvatos kezei most meg a kancellár fülvidékét birizgálták. Szinte babáztak a hatalmas emberrel, mint bimbózó lányka az ő játékbábújával. Majd a munka röviden elkészült.
- No elengedsz valahára Stefi?
Stefi utólérhetetlen fínomsággal csücsörítette ajkait és negédesen lábujjhegyen lejtett.
- Szent-áztán Polikárp szekundalasaval. Vele! - javította ki magát rögtön és meghajolt.
Ez is a szokásai közé tartozott, az «aztán» szónak ez a gyakori használata, a legkülönbözőbb, sőt a legindokolatlanabb helyeken. Minél jobbízű beszédbe hevült, annál sűrűbben. Néha még el is választgatta az egybejáró szavakat az «aztán» szócska kedvéért, melyet valahogy különösen előkelő hangzásúnak tartott.
Most a barbélypalástot nyakból oldozta és három ujj közt hátravonta a széket, melyből a kancellár kikelt.
- Jó könnyű írzíst megván?
- Van, van fiam. Megvan.
- Ákkor... sertum áztán roseum... Pár tized olvásó...
- Ebélleném! - tett egy öregesen lobbanékony kis mozdulatot a kancellár s a fülecimpája halványan elvörösödött. - Ha? Mi? Hát mit adsz, mi? Adsz végre valamit?
- Bozse ádott - felelt ugyanolyan árnyalatnyi helyreigazítással az egyházfi. - Ádott ű-áztán szentsége válámi kicsiká cipó, aludt-áztán tej, brinzacska.
- Á!
- Ákkor sajt, tyúk-áztán tojás, méz, kicsuka.
- Áá, canis filius! Ne bolondoskodj! Nincs böjt. Péntek nincs.
Az úr a szép ezüstcsipkés kerületű és arany-ezüstmarhákkal díszített asztalhoz telepedett s ujjaival dobolt a lapján.
- Ha? Mi? Asztali rendtartás! Első! Aquavita, mézzel megtrágyázva. Malozsaszőlőt bele és fügét! No. Majd ottan derék sódar, szalonnabéli. Öregtálon berbécs, avagy tehénhús... Az más küssebb tálon nyerskáposztát pecolajjal! Ésatöbbiféle... Újból lött gyermek nem vagyunk, Viborni! Nem vagyunk még vének s holteleven aggok, csak öregek - duruzsolt. - Erő kelletik.
A sekrestyés ezúttal nem felelt. Eltérő álláspontja jeléül sóhajtozott csupán s kezdett mozogni a kívánt dolgokkal, mint különben minden húsevő nap reggelén. Ezüstkohóba csobogtatta a bort, megmézelte, ezüst hordócskákban asszuszőlőt, fahajat, borsszeget, fügét, sáfrányt hozott s akarta volna ezeket - táresz kantáresz - az üstöcskébe hányni.
De a kancellárnak nem tetszett. Kevésnek találta a borsot, sokallta a mézet és az égető katlannal való bánást sem helyeselte.
Kivette a szerszámot Stefán kezéből.
- Ha? mi? Hát mi ez! Mi? Hát ez mi! Ha? No. Hát ittvan... ittvan! Hát mért csinálod ezt így? Ha? Hát így kell ezt csinálni? No. Így. No... Látod? Látod? Ezt a miféléjét fogd itt meg! No. Látod? Látod? Hát bolond vagy te, vagy szamár vagy te, vagy marhamifélés vagy te? Ha? Mi? Hogy még ennyit sem tudol? Hogy még majd felgyujtsd magad? Te! Te jellemtelen. Ésatöbbiféle.
Kicsit ilyen érzékeny volt, de csak ameddig nem ött. Komolyan sohasem haragudott. Viborni nem is bánkódott ezért. Ismerte. Ő a házi embert ismerte és nem a nagy férfiút, akit más külső halandók. És kavargatni kezdte a kedvesillatú nedüt, ameddig a fűszerfélék jól egybeszédültek. Akkor elfujta a lángot a kis kohó alatt és töltött.
- Chvala bohu. Istennek hálá.
- Jól élj! - vetett egy elégüléséhez készülő, kurta kis pillantást az úr. S keresztvonással feláldotta, két tenyerébe ölelte a hasasodva domborodó poharat. Már egy perccel előre is szívó ajkaihoz vitte és oly édesdeden ivogatta az erőteljes italt, igazán mint a tejet.
- Szalonna? - szűnt meg tőle valami idők multán.
Viborni a szék mögött vigyázott.
Váll fölött beadta rögtön a bicsok-kést is.
- De szalonnacska jégrül ván, hideg - jegyezte meg.
- Miassz? Miassz? Hádosztán! Hádosztán!
Igen szívesen és jól reggelizett a bíboros. A kenyérből is csak azt a leghajasabb durcáját. Éltes korára megvolt még minden foga s oly ép, mint a vasszög. Igazi katonafogazat. Porcogott és őrölt.
A gyűrűs kéz letört időnkint egy-egy puhább falatot, rakott rá valamit s hátranyúlt.
- Tied.
- Legyen meg Bohá jeho vola. Legyen meg Izsten-áztán ákáráttyá! - sütött pillát szelíd búbánattal az egyházfi és jó nagyokat pofázott a kenyérre ültetett szalonnából.
- Cziczke?
- Kint. Pátkánt fogott.
- Ereszd bé.
- Hnet. Csul. Mingyár.
A kiskutya bejött, - kis öreg kutya, őszpofájú és deres bajuszú, de peckes inú és szintén jófogú. Kapott az is. Így evegettek hárman szépen, öregesen, elbékélten: urasan, paposan. Kint záporozva sütött Kisasszony havának rőtarany napja, bent hűvösség, szelíd félhomály és derűs béke honolt, mint ez már a jó harcokat megharcolt élet után illik.
De egyszerre csak megbolygatta valami e zárt világnak boldog lélekszunnyadását.
Szóváltás odakünn...
A kancellár kitette kezéből a bicsok-kést. Kereken nézett.
Ki há-bo-rít-ja az ő méltóságteljes csendjét?
Elütközött.
- Miska..?
- Bozse ákárátábul, kint a kápunál.
- Hádakkor! Hádakkor hogy lehet? Hm? Mi?
- Ippeg űtet legjobban-áztán hállok.
- De kivel dulakszik?
- Áztát nem hállok.
Majd inkább meglátták, mint hallották.
Sem kopogás, sem engedelem, egyszercsak bedűl Zudar III. János - Zovárd nembeli, bölcsi - két éve váradi püspök és egy kicsit buzogány-törött orrú. Tört orrán kívül azonban most még el is volt némileg kékülve és vastag, patkószerűleg előreugró alsó ajka lilásan remegett a lombos szőrgyűrű közt. Nyakbodra félre, veresből zöldre tündöklő nyári tubinmentéje... annak is bizony felfele fordult a lódingcsomója. Különös hát.
- Atyaságod...
- No igen, igen - állt élesen a prímás szeme és egy moccanásnyit a teste a székből feljebb nem mozdult. - Nem hallottuk jelenkezésedet, fiam... Ésatöbbiféle...
- Eminenciád - kezdte újból a bihari, de már akkor más urak is bugyorogtak be az ajtón, hasonló kéretlenül.
- Árulás! - hördült borzongató bikabőgéssel, Demeternek épp a saját atyafia - Kaplay János - és jobb karját lapos tenyérrel meredeken feltartotta.
- Miassz? Miassz?
Kanizsay János, a néhai István püspök öccse, dermedi arccal bámult, mintegy égrekiáltó révületben. Lapátszakálla felvált a melléről s rezgett.
- Mely rút ármányok..! De méltó volna az ilyen haza-ártalmait összvekoncoltatni!
Lett dolog, míg ezek s a még folyvást érkezők mind begyűltek, valamit csitoltak, főbbjeik székbe böcsülték magukat és a tumultus okát megvilágították.
Hát az volt, hogy most meg itt vetett egy hullámot a hír. Most jutott el ezekhez az orléansi-féle házasság dolga. Megrendültek, fel voltak háborodva és már az agg bíboros-kancellár is eltekintett a félbeszakadt reggelijétől. Közéjük ült.
- Oda kancellár urunk, oda Nagy Lajos végső akaratja! Kijátszodták, megmáslák! - magyarázta Zámbó Miklós, az udvarnál kedvetlenségbe esett kincstartó, akinek éktelen termete kissé azonban csakugyan lejjebb apadt a sok epekedéstől.
- A Mária lánykirály elrendelt jegyese, Zsigmond: volt, nincs! - csapott a térdére Telegdy Miklós ajtónálló és mindnyájan feszülten nézték, mert éppen általa szivárgott ki a titok az udvarból.
- Az Egyház... A pápa... Legális szentatyánk s ő minden atyajóságú szándékai: halomban! Im már közöttünk támodtak konkolyok és pártos tanítók! A Vilmos győri püspök testvérünk! Azaz, testvére bizony a varas békának, aki a törvénytelen ellenpápa keze alá merészel hallgatni! - vívódott Zudar püspök, szája még mindig kék. - Mi lesz itt, eminenciád! Mi! Talán-tán rút eretnekségek és religióban megfordulások is hihetők!
- Háború... Háború - hányta lassan, mint az aludtvért, simontornyai Laczkffy István. De helyben elnémult és a többiek is orruk öblét meregették, mint a paripa, ha tüzesvas érinti.
Hát olyanféle...
Lentről, a nagyúri, téres prímási udvarból, mármeg paták csattogása, lószer csörtetése, rekedt üvölytözés, de iszonyú.
- Eresztten eresszetek minket! A haza nevével jövünk!
- Hány feje van kegyelmüknek arra, hogy csak ilyen útiporosan bé akarjanak roppanni őeminenciájához?
- Nem inged, ne vödd! Nem borjad, ne nyald, vagy átesek rajtad evvel a derék kopjámmal e! Közönséges nyomorék jobbágy! Nyomorú taksás cseléd!
- Cselédet is uram, cselédet is a gazdájáért megbecsülik.
- Noszen ha nektek becsület köll..!
Valami kondult, aztán nyekkent.
Ki hol volt a palotában, megdöbbenten pattogott fel és oda a nyitott ablakhoz. De kicsi volt ez, magasan fekvő és szűk. Így csak a vén nyurga Szécsi Miklós országbíró és valamelyik Zudar testvér fért hozzá. Elég is azonban ennyi. A Zudarok híres jótorkúak. Zudar György, a sárosi főispán, meg éppen!
Tenyértölcséréből lehurított:
- Kik vattok hé?
- Nyitráau! - vonított fel alant a válasz és a kopják hegye fényesen a hang iránt fordult.
Nyüzsgés. Elől egy vezetőforma úriember... s csakugyan, ez Bülykös Pál. A többiek is csupa jó nyitrai secundum grades et dignitates emberek.
- Parancsoltassonak ott kegyelmük a darabantjaiknak, vagy lélek-úgyse, elsupráljuk a feneköket! - lihegte, kendőjével a homlokát törülgetvén Bülykös. - Ha mondom, hogy halálban országügy! Ne mint ebek s kutyák a pitvarból csaholjunk, tán feljebb is beneventálhatnának!
A szóbeszéd közben a porkolábok is fölleselkedtek, de már magától attól, hogy beszéd... alább költöztették az alabárdjaikat. Éppen csak az engedelmet várták.
Jött. S hát erre a nyitrai porosfülűek lent a lóról, fel s be. Olyan volt a gomolygásuk, mint a házégés füstje. A szoba egyszerre megtelt velük. Pedig prímási főszoba volt. Nagy.
- Eminenciás uram..!
Sem jónap, sem gyűrűcsók, sem prezentálódás, csak itt is megint: Zsigmond.
- A Zsigmond herceg..!
- Hátunk mögé aládobolt!
- Titkon alájüve s a határon bé!
- Nép megbódult.
Bülykös Pál végre kissé magáhozjött s megszólalt a szennyes nyirkos keszkenője mögül:
- Hát uraim, rossz a hír! Nyitrát Zsigmond bumahányó, mesterséges tüzes szerszámokkal löveté... gondolom, amaz új találmányi falconusokkal... de csupa jó és exercitátus had. Német ajk, cseh nemzet, a véghetetlen német Rózemberg zsoldosaibul...
Betapadó orrcimpákkal levegőt szívott.
- Előbb-előbb nyomakodtak, annyéra terjedt a fegyver! Várban magában is gyulladások löttenek... A bentvaló prezidiumnak szíve láttaték gyengülni... Talpasság és az egyéb közvitézlő, csak nemtelen renden való vitézek akkor megbeszélék, hogy ők ugyan inkább felígérik a várat, semmint majd az egész szép Nyitrát amazok elhányják...
Megint nekihördült s öklével a mellét ijesztően döngetve, rivalt a már síri némaságba:
- Uraim! A vár, a gyönyörű Nyitra: elesött!
S egy keservesen csúfat mondott.
- Tőlünk Pozsony alá utazott a németbeli sereg.
- Azt is..?
- Hallom, egy kőnek a másikon nemhagyásával fenyegetik.
Egy pillanatra megkóvályodottan s elveszetten bámult.
- De lehet, tán idejárásunknak ideje alatt már meg is ütötték... kire nézve maholnap az egész nyugati magyar részeken kemönce nagyobb lehet a háznál, az égetések miá... Csalhatatlanul ruináltatunk uraim! Hallatlan rossz emlékezetünkkel lesz még az veszödelöm, ha nagyságaitok, nagyságos urak, kellő idejében el nem távoztatják tőlünk... Ha nem csidítják Zsigmondot, hogy már ennél több extremitásokra igazán ne fakadna, nagyságos uraim!
Szeme roppant szinte, akkorát nyelt.
- Mert Buda biztos felverésére vagyon elméje őhercegségének, ezt secure értjük! Holott pedig mért lennének e dolgok? Ezt kérdezem, éjjel-nappali elmém tusakodásával! Mikor hiszen Zsigmondé a juss!
Felvetette állát és szúrósan szembenézett.
- Csak nem tom mipártiak itten kegyelmességeik, de én még Nagy Lajos atyánk képét a szívemben megőrzém... s az ő akaratját.
Arra célzott, hogy a boldogult maga jelölte ki Zsigmondot Mária férjéül.
- Akkor pedig hogy jönnek ezek, hogy fegyver hatalmával kellessék a jogos úrnak az ő örökségébe beszállnia? Hódoltassunk, ejszen legális urunk jő s nem haramja! Csináljanak rendet itten eminenciáitok, másmint elesik Buda is!
Most aztán elhallgatott, de körötte annál inkább kitört a vihar, a szenvedélyes kiáltozás.
- Ezeket a Gara nádor balkéz-királykodásának köszönjük!
- Le az égnek nyerítő, gőgös szokású, magát rangján messze felül nagyító despotával! - rivalt az ifjabbik Laczkffy, a letett lovászmester.
- Le a pártját fogó gyámasszonnyal! Le, le vele! - dagadoztak az elcsapott kincstartó, Zámbó Miklós bikaerei.
- Le mindkettejükkel, ilyen s ilyen lélek fiai! - pözsgött Kaplay János, a háziúri rokon és erősen szorongatta a hirtelen közkedveltségbe esett Bülykös Pál markát.
- Csak kend ezt igen okosan tevé, hogy így kijjebb jütt! Mink itt csupa legjobb zsigmondisták vagyunk, az ebanyja! Költözz vissza komám és köszöntsd nevünkkel őhercegségét! Meg se álljon, Budára beszálljon, sziszegő kígyók s dölledt behemótok fészkét eltakarítsa! Üzenjük, hogy várjuk!
Mások is odaverődtek, a pedig bizonyára csak kopoltyúval lélegző köznemesek közé, lebocsátkoztak hozzájuk s oly kegyelmesen viselkedtek velük, szinte mintha még ezek is emberek volnának. Nagyon kapóra jöttek nekik... És Viborni már-már valami áldomásital szüksége felől tűnődött, mikor -
Ki hitte volna, hogy ez a csöndesen indult nap ilyen Satanáel napja legyen?
Megint szakadt az ajtó és mint felhőből, kéményből, de talán egyeneset a föld megnyíló gyomrából, ott lihegett mármeg egy harmadrendbeli hívatlan vendég. Alsólindvai István, a délvidéki szlavón vajda.
- Uraim! - dadogta roppant ijedelemmel. - Felette postán, napjában hatvan s hatvanöt mélyföldeket is jüttem... lóháton... lóhalálba. Csak ennyi! Odale nálunk úgy forog a hír, hogy Durazzói Károly napolitán király: elindult! Budára! Magyar király lönni! Talám hogy a fiát is hozza. Isten nevére, hitükre kénszerítjük, szorgoztassák azt a Zsigmondféle esküvőt és minden belső országrendeket, hogy itt már rendelt állapot s a trónban egy erős bak-ember várjon. Egy kard!
Nem volt több szava. Szemgolyója fehéren elfordult, holtbálványként, mint egy tetem, zuhant végig a tagbaszakadt nagy ember a padlón. Igen összerázhatta agyavelejét az úttalan utakon erőltetett száguldozás. Gyomra fakadt, legott delírium betegségbe esett, persze a szamaritánus Viborni gondozásába, aki ezt a váratlan tőkét a mennyei érdemgyüjtés tekintetében, nem hagyhatta gyümölcsözetlenül.
A többiek közt kavarodás, vak zavar támadt.
- Jön a Durazzói!
Ezt bizony rettenve értették. S szörnyű... Mert ők azért minden keserűségük mellett, alapjábavéve dinasztikus hajlamú, csak éppen Garay és az asszony-szeleskedés ellen, Zsigmond és éppen a törvényes álláspont érdekében megzendült hazafiak voltak. Hát mi tagadás, egy-egy jókora sebbel a lelkükön.
De most aztán mi történjék?
Kardhoz!
S már rohantak volna mind, maguk sem tudták hova.
Az ősz prímás találta meg elsőnek a lelkét. Még mindig délceg alakja kiegyenesedett, paposan suhanó, síma és nagyúrilag nyugodt léptekkel az ajtóba ment s ott karjait a mellén összefonva megállt.
- Barátim! Kedveseim!
Talán éppen mert indulattalan volt a hangja, mint a langyesti fuvalom, talán épp azzal figyeltetett fel. Búsmagyarok és károgó varjak, ködös tekintettel odanéztek. S a kardok annyiba maradtak.
Ő mosolyra szelídült, azzal az öreges komoly apostol-mosolyával, melyben csak a két szájszeglete vett részt, a többi arca nem és intett, hogy a ház urának minőségében szólni kíván.
- Híveim! Lelkem atyámfiai!
Szeretet áradt a beszédéből és megnyugtatás.
- Ország használatára, dicsőült királyunk, Lajos testamentumának betartatása végett cselükednétek, jól tudom... Hogy annak igéi meg ne másíttassanak, haza a francia délibáb-házasság miá háborúságba ne dőljön... ésatöbbiféle. Szép - bólintott. És megint azt mondta: - Szép. Legszépségű dolog ez fiacskáim, hogy ilyen derekasan vagyunk, hatalmaskodások, országvesztő önkény ellen! De éppen ezokáért, mit zsibongjunk, ugyebátor? Ég őrizz, hogy még vérfolyatásokra is menjünk! Ésatöbbiféle.
Lassan ingatta fehér fejét s nézett szembe az urakkal, külön külön.
- Bíztok hozzám? Te is? Te is?
Intett.
- Hát ezt mondom! A tévelygések okos megigazításának eszközével éljünk, ne pedig violenciákkal.
Trón, az trón.
- Jelentsük bé előtte tiltakozásunkat a mindenfelől veszedelmet hozó orleansi-féle - és amúgy sem rendes esküvő ellen. Magyar nem tűr ily kalandoskodást. Majd meggondolják akkor az udvarban, hogy paráznaság hírébe keverjék-e a szűz királyhajadont egész ország szerint, vagy felhagyjanak az ártalmas hóborttal, Rómával is szent békességet viseljenek, ésatöbbiféle. Csak szép hazafiként s átaligaz koronatisztelő úrmagyarokként, lelkeim, in nomine Dei! Minden igyekezetünket kell most a haza pacifikálódására fordítanunk... világért sem fellázasztására! Krisztus békéje... magunk megmértékelése, hazám fiai!
Az érzékeny Zudar Péter lopva könnyet törült. Zámbó Miklós zordonan a sarúja orrát bámulta. Laczkffy távolabb, mintha oda sem igen tartóznék. S így lehetőleg a többiek is... Tágultak, oldozkodtak, mintha sohasem lett volna itten rút kiáltás... Meg voltak fogva és illetődve.
Akkor az agg Szécsi Miklós országbíró előlépett a csendben és szintoly bússzelíden - mintha összebeszélten - viszonozta a prímás derengő pillantását.
- Felelem eminenciádnak, gondolom mindőnk nevével, hogy mi készek vagyunk, elménket csitoljuk, a hirtelen kardoskodásoktól távol leszünk s várunk, ha eminenciád képünk viseletében az udvari követjárást maga elvállalnája. Vállalod-e, főtisztelendő Domine?
A haza javáért Dömötör hajlandónak nyilatkozott s kéz beadással megköszönte egyhangú felhatalmazóinak a ráruházott tisztséget. Mindenki érezte, hogy a kézfogás egyben engedelmességfogadás, de... búcsú is volt. Nem lehetett a magas korú és utóbbi időkben szélütésektől is látogatott aggembert tovább háborítani.
Akik tiszteletüket adták, költözködtek is kifelé. És Viborni minden ajtónyitásnál csörrentett a zsebébe valamit...
- Boh szvami... Bozse meg-áztán áldjon. Áj, no... jáj! Szípen köszönök! Dákujem pekne! Dákujem... Dákujem...
Csak Szécsi Miklóstól nem kapott még egyelőre semmit. Mert ez az úr óvatlanul visszafordult a küszöbről. Korban társa és jóbarátja - a ház ura - titkon megmarasztotta, árvánhagyott asztala mellé ültette.
- Ebéllenénk...
Még felében volt.
S evegettek nyugodtan, vénecskésen, immár négyen, az ódon kutyával tovább.
Érett tűnődésekből Demeter később felpillantott, valahová a levegőbe bámult, majd mint akik a legélénkebb eszmecserében lettek volna mostanig, így szólt:
- Hát hadd csak kedves! Ejjó. Szegénykék legalább itt a tüzüket kihánták. Ésatöbbiféle. Én aztán majd a fennforgó dolgokat... békén. S mielőtt baj lehetne, beérkezik Zsigmond, a Lajos akarata szerinti királyvőlegény.
Csípett egy szemet a jó kis tájbeli szőlőből.
- No mert okvetlen kellett valami nagyot lásson a fiúban az idvezült? Valamit, amit mi nem látunk, az úrfi sok hibái mián?
Szécsi épp egy retket harapott ketté.
- Még gyermek.
- Az. Kinőheti.
A két jóbarát összenézett és a bölcsek nyugalmával bólintott. Majd Viborni előhozta gazdájának bojtos bíborkalapját, kápáját.
- Várj bé kedves! Visszajövök. Ésatöbbiféle.
Azzal nyeregbe ült és ellovagolt.

XXXI.
A gyámkirályné e napon a kincstári írószobában üldögélt, egy jó magashátú székben. Mellette a tékás asztalnál, egy az asztal lapjára hulló napfoltban kincstárosa és régi kedvence, Bebek György. Kis országrendtartást végeztek éppen, mert az eszes úrnő nem akart volna üres kamarának bolond gazdasszonya lenni. De végefele jártak már ennek a gyorsszámadásnak is és Erzsébet csak lanyhadozva beszélt:
- Firenzének megparancsold Györgyöm, hogy a bérlett bányáink rezét vigyék Firenzébe s ottan tegyék pénzül, a miénket meg szintoly jól munkálják ki, mint ahogy ezt magában Velencében cselükednék. Velünk ugyan ne hamiskodjanak, mert én átlátok a szitájukon.
György tempósan kanyargatta a tollát, ő pedig a gyűrűit forgatva, igyekezett mentől előbb túladni a még hátralevő dolgokon.
- Rajnabeli s nyugatbeli tájakkal való kalmárkodásunkat is megerősítsük, ne mindig csak Velence, Velence..! Ne csak ő kincsesedjék.
Halkan felkacagott.
- Ugyanis, a bővebb tűpénz nekünk sem esik rosszul, lévén asszonyok, kit nem tagadunk.
- Isten ments! - szörnyedt fel majdnem szerelmesen a kincstartó a jegyezgetésből. Agyával különben szerelmes is volt ebbe az igazán ritkaértelmű asszonyba, sőt olykor talán másként is, ha így huzamosabban időztek együtt és egybepárologtak a nagy hivataloskodás révén. Hosszas tiszta házasságot élt György. Nem tudta, mi leli ilyenkor. De néha lelte valami.
Fülledten írt.
- S az orientális? - kérdezte később.
A szórakozott úrnő nem fogta fel mindjárt. Figyelme közben már odébb csapongott, valahova a tűpénz körüli kedvesebb dolgokra... De büszke volt rá, hogy most ő így intézkedik... egész birodalomnak vezére. Forognak körötte az emberi sorsok, mint még nemrég a néhai, hányszor megirigyelt férje körött. S ő most talán ugyanolyan «nagy», mint Lajos.
- Szeben! - válaszolt e gondolatokon felbuzdultan. - Szebent vélem, azt tegyük Kelet kalmárkodásának főhelyéül, ahova örményeknek könnyen lehessen orientális fűszerszámokat és egyéb portékát béhozni. De - akadt meg a szeme egy nedvsötét folton a falon (ni, milyen emberkép formájú!) - soha maguk az mi kedvelt szebeni alattasainknak engedelme nélkül! Ne mondhassák, hogy ne tisztelnénk az ő külön-különb kiváltságaikat.
Most itt valami az eszébe ötlött.
Nemrég Kőszeg város vidékén kóborolt és jóformán sívó állapotban látta a becses termőföldeket. Ez nem jó s nem helyes.
Nyomban megparancsolta a szőlőültetést, egész ország használatára való karómetszést és hogy az így frissen termelt karókészleteket senki a kincstár nevével meg ne vámolja. Hadd kapjon erőre megint egy új forrásból a honi kézmívesség! Kincstár haszna lesz később az is.
- Van még valami ügyünk?
Aztán rögtön belevillámlott:
- Hogyne!
Amit multkor éppen fésülködés közt szedett fülre...
Sietősen mondta:
- Uram, pletykahírt hallottunk, kedves uram! Délvidéken s főként a német nemzet részéről, nemigen bátorságosnak híresztelik a portékák ki s bé szállítását.
Kis gőgös tokát eresztett.
- Persze megint csak a velencések rajtakapdosó nyerészkedése..! É, már de a begyemben vannak!
Hagyján. Azért hogy rendes járatok álljanak biztonságban s őt erről emlegessék, ezt saját büszkeségének tekintette.
- Indítsatok jó utakat errefelé is Györgyöm s fegyver alatt vigyáztassátok. No ez ugyan nem szorosan tárnokmester dolga, hanem hát pénzt gyimelcsezik idővel és így ultro mégis csak nagyságodra tartózandó.
- Hogyne! - fogadkozott György és bármit vállalt volna, vályogvetést is talán, mikor ez a gyönyörű, kemence-széles szoknyás királynő így mellette üldögélt.
Hadart egyet a tollával és írt, Erzsébet pedig tréfás búsongás közt nézegette a lehajtott fejét.
- Kopaszodunk... Bezzeg hát uraim felett sem múlik jeltelenül az idő.
Legutóbb ő is milyen kis bontakozáson érte magát! A negyvenes évek... De hagyjuk, sebaj, az édes Miklós ezeket el nem ösmeri, meg aztán ezek nem is idetartozó dolgok. Most csak végezzünk, végezzünk evvel a fránya országoskodással!
Röviden felnézett.
- Pénznek folyása?
Bebek nem mindjárt fogta fel az átcsapást, még erősen az előbbi textusban úszott, ezért őfelsége közelebbről kimagyarázkodott neki:
- Úgy értsük, hogy jobb folyása van-e már az új koronás dénárjainknak?
- Még mindig nemigen kezdik kedvellni az országlakosok - emelkedett fel az asztalra feszített két tenyerén, fejlehajtva György. De a lúdtollat ki nem eresztette a két ujja vápája közül.
- Pedig négy dénárt hadtunk egy garasra s ottan negyvenöt garast, avagyis száznyolcvan dénárt egy forintra, - koronás dénárokból pedig százat mértékeltünk egyre - bosszankodott a szépasszony.
Aztán meggondolta magát.
- Phh, majd beveszik! Hozzászívesednek. Ennegtova a valor tekintetiben igazán nem mehetünk. S kész! Inkább a hamispénz koholókat fogjuk erősebben fülön. Roppant elhatalmaztanak, uram! S csak növelik a kedvetlenedést... kire nézve bírákkal értekezzék talán kigyelmed.
A legrövidebben ígérte a kincstartó és kicsit meglobogtatta a levegőben az árkust, aztán hogy jó darabig semmi hang nem jött, befejezettnek vélte a mai munkát s készült, hogy a tollat a kalamárisládikába veti.
De ekkor a királyné ismét hazaébredt az emberarc-féle fali folt szemléletéből s változott hangon, váratlanul ezt mondta:
- Vilmos győri püspek kedves urunknak kell póstálkodjunk.
Két gödör jelent meg az arca közepén.
- Másra nem bízhatom, intimáld azért neki, hogy noha közvetítő útján megkötötte a francia házasságot, de álljon készen, mert mihamar magát is a Lajos herceget idevárhatjuk. Adass költőpénzt a ceremoniákra.
A minap Champagneból gyorsküldöttség érkezett, mely az orléansi vőjelölt elindulását hozta hírül s hogy már kérték is Velencét a tengeri út biztosítására, Raguza felé, ahol a herceg előbb még valami francia foglyok kiszabadítása ügyében kívánt eljárni. Erre gondolt és felsóhajtott:
- Ó, bár megszeretné Marenka e fiút! Akkor egyfelől Vilmos vejünk révén Lipót osztrák herceg, orléansi Lajos részéről pedig a francia király: ez elég támaszték is volna a minden iránybóli háborgatások ellen. Kétféle német szövetség egyazon országnak ugyan mire lenne való? Okosabb uram többféle politikabéli fogatot befogva tartani s kit-kit a maga idejében és útján indítani. Okcidentális világ is van, nemcsupán ez a középtájbeli s az oriens.
Szívesen gondolkozott fennhangon az országos ügyekről, mert így akarva-nemakarva összpontosult a figyelme s rájött, hogy néha olyan jó és váratlan dolgokat mond ki, melyeknek nem is álmodta bennelétezését. Főképp Bebek előtt nem tett a nyelvére csomót. Tudta, hogy ez halálból híve és éppen nyájas elmelegedéssel tekintett megint rá, mikor csak bejött Forgách Péter ajtónálló komornyik és Kaplay Demeter esztergomi bíborosérsek-kancellárt jelentette.
Kicsit összevillantak... meglepő volt. Nem értették. És Bebek irigy elkedvetlenedéssel készült, hogy visszavonul.
De az asszony nem engedte.
- Megálljsza hó uram! Nincs titkunk egy olyan hívünk előtt, aki még csak zsebünknek legkisebb röjtökét is esmeri s oly igaz szív és csupa oda adás!
Szinte mintha valami cinkosság szövődött volna köztük az ilyen bizalmas együttlétekben és György bezzeg nem várt kétszeri kínálatot. Visszaült az asztal mellé s alig palástolt szemtelenséggel tette, mint aki nagyba dolgozik. A kancellár bejöttére is éppen hogy a tenyerére kapaszkodott fel megint és homlokának megbuktatásával bókolt. Bár hivatalában, de nem neki szól a látogatás... Éshát őt sem a kakuk költötte.
A királyné azonban felállt helyéből s három merev kis lépéssel elébe tippent a látogatónak, aki szintúgy három lépést jött és ugyanúgy hajolt. Fejedelmek voltak mind a ketten a maguk módja szerint s ki Egyházé, ki a világi országé. A kölcsönös tisztelgést meg kellett adniok. Aztán helyet kínálni, foglalni és beszélgetésbe esni.
A vendég indította.
- Csúf hőség. Dobbantó. Ésatöbbiféle.
- De alkonyattal elég hűvös - ment bele a királyné.
- Azmint atyai örömmel látjuk, felséged tűrhetőleg bírja?
- Atyaságod is ugyan friss, cardinál.
Egyelőre még csak tapogatták egymás hajlandóságát és Erzsébet találgatta, hogy vajjon mi szél hozta a látogatót? Mert rendkívüli eseménynek érezte, hogy vizitába járuljon ide a palotába. Most eszmélt rá ütésszerűleg először, hogy a kancellár már régebben kimaradt. El kellett hogy távolodjék s idegenüljön. Hivataloskodás mentől ritkábban... Akkor is postálkodva...
Odavetett gyeplű?
A gondolat nem tetszett neki. Újabban úgyis annyi mindenki ellene fordul!
Összevonta szemöldökét. Végérejár ő ennek a gyanújának!
- Ország dolga hát.
Dömötör igenlette.
- S rossz?
- Nem mondhatom jónak lenni.
- Akkor sem uram, akkor sem vehetjük ízetlenül, ha meghallándjuk. Száz dörgésnél nehezebb egy mennykő... Majd Isten megtanít s vezérel.
- A szomszéd és jegyes császári család, valamint a Károly nápolyi király ellen épített francúz szövetség, avagyis az orléansi házasság kijött híre forog fel Asszonyom.
(Aha, csakugyan!)
Erzsébet rögtön vérteződött.
- S ez eminenciádnak csodálatos és új legyen?
Színlelt ártatlansággal, de máris gyűlölködve nézett.
- Mint értjük, ez a francia házasságnak dolga éppen kerek tíz éve szövődik. Dicsőült Lajosom kezdte munkálni s mi az ő köteles akaratát nem téveszthetjük szem elől, míg csak így még családi részben is végre nem hajtottuk. Egeket hasgató hűtlenség lenne.
Azt, hogy családi és hogy Lajos akarata, tüntetőleg hangsúlyozta s befele ujjongott, hogy ez megint két olyan sikerült találat, aminő épp olyankor pattan fel az elméjében, mikor legkevésbé várná.
Kitünő! Ez kitünő. Micsoda ügyesség! Az ellenfél erre az oldalvágásra aligha számított. Vajjon hogy bujik ki?
De a kancellár a legcsekélyebb kertelés, vagy zavar nélkül felelt:
- Hát Domina! Egyben: királyoknak sohasem lehet olyan házi ügyük, hogy az tisztán privátus volna, amikor a Birodalmat is nézi. Ésatöbbiféle... Aztán ami elterjedt emlékű Lajos urunk szándékát illesse: megvolt az a szándék bár, csakhogy egészen más állapotok közt.
- Hogyhogyan! - iparkodott Erzsébet a vélt gyengeségbe belefúródni.
De az agg ember - és éppen teljes odatárulásával - megakadályozta.
- Úgy - szólt - úgyúgy leányom s felséges Asszonyom, hogy nemzeteknek egymás közti barátsága igenigen fordul, néha bizony rövid esztendők alatt is.
Szelíden derengett.
- Akkor régebben még a Rómának, gall népnek és nekünk egyiránsólag rosszakaró, férjgyilkos Nápolyi Johanna királynő ellen szolgált volna az az orléansi házasság és vele a francúz barátság. A velünk jószomszéd császárt is csak a messzi jövendők tekintetiben tángálhatja vala. De kérlek felség, ez mostani időkben már két erősen szerződött uralom: a cseh-német király és a személy szerint megváltozott nápolyi király s éppen a törvényes római pápa ellen lenne tüskéje annak, amivel egykoron tetszését lehetett volna ezeknek az udvaroknak nyernünk! Ez, királyné, ez kedvesem, lelkem - bólintott apásan - mindenfelé csak uszításokra alkalmatos és oly hibás politikabéli mívelkedés, kihez a IV. László-féle tatár-magyar szövetkezés projektumáról ha nem is szólunk... még a magyar Árpádoknak járatlan világában sem kaphatunk hasonlót.
Kissé megpihent a hosszú beszédtől, aztán megint felvetette békés szemének pilláit.
- Lajos urunk kívánsága volt e francia házassági dolog, azt mondja felséged...
- Mint igaz!
- Csakhogy ezt az akaratát egy későbbi követte s megmáslá! Valamint hogy amaz első tervvel sem ennek a mi édes Mária királyunknak férhőmenetelére aránzott az úr.
- Hanem?
- Azidőtt még életiben volt a menyország mostani fővendége... kisded korában elhúnyt Katalin lánkádat értjük, no, Isten nyugossza... És majd felnővén, őtet gondolta idvezült Lajosunk a franciának adni. Akkor is, hogy ő menjen oda ki, nempedig hogy a francia herceg jöjjön ide be, a magyar trón osztályosaként! Halhatatlan különbség ez Asszonyom! Ésatöbbiféle!
Erzsébet a szép teli ajkait mardosta. Alulkerült, érezte. Megfogták, ráolvastak. De tehetetlenségében csak még jobban elöntötte a gőg s most hát épp ezzel az elömlő fejedelmi fölénnyel próbálta vesztett hadállását visszaszerezni és félelmes emlékezetű ellenfelét legyűrni. (Hogy ez mi mindent megjegyzett ott abban az ő rideglegényi barlangjában!)
- Úgy! - biccentett kurtán. - Értsük ebből, hogy kedves alattosaink holmi balgyanakodással rostálgatják anyai s királyi tettünket és nem kezdik magukat ezekhez alkalmaztatni! Így van? - villant kihívólag, mert szentül hitte, hogy az ilyen kiélezett kérdést csak ijedt mentegetőzés követheti.
A kancellár azonban nem mentegetőzött, sőt tisztelettel bár, de a leghatározottabb helybehagyással bólintott.
- Igen, felség. Így. Roppant nagy a búsulás és szívek elégületlensége! Felettebbképpeni elégedetlenség vagyon - ismételte, mintha egyszeri kijelentés itt már nem is lenne elegendő. - Haza fiai aggódnak, hogy az ország farkas kaszára kerül. Ésatöbbiféle.
- S kik legyenek azok a királyuk ellen aggódalmasok, akik a békességet így erőtelenítik s tágítják, hogy ezek felől őket megtalálhassuk? - rivalt fel Erzsébet, mert mint szívére mért ütés érte ez az eddig nem tapasztalt dolog, hogy már nyiltan... Neki szemszöktébe... És belső, hazabeli rendek...
- Kik volnának e némely nembarátaink, szabadna tudnunk? - ismételte, utoljára remélvén valami kedvező fordulatot: megszeppent kitérést, minthogy a névszerinti tudakozódás az efajta ügyekben többnyire nagyon kényelmetlen.
De ez az utolsó reménye is megdűlt.
A kancellár ártatlanul felpillantott s a legkészségesebben azt mondta: mért ne?
- Csupa oly neveket hallhatsz itt felséges Asszonyunk, melyek a haza fő columnájai, viselői idvezült férjednek, Házának és magadnak legbuzgóbb hívei voltanak s most is ugyan a béke eszközével akarnának a megromlott állapotok ellen munkálniok. Nevek? - kérdezett vissza. - Hát igen! Szécsi Miklós országbíró, Zámbó Miklós tárnokmester... Kaplay János, Telegdy Miklós, a felséged ajtónálló mestere... Simontornyaiak és Csáktornyaiak, Zudarok... Péter és az ő testvérei... Kanizsay Miklós, ésatöbbiféle.
Erzsébet megrémült. Legbelső udvarosai voltak ezek, közvetlen a trón környezetéből és nemzedékek során át. S ma ott tartanak, hogy az efajta dolgokba belekevert neveiket a legkisebb tartózkodás nélkül ki lehessen adni?
De nem mutatta elszörnyedését. Még egyre a gőg és királyi mindenhatóság mentőhorgonyába kapaszkodott.
Villogva intett Bebeknek:
- Hadd most a munkádat uram! Ird csak e neveket s te magad is egyet se felejts belőlük! Még ugyan e mai napon levelet redigáltatok az igazánhű hazánk fiainak, a Lossonczy László, Szentgyörgyi Tamás jó magyaroknak... Kóroghy István macsovi bán, Alsáni Bálint, Maróthy, Forgách nemzetségeknek s a Korbáviai és Frangepán grófoknak, hogy a pártos tanítók elől a fülüket jól bedugják! Ne barátkozzanak többé velük, mert röviden megszűnik ezeknek minden rangjuk, birtokuk, úgylehet többjük is... Hamar-nap beköszönt a francia segítség... Nádorespán urunk sem hiába tanakodván a Tvartkó bosnya királlyal, ott délyest! Ird, csak írd! Ki ne maradjon egyetlen név se! Ésatöbbiféle... - biggyesztette el az ajkát gúnyosan.
Kis feszült csend volt. Futott a szolgai toll, Erzsébet mohón vigyázta, a kancellár pedig szelíd türelemmel szemlélődött és gyönyörű lombos szakállát símogatta. Aztán mikor az orrán szántó udvari ember elkészült, lassan megint odafordította fehér apostolfejét.
- Igenhát! - mondta lezárólag. - No öcsém, szerelmesem, most hát mégegy név, kedvesem! Igazság szerint azt is ki ne hagyjuk!
- Kit? - játszott egy lapos kis mosoly a kincstartó szája körül.
De Dömötör, mint aki észre sem vette.
- Engem - szólt higgadtan. - Felvállalám a panaszosok előtt ide járultomat, főhely illet tehát, úgymint mediátort.
Az asszonyt mintha nyíl találta volna el. Odalett színlelt nyugalma, az a nagy fejedelmi hozzáférhetetlenség. Sípolva szisszent a fogai közül. Hátrarobbantotta a széket.
- Te is? - rivalt.
És bőszülten kezdett körbe futkosni. Majd hirtelen megtorpant az agg ember előtt.
- Hiszed, hogy a te polcod talán örökös? A bíborosság? És annak oltalma? Jól tudod, hogy Alsáni Bálint hívünkért második bíborosságot állítattunk fel az országban. De azszerint hatalmunkban van ám egy már meglévő bíborosságot elcsinálni is! Még a végére megyünk, hogy honnan szedjétek ezeket a ti túlfriss híreiteket... maga az udvar előtt! És hogy mi jogon?
- A bíbor dolgát Istenre bízzuk, felség - válaszolt nagyúri méltósággal Demeter. - Itt mostan a Birodalom kérdése forog. Az az első. Híreink?
Szomorkásan mosolygott az ablakon beszitáló napba.
- Hát valóba frissek.
S egy lassú mozdulattal elfogta Erzsébet tekintetét.
- Jön Durazzói Károly! Küs Károly. A napolitán király. Hajója a barlettai révből titkon kisuhant... Tudtad ezt Asszonyom, hogy oly sietten sietsz kipróbált jó híveiteket idegeníteni, igen megbántani, a trón mellől elriogatni, ésatöbbiféle?
Erzsébet éppen a nyakbafüggő medályát forgatta. Kis darabja most a kezébe tört.
- Károly a fogadott öcsénk, atyafiúnk és szívesen látjuk! - rándult meg az álla kevélyen, noha belül... megint egy váratlan ütés.
Durazzói... A Durazzói! A kenyerükön, magyar udvar emlőin nevelkedett, hadain, pénzén, gyámolításán királyodott kis senki-semmi! Akit Lajos gyámapai pártfogása állított fel a hamuból, szemétből!
A régóta folyó árulkodásokban tehát volna valami igaz? S ez a koszvadott kis Károly csakugyan annyira fajult, hogy jótevőinek árvái ellen készül? Ellenük?
Fájt a puszta feltevés is, bár nemigen hitt benne.
Ekkora hálátlanság..?
De e bajaiban részt nem vevő, engesztelhetetlen úr, aki oly könnyen tud csapásokat osztogatni, ne sejtse lelkének megrezdülését.
- Soha zártuk el a fejedelmi vendégek hódolata előtt Buda kapuit s az udvart - válaszolt erőltetett bizonsággal. - Mert, hogy másmint jöjjön Károly, azt ingyen se képzeld!
- Akkor felség, vékony ítéletem szerint, amazok hírtétellel tartóztak volna. A két udvarok már rég sűrű postálkodásban lennének e látogatás módjai felől! Mért nem kellett semmi velejes tudósíttást kapnunk, pro nostra directione?
- Szűnj! Kímélj! Van aki a levélírást merő csigázásnak tartja.
- Deákjának mánusa akkor..! Őfelségének csak éppen subscriptiójával és alájaejtett pecsétjével!
- Eminenciád túl nagyot tulajdonít a levelek értékéről. Hát a meglepetés! Rokon a rokon közt ilyet is hallottunk. Kell mindjárt a fejedelmek böcsületét moszolni? Károlyt eskü köti dicsőült Lajosunk koporsójához és mi reméljük, reméljük uram, hogy akadnak még, akik a hűséget igazán értik! Más friss híreid nincsenek, cardinal?
Voltak.
- Északról nem beszélek, Délről nem szólok Asszonyom - ingatta fejét szánakozólag Demeter. - Mert ugye mit nehezítsük Őfelsége megpróbált szívét! De... Zsigmond!
- Talán majd még érte is búsuljunk? Pff... E fertelmes kölyök szűrét országkívül tettük, kis gondunk is nagyobb nála.
- Nem felség, szegény leányom, ne így, ne így! - terjedt a kancellár szánalma. - Uradnak drágalátos nevét említetted s most hát én is...
Bátorítólag intett:
- Úgy hallottuk, Buda mindig nyitva áll a fejedelmi személyek előtt. Vaj számítsa ide felséged Zsigmond herceget is, aki szintén dicső férjednek, hozzá még utoljára kelt akarata volt, hogy a Máriácskánk párja legyen. Ésatöbbiféle...
Erzsébet gőgösen mosolygott.
- Mit mondtam! Mondtam, hogy ez rút fickó dolgát eligazítottuk? A kitoló kását nekie megfőztük.
- No, ami meg őtet illeti, ő erre a jónap-kívánatra most már rendelt seregekkel a határon belül áll - szigorodott el e konokságra Dömötör.
Ilyenféle lehet a buzogányütés.
Az asszony megszédült - ezúttal igazán szédült - és lassan, igen lassan, le, lebocsátkozott az elhagyott székbe. Nem bírt tovább színlelni. Vértelen hangon nyögött.
- De ugyan miket beszélsz! Zsigmond... s a határon! Rendelt hadakkal...
És már úgy volt, hogy mindjárt elájul, amikor hirtelen éleset reccsent a kincstartó széke. György tolla, heggyel befúródva, benne rezgett az asztal fájában, őmaga pedig vadul előre jött, bokáit csapta.
- Csak mit sem gyengülni, királyné! A királynénak még vannak hívei... Halálból! Egy kopasz szó... és sereget dobolok... Felülök... Nem nézhetem henyélő szemmel Asszonyunknak ily nagy sarcoltatását!
S megérződött, hogy ez a háborodás most őszinte és igaz.
Dömötör nem is haragudott, sőt agg szemei érdeklődő tetszéssel derengtek. Felállt és könnyű, vértelen, hűvös öreg kezét a dúlt ember indulatosan vonagló vállára tette. Apai hangja mélyről fuvalt:
- Juventus, ventus... Nagyon ifjú tüzes legény vagy te még lelkem Györgyöm! Szép ifjúi pozsdulás... ésatöbbiféle. De kedvesem, legelsőbbed is a haza szerencséltetésére gondolj! Ilyen lángolásokkal az ország szérűjébe vetnél gyujtó üszköt. Itt akarnál te háborút? Belül? Az édes vérnemzetnek saját földjén?
Gyengéd részvéttel bólogatott.
- Itt fiam, itt Györgyöm, nélkülünk, nagylajosi törzs-urak nélkül, itt gyerekem, eggyem, már bizony három bandériumra tellő katonátok sem akadna. Ezt azért hát hadd, szerelmesem.
- Jahh szegény magyarok, akik azt hiszik, ha nem német s nem plundrát visel, már nem is járhat Árpád népe előtt! Az meg csak a gallérunk alá pökik! - vájt valami hirtelen kitört veszettséggel Bebek a haja közé s megbódult, mint egy vak Sámson.
- Miassz? Miassz?
- Hogy eminenciátok pártja németes! Én biza kimondom... s kardinál-e vagy sem!
A két szelíd mécses-szem egy pillanatig fájdalmas elálmélkodással bámult. Aztán mintha egyetlen zsinórrántással oltották volna el belülről a világosságát, elsötétült. A nagy verőfényes, jóságos mosoly eltűnt. Dömötör arca beomlott és egy fáradt, örömtelen, öreg arc lett belőle.
- Jó - mondta halkan. - S hát mi németesek ésatöbbiféle zsiványok vagyunk. Nápoly, az ottani móka és a fertelmes haszonleső Károly uralma talán különb?
- Nem a mi pártunk! - dobbantott közbe szilaj bikabődüléssel a kincstartó. - A mi pártunknak Károly és Nápoly sem kell! Mi franciát akarunk behozattatni s vele a Nyugat tájbeli míveltséget, párizsi úriasságot és Európa szerinti módokat!
- Párizs az messze öcsém. És Európa tág.
- Rajtunk a sor belenőni. De nem hogy csak a közel szomszédot tekintsük! A szomszéd, az uram olyan, mint a rokon. Van, van, de nem magunk választottuk s többire rossz. Ne tartson minket senki mint egy ázsiai csodát! Mint mókust az ablakban, hogy kuriózumként mutogathasson... hanem mint a szabad madár, hadd repülhessünk! Orcám pirul, ha egy idegen jön közibénk... a paraszti barbáriessel való elmaradott szokásaink végett! Hát mért?
Támadólag közelebb lépett.
- Ha magyar, az már örökkön csak baromállatot tenyésszen s barom maradjon ő maga is, világ nevetségére? Kölyke pedig ordító visító vadszamár? Sem akadémiákat nem látogató, sem szép építésre célzó architecturát, híres külnemzeti authorokat nem értő, csak meg sem bűzölő? Beste Zsigmondja, jót mondok! Veszteg üljön, ne mozogjon, mert még ületinél találhatja fejét!
Demeter hátrahúzódott szemmel nézett, de már keresztül Györgyön s csupán a királynéra. Majd hogy Bebek viharja eltombolt, most ő emelt valamit a hangján.
- Engedtük felség a Lajos kívánsága szerinti vőlegényt, Zsigmondot, egykorban az országból kitávoztatni... mert mért ellenkezzünk? Még úgysem volt itt az idő. Akkor meg csak hadd érjen hát mindkét nembeli mátka, - mondtuk... A távollét egyébként is sokmindent complanálhatván s még ugyan a fiatal herceg némely ledérségeit is megjovíthatván... De egy mindigre szóló elűzetés s egy nyelvünket sem értő holtidegen úrfi miatt, magyarnak a magyarral öletése ellen, tiltakozásunkat már előre acriter béjelentjük, abban soha nem szolgálunk s azt hagyni fejünk fennállásáig sem fogjuk. Mely után köteles tiszteletünket... Isten igazítsa meg felséged és tanácsosinak elméjét.
Három lépésről meghajolt, aztán mint egy öreg sasmadár, csendes húzással kiszárnyalt az ajtón. De többé nem hátrálva, hanem már hátat adva.

XXXII.
Az udvarra a szorongó várakozás napjai köszöntöttek.
Jön-e Orléansi Lajos?
Mikorra futhat be? Mi az a legrövidebb nap?
Ez volt itt a kérdés. Minden palotai koponya csak ezen tört, ezt számítgatta: hogy végződik a két kérő versenyfutása? Melyiké lesz végezetül a lánykirály?
Egy szeptemberi alkonyattal aztán elpattant a túlfeszített húr. Garay jött. Nem, inkább bedűlt a felkínált székbe és hosszan úgy maradt, szótlanul.
Majd rozsdás hangon felcsikorodott:
- Drágaságos! Magasságos! Királyném! Készüljön kegyelmességed. Rossz a hír. Ettől semmiképpen meg nem válthatlak.
- Hedvig! - fordult Erzsébettel egy fénylőt a világ, mert mióta elszakadt leányától, titkon folyvást erre az idegenbe hurcolt szülöttére gondolt.
De Miklós tagadólag rázta meg a fejét.
- Nem, nem ő. Hanem ugye... egyik gyermek, vagy az más..!
- Mária! - hunytak most még mélyebbet az asszony pillái és Marenka is felfülelt a zsámolyon, mint egy felvert kis nyúl és ölébe ejtette a szironyvarráshoz való fonáltekercset, amit éppen gombolyítottak.
- Én? - kérdezte olyan élhetetlen hangon, mintha a haló ágyából beszélne.
A nádor téveteg mozdulattal és valami iszonyú fájó szeretettel simított végig a lányka haján.
- Te. Azaz... mit mondok! Felséged. A felséged gyenge kis galambszíve... Zsigmond nem hágy időt az Orléansinak - igyekezett kimagyarázkodni. - Most kapom egy jó hű emberemtől: Nyitrát ostromban már megvötte, Pozsony vára is magát rútúl feladta. Hárkáló uraimék itt az ellenpárton ezt hamarabb tudhatták nálunk, azért is jüve olyan fennen a bíboros. Párt-emberek lármafáról lármafát gyújtanak, hírt az arra jogosaknál mindig előbb veszik.
De most nem ez volt itt. Hanem hogy Fortuna szekere nyilván azóta sem állt meg velük.
- Az száguldton száguld s izibe rajtunk teremhet a filius meretricis... bestye császári lánykérő!
Fáradtan legyintett.
- Lánykérő? Soha! Csak trónkereső. Épp ezért is féltem olyan igen a mi egyetlenünk szívét! E gonddal nevelt királygyermek, szeretetlen férfi durválkodásaihó nem szokott.
Egyszerre megtelt a szoba búgó zokogással. A két fenyegetett teremtés úgy kapaszkodott össze, mint két fuldokló hajótörött. Erzsébet eszelős szilajsággal szorongatta mellére utolsónak maradt gyermekét.
- Ó, mi árvák s gyámoltalanok! Mi szélkergetettjei ennek a megveszett hazának és emberségben megszűkült világnak! De ezt nem adom! - rivallt fel egyszerre, mint egy dühöngő tigris-anya. - S nem, te se hadd, ne hadd, édes urunk, mi egyetlen gondviselőnk! Mondd, úgymint nálunk okosabb férfi, hogy mit kellessék ez újabb veszedelem elkerülésére tennünk! Mert mint confusum chaos már ez a mi szegény elménk. Ennyi gyötörtetések és háborítások miá, fejem sem tudjuk hol állani!
Mária barna őzszemei is határtalan ijedelemmel csüggtek az atyai pártfogón, akiben - megszokta - hogy valami hasonlót lásson korán elvesztett apjához, sőt annál a hideg bálványemlékű idegennél talán közelebbit és szeretőbbet is.
- Igen - könyörgött. - Nagyságtok, ezt biztosan értjük, el nem hágy. Mit kövessünk, édes nagyságtok ezt minekünk tisztán megmondja... Ama fertelmeskedő korhely legényhez nem enged. Mivel én Zsigmondot nem s nem akarom, bár inkább a halált is!
És a meghatólag egymásbakulcsolt kezeit nyujtogatta.
De a nádor szinte nyersen, félresöpörte.
Zaklatottan, egyszerre felkelt. A szoba közepéről feketén és nehézkesen kifordult.
- El kelletik Budát hadnotok - mondta a féltés kínjától szinte gorombán. - Himpellér szuka-fia Zsigmond ide fog rontani... és a menyasszonyos ház üres. Mátka helyén majd engem lel.
Valahonnan a torka mélyéből morgott.
- A hadak? Kancellár urunk tudománya még megmutattathatik semmirekelőnek lenni! Még támaszthat az Isten mellettünk jó s hű kardokat! A haza földjén egymásnak öklelést és vérfolyatásokat pedig nem mi akartuk, sem indítottuk, törvényességből leckét el nem fogadunk, annak betűiből valamicskét mi is imbiliálván. Törvény? - zördült. - No az aztán legszépségű törvény, mondhatom, egy felkent királyra rémísztgetésekkel reá menni! Lábon nyargaló felségsértés!
A két nő tekintete nadályként függött rajta. Mint lelkük élő eledelére, harapództak rá és szívták sóváran, bősz, de biztató szavait.
A felelősség nyilaitól sebzett ember még dúlt, keringett, csapkolódzott egy darabig, majd szinte átmenet nélkül lecsendesült s az ellobbant indulat kiégett, kesernyés hangján ezt mondta:
- Hát van egy erődített birtokom, lakni rég nem szokott kastélyom Dunántúl, az Pannon hazában. Veszpörém... Öskü... Latorkertes, huszárvárral... Készüljön kegyelmességeitek, nem tudnék ennél jobb helyet megmaradástokra. Számos a praesidium, élés benne elegendő. Ott az Orléansi herceg jöttét, talán bővebb francia segedelmet is, titkon kivárhatják. De ám akkor menten menve gyorsalkodni, mit sem temporizálni!
- Még az éjjel! - sikoltott diadalt a megváltott anya és rögtön feltalálta cselekvő magát.
- Nagyságod, édes Jóságosunk, parancsoljon a szükséges lovak, váltások s valahány testőrzők felől! Mert holmiféle hintón koszogásokra most rá nem érünk.
Sőt asztaltartásra sem hagyott időt. Csak azonnal, mindent azonnal!
*
Alighogy az éjféli tűzkioltó kántálás elnémult, a vaksötétség leple alatt egy kis lovas róta rebbent ki a palota eldugott oldalkapuján. Posztóval burkolva a lovak patái, álcázó köpeny minden ember testén, élet csak a csuklyák szemrésein.
Úgy surrantak ki Budáról a királyi nők, mint a kísértetek. Szökött székvárosából a magyar király: Anjou Mária. Még az ismeretlen Orléansi Lajosnál is jobban idegenkedett a régi vőlegénytől, Zsigmondtól. Ez a gyűlöletes név a zsenge gyermekkor elszenvedett tapasztalataival volt az emlékezetébe írva.

XXXIII.
A hozzá oly közelálló királyi hölgyek távoztával fél teher leszakadt a nádor lelkéről. Legalább hát a fészekalja miatt nem kellett rettegnie! Nagy szó. Most aztán már elővehette a józanabbik eszét s égedelmes igyekezettel azonnal az összekavarodott politika szálainak kigubancolásához is látott.
Készen minden rossz eshetőségre, legelőször is persze a királyi és saját bandériumok felültetésére adott parancsot, egyébként pedig ott folytatta, ahol Hédervári Kont Istvánnal régebben abbahagyta: a békés egyezkedés megkísérlésénél. Ilyen mindenfelől tornyosuló veszedelmek közt csak a vak nem látta volna, hogy mekkora nyereség lenne a belső elégedetlenkedést levezetni, vagy legalább a trón megtántorodott egykori híveit a királynék oldalára visszahozni. Ő pedig - ha így az asszonyok indulatlégköréből kicsit kiszabadult - egyáltalán nem volt vak.
Nem várta be, hogy az aggember prímás-kancellár ereszkedjék hozzá, hanem még mielőtt Zsigmond rajtaüt, ő maga sietett udvarlására.
Kaplay Dömötör felfogta a kíméletes jószándékot. Mindkét kezét nyujtva jött elé. Főhelyre kínálta, Vibornival rögtön a legjava borából hozatott és ilyen megbecsülő vendéglátás közben terjesztette elő a sérelmezett dolgokat, mint már Erzsébetnek. És Miklós nagy önmérséklettel hallgatta végig, anélkül, hogy közbevágott volna. Csak mikor a kancellár elkészült, pillantott fel.
- Hát mind a bajokat megláttuk, hallottuk és megszívleltük - szólt. - De most már a tanácsolásait is el ne vonja tőlünk eminenciád, eminenciás uram, melyek nélkül csak úgy lotyogva fütyöghetnénk. Tudnom kelletik, hogy ki hogy, mint s miben lenne hát bene contentus, velem és őfelségeikkel, hogy ezeket lehetőleg elkövetnők. Errevaló tetszést kérnénk, illustrissime et reverendissime.
- Nézd fiacskám - kezdte rövid gondolkozás után, símogató hangon a bíboros. - Kaplay Jánost Asszonyunk nemdenem, egykorban rosszkedvében mostohán fogta. Ésatöbbiféle...
Kérlelően a Miklós szemébe nézett.
- Nem könnyű. Ne hidd, nekem sem könnyű. S éppen mert közelről atyafim... De ennek az elbúsult Jánosnak te mindenképpen elégtételére légy! Helyet kell kapnia a kormányrúd mellett, az még eldöntendő, hogy hol s hogyan. Hajlassz?
Miklós bólintott.
- Igen. Mehetünk tovább.
- Hát továbbad... Továbbad itt lenne Zámbó Miklós.
- A rajtakapott harácsoló, Júda ghettóbeli fiainak zsobrákja, bizonyságul szolgáló adósleveleiknek levélölője, megsemmisítője, igen - felelt ugyanolyan higgadtan Miklós, mint ahogy az öregúr hozzá beszélt. - No s avval mi történjék?
- Az - pillantott a távolba Dömötör - hogy hamiskodásait, kikért őkegyelme Odaát számadás nélkül nem marad, neki idelent az ország érdekében mostan elfeledjük, valahány időt is engedvén a jóvátételekre... Hasznos ember amúgy, hatalmas zászlós ember, udvarice, világice, jószóval tudó ember, nagy báró, nagy párt, elterjedt rokonság és... hát fiacskám nézd... botlik néha négy lábán a ló is. Megbékítsd!
- Visszaültessem a tisztakezű Bebek György stallumával szembe, a király kincstartóságba?
- Nehogy egész nemzetségeikkel együtt másmint kerüljenek majd egymással szemtől! Értessz... Azt igen, azt gondolnám. S amíly tempestive csak tenni bírod. Az ítélet dolgát Istenre halasztjuk.
A nádor arcán egy kis kesernyés mosoly villant keresztül.
- Hamarabb nem tudom, mint rögtön - mondta. - No, már meg is esék..! No... ha éppen ez fáj... És ilyesek... Ez igazmagyar és átal hazafi, nálunk törvénytisztelőbb uraiméknak... őkegyelmeiknek..! Köszönettel hallanánk a többit.
- A személyi részben ifjú Laczfi István lovászmesteren a sor - szürenkedett Dömötör szelíd mosolya. - István! - emelte az ujját. - De a hajdani jó Hermány-nembeli Kerekegyházi Laczk többi élő maradványai sem kevésbé! Te ezt a családot, lelkem Miklósom, holmi osztályoskodások mián rég nem kezdetted kedvelni. Sőt ahol lehetett, még Lajos alatt kimozgattad a főbb tisztségekből mindazt, ami Laczfi. Távol legyen a sértés! De hát mostantól fogva kedvesem, a te szívedet immár feloldozd irántuk! Nagy szavak ők itt e haza földjén... voltak is. Ezért tedd vissza Istvánt az ő gyászolt lovászmesterkedésébe s hiszem, ez a haza megvígasztalását célzó tetted sem lesz gyömölcsök, ésatöbbi híjján. Mondd: bírod?
A nádor szeme néhány percig régi tüzek parázslásával hunyorgott maga elé. Aztán csak kihamvadt tekintetéből a zsarátnok, szíjjas álla enyhült, széleshomlokú feje lassan lejebb horgadt, beleegyezést intett.
- Történjék. Ezt is... Pacifikálom e Laczfiakat is, eredett légyen akármilyen régidőktől és nyomós okokból köztünk a megharagvás... Mert eminenciád tanácsolja és ország nevével... melyek nekem két igen fő dolgok, hogy szó szerint meglegyenek. Több ily kemény diót úgy sem kell feltörnünk, reménljük.
- De korán! - sóhajtott a kancellár s az aggodalomnak kurta csillanása siklott át a szeme tükrén.
- Horváthy! - emelte a homloka bőrét. - Horváthy János ark-ellenségedet sem feledhetjük, jóbarátom! Bár tisztán megmondom és erről itt előtted nyílt tudománt tészek: én e Horváthynak sem rejtelmes forgolódásait, sem zavaros nemzetségét, sem őtet magát, természet szerint nem kedvelem. De ne maradjak hátra az kelmed szép példája mögött, a belső béke megalkotásában! Ezért is nagyságodat azon kérjük, hogy Horváthy Jánost is megnyugtasd. Macsói bán volt egykorban ez az úr... No s most hát megint..! Győzöd-e még szívvel nádor öcsém, kedvesünk? Tudom, tudom! - enyhítette a beállt csendet. - Roppant nehéz legyen ez! De erődhöz szabtam. Aki ennyit már a hátára vött, a többi alól sem búvik ki.
- Soha! - kapta fel a fejét Miklós és sötét arcán kisímultak a haragos redők. - Bár adja Isten, hogy ez utolsó magunk megtagadásával a haza sorsa emelkedjék s a királyi házasság dolga felől meritorie összeülhetvén, megelégedésre az is rendbe jöjjön. Gondolom... végeztünk. Akik a hivatali rangjukban megbolygattattanak, székükbe evvel nagyrészt már visszakerültek... én pedig igaz böcsülettől viseltetvén mondom, cardinálságod képében Egyháznak, országnak, hogy kész vagyok összes kedvetlenségeimet örökre feledni s imez szóbanforgott Uraimékkal együttmunkálnom. Még ma tanácsba vonom őnagyságaikat.
- Te? - kérdezte erre tartós, különös csend után, vontatottan Dömötör és tekintete tétován siklott el, feljebb, tűnődve, valahova a levegőbe.
- Te? - kérdezte halkan, ismét.
- S hát ki? - figyelt fel Miklós. Mert erre nem számított. Valamit... mintha neszelt volna abban a hangban. Hangban, igen, a prímás különös csendjében, vontatott kérdésében, réveteg arcában és most már egyszerre: mindenben.
Dömötör csakugyan felé is fordult, szemközt, mint férfi.
- Utolsónak vélted lenni az áldozatot...
- Mi tagadás.
- Hát hamis illusióba estél. Folytathatom?
- Gyávák nem vagyunk, hogy a kezdett útról visszaforduljunk, ha egyszer cardinálságodnak még mindig közlendői vannak. Eminenciád saját szavai..! - dűlt hátra Miklós a székben, mert érezte ebből a bevezetésből, hogy itt valami készül... Valami, amit nem árt jól megtámaszkodva bevárni.
És helyesen hitte.
A prímás-kancellár kezére tette kezét, majd szelíd, alig hallható, rendkívül érzékeny, de be a szívéig hatoló hangon így szólt:
- Uram! Nádor uram! Szerelmes hívünk! Az nagyságtok méltóságos személye... kedvtelenségben van a legtöbb hazafiak előtt. Én erről a te hosszas különélő házasságodról, egyfiadon kívül többi gyermekednek hol-nevelkedéséről, ésatöbbiféle bódogtalan dolgaidról mit sem értek lelkem, annálinkább nem bizonyosra... vesék kifürkészője és gyóntató papod sohasem lévén. De a hír, fiacskám! Ily dolgoknál a hír maga elegendő. Mit sem szabad szépítenem... ez meg a mi Istentől lett bátorságunk... Ország fölött hatalmaskodó, jogait erőtelenítő, amolyan balkezes királyfélét gyanít benned a főrendű nemzet... És hiszen te jól ismered a fajod, hogy ők az ilyet nem szeretik... s nem kívánják. Hát, ha egész munkát akarsz végezni a res publicának, akkor...
Egy perc hosszáig úgy érezte Miklós e szavak alatt, hogy most valami pontosan még megnevezhetetlen, de halálos dolog történik vele. Örvény tárul elé. Valami elsuhant a füle mellett: enyészetes szélfúvás, vagy a meredélyről szakadékba zuhanók végzet-fuvallata.
Egy pillanat azonban, egy újabb illetés az aggastyán hűvös kezétől és már megint rendben volt: férfi és kemény.
- Értem - mondta szárazan, rekedten. - Hogy a nádori székből kiszálljak. Ez?
- No ez! - újult fel olyan megkönnyebbülten a bíboros, mint aki valahonnan hosszú, fárasztó útról haza, a vágyott pihenésre megérkezik és egyenest fürdőbe lép. - Hát ez, ez, atyámfia, mostan eltaláltad - erősítgette élénken. - S nemdenem megértesz, ingyen sem gondolván, hogy én ezeket ország hasznán kívül...
De tovább igazán nem engedhette folytatni Miklós. Büszkeségének medre csordult. Kiegyenesítette hatalmas termetét, álmatlan szemeinek kék árnyékai közül mélyen viszonozta Dömötör pillantását és szilárdan így szólt:
- Atyaságod leplet vont el a tekintetünk elől s én az eminenciátok őszinte atyaiságát igen köszönöm. Nem, uram! Egy minutumig se maradjon uram bizonytalanságban! Im, csakugyan nem a mi dolgunk többé a haza előljáróival tanácskozásokat folytatnunk, hanem tisztségünket még ebbe órában visszabocsájtván a nemzetnek, gyülekezések s más effélék tartásának joga mai naptól már az új nádort illeti... kire nézve cardinálságod eleddig biztosan kész elmét alkotott. Nevezze nevén azon valakit, hogy őnagyságával tartozás nélkül szembe legyek, neki hivatalomat és currens dolgainkat, persze a mostani megállapodásaink előbb végbevitelével, átadhassam s ezentúl csak mint bármely legkisebb országlakos, szolgálhassam az édes magyar vért.
- Öreg Szécsi Miklósra gondoltunk - válaszolt sürgősen Dömötör, most azonban félrejárt a tekintete és közben erősen tuszkolt lefele valamit, ami mintha a torkára ment volna.
Tapasztalt eszével teljes egészében felmérte a nádor áldozatát és szíve legmélyéből sajnálta a megtöretett kőszáli sast, aki itt, előtte kezd csodaívelésű pályáján lefelé hanyatlani... s mily büszkén, nemesen, mily hallatlan úri módon! Sokkal nagyobb vonzalmat érzett iránta bukásában, mint mikor fent a hatalom delelőjén ragyogott.
Lelkében megrendülten, a jobbjáért nyúlt.
- Kezedet, barátom! De a te kelyhed még mindig ki nem ürült - ingatta közbe megszomorodott fejét. - Az horvát bánságba, fiam, ember kelletik! Erős... Vedd át ennek a résznek igazgatását, úgymint csak puszta királyi tanácsos. Mert nem lenne célhó vezető: gödröt, egy más árok vájásából betömni, ország egyik pártját a másik felingerlésével lecsillapítanunk. Hiszen neked is van pártod! S ez így akkor nem bűzölhetne sértést, ha egy új hivatalt látna elvállalnod... bár én tisztán értem, hogy mennyivel csekélyebb légyen az átcserélendő új méltóság! Nojszen magyarázatot azért lelhetünk... ha éppen keresünk... A Délvidék állapota untig elég forró.
Most felvetette fehér pilláit.
- Hát belemégy? A szívek így majd... és csakis így, lecsöndesedhetnek s megcsitolhatnak.
- Ha szem elől is mentől messzebb tudhatnak! Igen - felelt Miklós, mert emberi gyarlóságában és fájdalmában ennyit legalább nem bírt visszafojtani. - Hejjaj uram! Iszontató, írtóztató rosszul szolgál - haragra ne vödd.
- Csak a felséges Házat túl igen... trónnak szerfölötti kedvezésében. Őszinte férfiszavunk volt, haragra se vödd.
Igyekezve búcsúztak és Garay az ajtó irányába indult. Szemének látóteréből onnan látta, hogy félig a háta mögött, a bíboros áldást vet felé.
- Temetnek...
Ezt érezte.
És ballagott, mint a saját eltakarításának első zászlóvivője.
Immáron kész, kész, lejárt... Immáron összetört, elmúlt, elmúlt! Consummatum est, - conclamatum est.
*
Viborni gyanus mód pirosan és rokkant Heracles lépteivel túlságos buzgón járkálva találta gazdáját.
- Moji pan! Uram! - szólt. - Elkíszülődtünk. Jöheti, milosti. Ajj, hát: nagyságtok..!
- Hová? - bukkant fel a gondolatok tavába merült ember.
- Est-ebélleni, Bozse nevében.
De Kaplay Dömötör tagadólag rázta fehér fürtjeit és máskor oly nyájas arca szokatlanul elszigorodott.
- Az olvasómat! Add a rózsafűzért. S te is...
Hogy ez a vele együtt élt vén fickó így soha el nem találja az ő akaratát..!
- Papa atyuska szandíkjara?
- Nem.
- Vad-aztán pogányok megtírísire?
- Nem.
- Égiháború?
- Nemm!!
Stefi kifogyott a lehetőségekből.
Akkor öreg Dömötör felülről végignézte és elseprő legyintéssel ezt mondta:
- Egy csak titkon, elrekesztve, magának szenyvedőért.
- Pedig erő kelletik izs szálonná jó hideg!
- Hát vágd a Cziczke kutyának s tík is faljatok, haspókok! Nektek nem fajtátok, tudom.
Jobban fájt neki most az előbb kivívott sikere, mint hosszú életének bármely eddig megesett kára.

TIZENEGYEDIK RÉSZ
ÉLŐ EMBER ÖZVEGYE
XXXIV.
Napok óta élt már a megerősített Ösküben Erzsébet és Mária azzal a legszűkebb környezettel, mely idekísérte őket, vagy a nélkülözhetetlen holmijaikkal utánuk jött.
Nagyon eltörődött az erőltetett éjszakai úttal a két felség. Mostanig el sem hagyták az ágyat. Mária meghült, hurutolt, Erzsébetnek meg a nyaka és dereka meredt meg. Később a fogába sajdult bele a fájás, ki nem fogyott a panaszból.
Bujdosó anya és leánya itt egyszobában húzódott össze. Azt találgatták, hogy melyikőjük hal meg előbb.
- Én biztosan - szörcsögött a kis hajadon. - A szívem megint olyan furán szorul.
Nem tudta, hogy valójában, miért?
Úgy szöktek meg, el sem búcsúzhatott a kisebbik Garaytól. Csak Szécsi Gál udvari vitézével üzenhetett neki egy rövid köszöntést, valahová a Barcaságba, ahová a királyi perszonális kíséretében küldte ki az udvar a fiatal főurat, kissé országot látni. A zsenge korban nagy lángra kapott hevület, az érlelődésnek ezen a magasabb fokán Mária lelkében is lohadt, tudatosságát vesztette. Csak a gyakran jelentkező és látszólag oknélküli hiányérzet tanuskodott arról, hogy valahova mélyebb rétegekbe szállva azért változatlanul megvan, a szenvedély csak kitörésének idejére vár. De a lányka most mindössze gyászos nyomását érezte és anyja még ebben a tétova búsongásában is letorkolta. Nála jobban egyszerűen nem lehetett szenvedni.
- Mit ért még egy ilyen kevésidejű gyermek a halálból és halálos dolgokból! - piszegett. - Tapasztalnád ezt a szörnyű oldalszegezést! Már biztosan májamat rágja a baj.
És nagyot sóhajtott. Aztán egyszerre az ajtó irányába fordította eddig laposra húnyt szemeit és mint bolhafogásra, szűken és kihegyezetten nézett.
- Csitt, csitt! Ugyan ki ez?
Majd kedvetlenül vállatvont.
- Az őr továbbereszti. Akkor hát csak Christa. Mást kit is várhatnánk? Bizton megint sót hoz. Mindig ezt az undok sókat... Míg végül magam is valami tengeri hallá változom.
Csakugyan a palotásasszony jött. De a meleg savas zacskó nem volt most nála. Kintfelejtette. Szokatlanul élénknek látszott, kék szemében vídám kis cirmocskák ugráltak, gyorsan lélegzett a lelkendezéstől.
- Domina!
- No mi?
- Hú, ez iszonyú! Iszontató érdekes. Valami, de roppant nagyszerűséget experiálék!
Rögtön nem halt meg a végétjáró beteg. Legfrissebben felült és izgatottan villogott a szeme.
- Ne bolondoskodj!
- Szín igaz! - fogadkozott a hölgy és lekuporodott az ágy korlátjára.
- ... már hát mondom, mint legyen ez, hogy mink itt, mint vak madár a kalickában..? Nekieredtem, kicsit körülpillantok... Phű!
Egyet fujt, aztán fontoskodólag fűzte tovább:
- Engednek is. A mi testőrzőink őrködnek a legtöbb ajtók előtt. Meg valami rész itteni alabárdosok. Szolgálatukat adják, legszebben szerencséltetnek s épp azon volnék, hogy jövök vissza, mert ez igazán csak afféle bagolyvár a nagy átokverte ódonságokban, amikor röviden ajtót látok egy házöltözék kárpit mögül előtetszeni. Mindjárt megfogott, hogy... ni! Itt semmiféle testőr. S ezt eddig sehol a házban nem tapasztaltam. Hát ezennel majd megejtem a kuriozitást.
- Ugyan mondd már! - csapott Erzsébet a takaróra türelmetlenül és Mária vékony kis csirkenyaka is hosszan kinyúlt.
- Mily csodás dolgok!
- Hát - vett egy mély lélegzetet Christa - nyitok ám bé! De csak mint földből, kőből, falból, ég tudja honnét: lökk, elő egy hókaféle ember.
- Jajj!
- Jaj bizony! Kiáltok én is, hogy „el az utamból, szerzet!”
- És el..?
- Nem biza. Mivel nem is volt kísértet.
- Hát!
- Élő. És ilyet mond: „Erre neigen tartózkodjál kegyelmesem, mert erre kegyelmesem tilos az út”.
- Ti-ló-ós?
- Összekaptam magam... én is ezt kérdeztem. Mire fordít a dolgon. Hogy nem tilos, inkább csak félős, az gyenge nembélieknek.
- Mért?
- Mivel az ott az armamentáriumba, avagyis a fegyvertárba vivő folyosó, rajta túl pedig a halotti boldhoz, a Garay temetésekhez vezető lépcső.
Erzsébet halkan felsivalkodott és fogai közé kapta a körmét.
- Nem jól mondom, hogy a halál..?
- Itt van köröttünk - sápadozott Mária is.
De Bebekné méltóságteljesen intett:
- Csöndesedjenek az elmék! Mert fura halott az olyan, amelynek megoszlott teteme... tejecskét iszogat.
- Tejet?
- Csakis. Avval kerül elő egy másik falból, függönyből, megint nem tudom honnan, egy házas lány, palotás. Ahogy megérti jelen ottlétemet, nagyot ordít és: zupsz! Csupor szét, té ki, szolgáló el. Ehhez mit szóltok?
- Hogy menten oda megyünk! - csattant a királyné s hol volt már a zsába! Mint a gyík, termett kint az ágyból, a holt beteg.
- Öltözz - intett Marenkának.
Ez azonban még mélyebben a takaró alá bújt. Onnan hadonászott.
- Jaj, irtózok fegyverek közt járni, annál inkább temetéseknél!
- Ó, te Isten gyávája - bigyeredett el a lázasan sürgölődő asszony. - Nem érted? Hiszen az egész csak valami szemfényvesztés, titkolódzás? De azért maradj, ha már egyszer így elhagyott a bátorságod.
Majd egy rövid, mégis hát gyanakvó pillantással, Christát is az ágy mellé rendelte.
- Szellemek a nagy dücső királyunkat valahogy el ne rabolják tőlünk! De én ezt bizony megtekintem, bizony nem szánom. Lássuk, mint légyen avval a csodálatos tejjel!
És a legrövidebben elkészült, ment.
Úgy talált mindent, ahogy a főasszony előadta. Ajtóknál az alabárdosok... aztán a rejtek kárpit... s a hóka férfi most is ott meredezett. Valahogy nem cseléd arc. Több lehetett közönséges szerviensnél, ha nem is sokkal. Úgy a kettő közt. És kard az övön...
Ámde ahogy ő megállt előtte s égető gőggel rászögezte kihívó tekintetét, mintha viasszá vált volna az ember. Lassan lejjebb lohadt, olvadt, elolvadt kardostól.
Nem volt feltartóztatás.
És Erzsébet tudta: felismerték. És mulattatta a siker.
Már szinte uszítólag tette rá kezét a kilincsre, aztán le is nyomta és kajánul visszasandítva, besuhogott.
Lám bezzeg, ki parancsol itt?
Előtte nem lehet tilalom és semmiféle titok.
Gyéren derengő, hosszú folyosóféle nyílt előtte. A magasan vágott és elég kicsiny ablakok olajos vásznára a külső várkert lombozatának lassú himbálódzása rajzolódott, tompa árnyékfoltokban.
Ment és a kíváncsisága egyre nőtt.
Ki bujkálhat itt? És miért?
Szinte delejesen rángatózott izgalmában. Indulatéhség... Eseményhajsza... Folytonos ütközések, bár veszteséggel is. Játék... Ez volt az igazi eleme, a neki való. Kockáztatás, ha kell. Bármekkora tétre. Csak ne langyos középszerűség!
A folyosó végére nehéz boltozat borult. Alacsony, vaspaszományos ajtó gubbadt alatta. Időmart kilincs.
Ezt is lenyomta és besurrant. Nagyotnyelő szemmel nézett körül.
Tág csarnok öblösödött eléje. A mélyen leereszkedő mennyezet boltívei roppant vastagságú nyerskő oszlopokon nyugodtak. Minden oszlop fején táblás címer, keresztbetett kardok, zászlócskák, lefüggő kornéták. Körbe a meszelt falakon pajzsok, kopják, rezeltorrú nyilak. Lent a falak tövében a legkülönfélébb harci eszközök. Kővető katapulták, kisebb-nagyobb várvívó baliszták, óriás szúnyogra emlékeztető gép-parittyák, néhány csigaszerkezetre járó faltörő kos. Még egy irdatlan vasbökővel megfejelt szálfatörzs is hevert mellettük és Itáliából, mindenféle ellenségtől zsákmányolt tollas buzogányok, szekercék, lándzsák, puzdrák, bárdok tömkelege. Hadi trófeumok.

Na most majdnem elszalasztott egy ijedt kiáltást! De, mégsem... Nem volt ez valami sírboltból áttévedt szellemlovag, csak egy széles talapzatra emberhosszában felállított páncélruha. Jeltáblácska hirdette alatta a hajdani viselőjének nevét:
Drusma-nembeli GARAY ISTVÁN
királyi fegyverhordozó	

IV. Béla nagyhatalmú kegyeltje hát...
Sokat hallott róla és már nem érdekelte a vasvitéz, sem a többi állványokra mesterkedett pikkelyköntösök. Nem üres acélpendelyek végett jött ő ide! Nagyonis élő valaki miatt.
- Láme ládd..!
Elégedetten bólintott és a szája köré gúnyos mosolygás rajzolódott.
Mert Christa szeme nem csalt. Igazán lakott itt valaki.
Kissé távolabb egy széket fedezett fel. Rajta rendes óntál, kéztörlő kendő.
Aligha a páncél-Garayak számára készítették! Ez itt már a tejivóé.
Fínom orrcimpája hólyagozva tágult. Szimatoló pillantást vetett körül, majd türelmetlen mozdulattal ledobva karjára ölelt uszályát, hosszan elkígyózó siklással, nesztelenül továbbhatolt.
Még egy utolsó oszlop szegte a kilátását. Oldalt került s kilépett mögüle. És ekkor egyszerre nyílt eléje a kép, a mindent megértés.
A terem hátulsó jobb sarkában, közvetlenül a világosságot szűrő ablak tövében, egy nagy kerti asztal állt. Rajta kinyitott, hatalmas méretű könyv, szétteregetett sárga levelek, nyitott kalamárisláda, faragott lúdtoll, a barna gubacstintától még talán nedvesen. És e dolgozó hely mögött valaki, akinek mindeme tárgyak használatára szolgáltak, fagyott egyenesen felsudárodva, rideg és mozdulatlan kőszemekkel figyelve a közeledtére: egy emberi alak, egy nő. Garay Miklósnak rég elvetett, urahagyott felesége, élő özvegye.
Nézte, elnézte és lassan az emlékezetébe szűrődve, felismerte. Mert, ha egyszer is és csak rövid órára, de találkoztak ők már! Mikor ez a kellemnélkülivé fogyott arc még üdén virult a körülrepdeső szőkeségben... Ez a vékonyra szigorodott száj még duzzadt az átlüktető élettől és micsoda merészen követelte vissza a vélt vetélytársnőtől - tőle - aki valójában akkor pedig még az övé sem volt: Garayt, a férjét! És akkor ő jól ráncbaszedte az ellene háborgót. Igen, már a nevére is emlékezett. Dóra... Ajtót mutatott neki. És talán csak ott kapott igazán étvágyat az oly nagyon becsült prédára... Ez az ostoba szerelemféltő némber maga csigázta fel a kíváncsiságát... Hogy mi lehet az a kincs, amiért a trónnal is szembe kell öklelni... ilyen nyaktörésekre vállalkozni?
Megmerült a régi emlékben és a jelenre ocsudott. Emelkedő, megújuló játékkedvvel szegte hátra a fejét.
- Mmm... úgy! Imhol tehát a tilos út magyarázata!
- Vannak, vannak azért, akik ép az olyanokat követik és minden megengedett utaknak elébe helyezik - volt Garayné merev főbólintása.
És most lassan odafordult ő is és szenvedő szeme mozdulatlanul nézett a mély gyűrűk közül.
De Erzsébet futni hagyta a célzást. Nem akart mindjárt a legelején összecsapni, hogy aztán visszavonulhasson megint a gyötrő unalomba. Színlelte, mint aki semmire sem emlékszik. Előfordított egy üres széket.
- Megengeded - mondta.
És választ sem várva, lenyugtatta testét.
- Munkálkodsz öcsémasszony, munkálkodsz! - intett a nyitott fóliáns felé hanyagul. - Urbáriumos könyvek, azmint megösmerem.
És valahonnan fentről bólintott helyeslést.
- Jaj bizony, maguktól rendbe nem jönnek! A föld pedig könnyen gurul.
- Aki utódainak kötelesképpen összetarthatná, hűtlenségtől viseltetvén, elragadtatott - felelt ismét a nádorné elutasítólag és engesztelhetetlenül.
De Erzsébet csak billegette mozgékony ujjait.
Ohó! Azért sem. Majd ha előbb kárpótlást vett magának a másik erkölcsi fölényéért! Egy gyakran kínzó tudatért: a szerelemben való elsőségéért és azért, hogy - ennek! - gyermekei is mernek lenni az ő emberétől. Majd ha megmutatta, hogy a hatalom... az is valami. Addig csak hadd vesződjék ez a... személyecske!
Terve készen állt.
Durcásan, kedvesen és panaszosan mondta:
- Bizony, az anyaságra adván egykorban magunkat, megtornyoznak néha a mi gondjaink...
Feltekintett és várt.
Amaz hallgatott, mint a kő.
Erre kurta kis sodrással megnedvesítette ajkait és tovább fűzte:
- Mink is mostan őfelségéért... tudd! a király leányunkért vagyunk nagy sarcoltatásban.
Garayné süketen és fagyosan nézett a semmibe.
Hát megzsongatta lábujjait a fínom topánban és lenyomva annak orrát, elszántan tovább hatolt.
- Kapunkra sokat járnak... Egy háztüzes ember... nagyon értevan! Ifjú császári szerencse kéri... Ugyanis a Zsigmond. Rettentő pihegő munkával forog köröttünk. De hasztalan minden előttünk való térdreesése, nem adjuk. Meg se álljon szemünk előtt!
Dóra arca érzéktelen maradt, mint egy lárva.
Kutató pillantást vetett rá, megértette és már kihívóbban szegte fel a fejét.
- Ugyanis, ha a leányom nem akar hozzá látni! Hiába erőködik akkor Zsigmond. Vajjon mért koronát viselő személy őfelsége?
És legyintett.
- Nyúljon abba a kakasos kosárba és azt avassa maga mellé, akire éppen szájaíze jő. Ebben mi a legkisebbed sem ellenkezünk.
Nem volt igaz. Puszta kérkedésből mondta. S most aztán cudarul, fájató szándékból, saját magáért:
- Még ugyan a fejedelmi eredetet sem igen kérdezzük... királynék csókja eléggé méltóságosítván...
Felkémlelt.
Ez csak világos? Erre csak jön valami?
De Garayné továbbra sem adott hangot. Kezeit karbafontan állt, csendesen és megvetőleg.
E látványra halkan maga elé kacagott és már inkább énekelt, mint beszélt.
- Lehet, ott is dobbant ezóta Zsigmond Budán... s hát ajtóba koppan az orra. Lőtetheti erős lövésekkel és sűrű nyilazások közt... az üres várat. Megütheti hült helyét a leánkámnak... egy hiteles kedves, belső familiáris emberünk eléggé ajánlván segítségét s ezt az útból kieső kasztrumát, csak mint a magunkét. De mit beszélek! - kapott észbe színleg.
És most összeguborodott, ugrani készült és mint fejedelmi vad, teli arcba is pattant.
- Hiszen nem fejtörő! Kell is sokat hüvelyezni, hogy ki légyen? Öcsémasszony ép az elébb tőn említést felőle.
Szinte elsápadt a gyönyörűségtől, hogy végre diadalmasan odakiálthatja:
- Az egykorban valamiért megvált urad... Nekünk azért halálban hű, megmaradt jobbágyunk. Persze nem tudhatta, hogy a kasban ilyen  d o l g o z ó  méh dolgozgat titkon, győtögetvén a mézet... kit zavarunk is tán.
Most már szemtelenül nyíltan figyelte a hatást.
A megtámadott asszony csakugyan rezdült... de alig egy pillanat. Aztán nyugodt mozdulattal oldozta szét a karjait.
- Valakinek váratlan jötte itt ért. Szorultomban idehúzódtam, ahol talán nem háborít, elnyervén az egész palotát - szólt meglepően mély hangon. - Nincs több menedékhelyem, sem esküdött uram, akit elfoszthatna tőlem. Mit akar még a Jezabel királyné?
Szándékosan használta ugyanazt a bibliai hasonlatképet, mint első összecsapásukkor - amin ez a megszégyenített ragadozó akkor halálra bőszült - de Erzsébet nem mutatta sértődését. A gúny és fölény ostorát választotta inkább.
- Mit akarunk? - tólta hátra egy negédes mozdulattal a széket. - No csak azt, hogy tehetetlen haragodban, epéd fakadván is, magadat azért megmértékeld! Magas tekintetünkhöz illőképpen beszélj és semmi cselekedetünkre bírálatot okádni ne merészelj! A fölötted ülő felséget megismerd és alázatban térdet hajts neki!
Elhúzta kígyózó szoknyafarkát a meredek asszony előtt, aztán egy másodpercre egész közel hajolva, forró párával az arcába súgott:
- És ha én juttatlak amaz átkozott sorsra? Mmm? Mint lesz akkor evvel a te fölvett példázatoddal? Mmm? Kinek vérét nyalják föl az ebek? Ó! De a fenyítésnek módja vagyon!
A hajsza forrójában egyre szűkítette vetélytársnője körül a kört, izgatottan meg-megint visszatért, sietett végrehajtani a tervet, nehogy a kellő időpontot elszalassza.
- Trón elleni sértés, abban többszöri megátalkodás: ez már országos ügy. A pört majd hát országos emberrel is végeztetjük, aki nekünk minden... bármely! kívánságunkban, a legcsekélyebb kivétel nélkül is, vak! jobbágyunk.
Szemei keskeny résekké szűkültek és most, most valahára odasujtotta:
- Nádorunk, Miklóssal!
És várta az elégtételt, mely neki a másik asszony elsősége, tisztasága s gyermekei fejében kijárt; a kárpótló hatalomban, az ura nevével megvert feleség összeroppanásában.
De Garaynét csodálatosképpen nem vette lábról a csapás. Csak a tekintetében lobbant fel valami rejtelmes kis fény, mely azonban legott szintén kialudt.
- Szécsi! - felelt tompán s komolyan és lassan bólintott. - Szécsi. - ismételte. - Jó. Lásson hát reám törvényt, elfogadom. Egyszer legalább nyíltan tudománt tehetek némely parázna helytelenségekről... Ismerem privátim őkegyelmét, egy minden állatában igazságos és országerkölcsöt kedvelő jámbornak lenni. Hisszük, hogy a hivatali méltóságban sem lesz rosszabb.
Erzsébet, aki már ott tartott, hogy végétveti a parázs mulatságnak és indul, ezekre a szavakra önkéntelenül megvesztegelt. Tág, kíváncsi és meglepődött szemeket nyitott.
- Talán eszeválott lettél, jóasszony, itt a nagy sűrő fegyverek közt, rémítő szerszámoknak látása és baglyok súgása fölött, ebben a bagolyvárban, hogy így összevéted a dolgokat? - szólt vissza nevetve. - Nádorunkról, Miklósról beszéltünk és nem Szécsiről!
Garayné pillái kis aranydárdákként álltak.
- A kettő ugyanegy - mondta lezáró mozdulattal. - A nádor bár valóban Miklós, de  S z é c s i  Miklós és nem  G a r a y  Miklós többé.
És most nézte, hogy zsugorodik az az áruló mosolygás... Hogy tűnik el az élet színe arról a hirtelen megcsúnyult arcról.
Aztán engesztelhetetlenül befejezte szavait:
- Ittlakozásodnak ideje alatt kormányzótanácsod felbomla. A vezető emberek személye megváltozék. Halad immár a trónnak egyre inkább siető veszedelme. Jezabel hatalma dűlöng. Még nem tudja, oly nagy királynéul...! Én igen. Bagolyvárban, megsúgták a baglyok. Jó lesz kebelvizsgálatot tartani... ítélet az ítélkező fejére olvastatik és órája közel. S most égy innen békén. Nem érünk rá.
Már ő fordult el. Helyreigazította a széket, tékás asztalához ült, megmártotta a tollat és úgy nem törődött többé az iszonyatában felsivalkodó ellenféllel, mintha soha ott sem lett volna.

XXXV.
Letette a pennát, elnézte egy darabig a lineával takarosan aláhúzott és összeszámolt tételt, aztán kedvetlenül rázta meg a fejét:
- Nem, ez nem lehet.
És csakugyan nem lehetett. Ilyen nagy numerusok a részletekben... és a végül mégis mindössze ennyicske jöjjön ki! Világos, hogy itt megint hiba van. Szarvashiba. Vagy ötödször! Pedig három lapot már ki is metélt... amit úgy nem szeret! Mert micsoda munka az olyan? A szakítás fogai csak ottmaradnak a könyv gerincében, ha a nekik megfelelő párja-leveleket is ki nem szedi hátul. De így meg hova jutunk? Lassankint akkor az egész derék könyv elvékonyodik, egy szánalmas figura lesz.
Elégedetlenül tólta el a számadást és maga elé tünődött. Hiába, nincs ott igazán a figyelme. Valami szórakoztatja.
Felzaklatta ez a garázda személy?
Eh, nem ez volt. Ez már mult. Lezárta régen.
De akkor mi van vele?
Megtapogatta a homlokát. Fáj... Ennek itt nagyon nemtetszik valami. Vajjon micsoda?
Feszült akarattal önmagába kutatott. És akkor hirtelen előbukkant egy sor gondolat.
... Hogy az Orleánsi-féle királyházasságot tiltja az ország. A Mária leánynak pedig Zsigmond sem kell. „Nem akar hozzá látni” - újult ki benne megvető ajakrándulással az emlék.
La, la! Hát itt lenne a bökkenő? Ez a dolog foglalkoztatja? Ez a szökésig menő idegenkedés?
Felkelt és önmagára bosszankodva kezdett le s fel járkálni.
Ugyan, mi köze hozzá? Udvari intimitások... Gyűlöletesek.
De nem, valami odabent tiltakozott.
Mégis... Köze van. Szokatlan nyugtalansága a tanu. Ez neki sohasincs véletlenül. És éppen a meretrix ivadék körül lehet a baj... Ez a gondolat jelentkezett elsőben. Az országfutó bujócska, a rég elhatározott császári vőlegény elől...
Megint feltette a kérdést, hogy miért? Mért e hanyatthomlok menekülés?
Csakhogy ezúttal egy lépésnyit már tovább is ment. Megállapította:
- Mert ily nagy irtózásokkal csupán az olyan asszonynép szabadkozik, aki másfelé nagyonis szeret!
Most, most nyomon járt. Érezte és egész felizgult. Botorkáló kézzel gyujtott meg egy szövétneket az asztalon. Tudtán kívül, belső homályát akarta eloszlatni. És ahogy a lángocska felgyúlt, csakugyan, egyszerre mintha az ő homályaira is fény derült volna. Mintha rejtelmes ütés érte volna a szívét. Az anyait.
Jobban megrendült ettől, mint előbb a vetélytársnő minden vagdalkozásától.
Jaj.
Itt talán az ő fia a magyarázat! Az ő szeplőtlen szívű, lángelméjű, minden tekintetben ritka kiváló gyermeke. Nem csupán az anyasága láttatta vele ilyennek. Abban a kimélyült szellemvilágban, melyben férjének elkülönülése óta élt, a nagy havas tisztaságban, böjtökben és feszült éberségben, képes volt fiát a közös hús elfogultságán túl is megítélni. Tudta, hogy Miklós hasonlíthatatlanul magasabbrendű a többi korabeli ifjúnál, nemcsak, de mint torony a hegytetőn, kiütközik már az egész nemzetből is. És hát ez a tehetségben kivételes, szép, okos, úrias lélek, ez a testileg is páratlan tökéllyel kifejlődött fiatal emberpéldány, ez, ez van a nyafka királylány körül.
Lehet, hogy a szeme meg ne akadt volna rajta?
Mereven bámult maga elé, mintha kívülről várna valami jelt. De a sugalat saját lényéből jött. Nagyobb átfogásokhoz szoktatott értelméből, női ösztöneinek is legmélyéből s egyre határozottabban.
- Nem. Ha ma még talán nem is szövődött készre a fiatalok közt a dolog, majd megszövődik. Miklós ver a környezetében mindenkit. Elkerülhetetlenül magára vonzza a veszélyt és majd folytatja ott, ahol boldogtalan, bűnös apja a bukásba szédült. Épp mert mindenben olyan ellentétek, lángralobban a nem neki született királylány iránt... s előbb-utóbb ő is a szakadékba hull, ebben a két nemzedéknek szinte csodára örökölt átkában.
Jézus Mária, ebből semmi sem lesz!
Miért anya?
Nem engedi.
Már csupa határozottság volt. Dolgozóasztalához sietett, a szék... felcsapta a kalamáristartó fedőlapját, tollat ragadott, bemártotta s elkezdett írni, írni, olyan égedelmes gyorsan, hogy az asztal mozgott vele. Mintha tollbamondás után dolgoznék, melyet alig győz a papíron követni.
Órák teltek s ő még egyre dolgozott. Akkor végül fellélegzett, ráncolt homloka kisímult. Fölkelt, végigsimított szűk kis kontyba csavart haján (most így hordta: «miért»...?) és szilárd léptekkel átment a folyosón. Csekély rést nyitott az ajtón és halkan kiszólt:
- Mihály! Jöjjbé.
- Jőtest! - hallatszott kintről.
És az ajtónálló sarkonfordult, eredt asszonya után.
Ugyanaz a hóka legény volt, aki Bebeknének feltűnt, majd később felismerve a királynét, annak utat is engedett.
Odalent a barátságtalan hajlékban, Garayné visszaült az asztalhoz. Kismértékben összehajtogatta az irományt, tenyérnyi pergamennel elburkolta, előszedett egy tekercs viaszt, a láng fölött engesztelve, annak hígját a középre ejtette és belenyomta gyűrűs pecsétjét.
- Idehallgass!
Csak tisztességtudó torokköszörülés felelt s az asszony felvette az immár készre munkált levelet.
- Menést mégy a szárnyékhoz. Annak hátuljáró deszkáiban kiemeled ama bizonyos kettőt... Melik kettőt fogod kiemelni? Halljam!
- Ameliknek fáján számos belenőtt bütyök vagyon.
- Úgy. Igen. Mihint te azon a résen átalbujsz és a két deszkákat nyom nélkül visszacsináltad, az istállót fogod feltalálni.
- Értem.
- Ezek őriztetik? - volt egy nyugtalan szemvillanás.
- Nem. A miéink.
- A jó. Akkor egy sebes iramú lovat vész. Nem afféle tohonya, csak lomhán sompolygó alázatosat, de annálinkább nem ördögi csintalanságú gyermeklovat! Hallasz?
- Hallom.
- No idefigyelj. És... csendes viseletűt, semmi szín alatt sem valami ordítva visítva éneklőt! S akinek a száddal cuppangatnod is elég.
Mihály megnyugtatólag bólintott.
- Próbálék már egy jóságosszép háromesztendős lovacskát... Vasderes. Szeme annak mint a sasnak. Sólyomként repül. S elég a két fületövét másmint vakarintani, az abból mindent rögtön megtud.
- Helyes. Mászton mászol annak a lónak a hegyibe és immediáta költözöl. Ezt a postálkodásomat itt -
A címet kifelé fordította:
- Tudod hol..! Ennek az itt megírt úrnak kezéhez ejted.
- De ha nem eresztenek bé? - bökkent meg az ember.
- Annyit üzenj titkon egy szolgafival, kit előbb jól megpénzesíts, hogy kék lepelben hétszer tekergőzött, balrafordult aranykígyót hoztál. Korona a fején, szájában alma. És hogy keresztet tart.
A levéllel intett hívást.
- Jeride. Látod?
A pecsétet mutatta.
- Látod, látod, mi van ezen?
A legény dölledten bámult.
- Ne azt nézd, ezt nézd! - intette. - Az ott csak a fosztány. De középütt mind az elsorolt dolgok... értsd! kígyó, korona, alma, kereszt... itt sorba fellelhetők. Út alatt megnézegesd s tanuld. Hát mit fogsz beüzenni?
Mihály a pecsétről olvasta a feleletet és az úrnő igenlette:
- No ha te ezt így elmondod és a megtanított inasfi az úrnak szintúgy hírré teszi, az ebből rögtön megtudja, hogy nem valami ötvös portékáról beszélsz, hanem a mi címerünkről... s hiszem, mindjárt beeresztenek.
Most kissé felpezsdült:
- Igaz! Strucctollakról is említs, hogy a lepelben azt is hoztál. Kéket! Mert... látod? Idenézz! A rajzhoz ez is hozzátartozik itt... Látod? De te csak szolgafélével ess ösmeretségbe, az urakat kerüld! Családi jelünkről még a karon ringó gyermekúr is tud.
Mihály hátralépett.
- Párjalevelet várok?
- Nem! Semmit. Ennegtova, amint ez meglött, az én iratom megadásán kívül semmi dolgod járód ottan, mert ez a munka nagy gyorsalkodást kíván. Mihint tehát ezt elvégzéd, legott csattogó sebességgel visszajössz. A velejes tudósításba én letöttem minden szükségeset... Szándékomat azon úr a levélből homály nélkül átláthatja... Csak aztán én is lássam, hogy a hírtétel baj nélkül megment! Reménségemhöz képest való sietésedet akarjuk...
- Minden iparral érte leszek - fogadta Mihály.
De az úrnő csak nem eresztette szabadon. Az indulás percének közeledtével, a buzgóság nagyobb s nagyobb jelei voltanak rajta.
- Még magadat megéléseztetni se engedd! Semmi italbéli... No most aztán mondd el az egészet elejétől.
- A szó úgy van...
És Mihály levizsgázott.
Az asszony minden sarkalatos pontnál megbillentette a fejét.
- Úgy. Recte! De ezt is hogy említsük járásodról! Kámzsádat húzd föl! Okos légy. Meglásd, hogy magadat meglesni, annál inkább fogatni ne engedd.
Fürkésző tekintete az ember arcába lőtt.
- Példa! Síma úton csak oroszkodva szállankózzál... erdőből óvakodás nélkül magadat ki ne mutasd. A világnak minden gömbölyegsége evvel a levéllel nekem föl nem ér! Vigyázz necsak elfosztásától, de meglátogatásától is.
- Bátorsággal! Senki sem fog tőle megvakulni. Inkább a pecséttel egybe megegyük.
- Úgy. Jó, ez helyes - derült fel az úrnő. - Mért vagy különben deák s én mért hoztalak! Vártát állhatna helyedbe, csak egy közönséges lóparaszt jobbágy is... Meg ne csalatkozzunk.
Abbahagyta, mert igazán fölösleges... Mihály szeméből értelem sugárzott és hűség. Noha szintén parasztsorból cseperedett, de hogy az asszony aligmagzott kiskorában felfogta, a palotában mesterektől okoltatta betűvetésre, deákosságra és ezzel a könyvek kincsének olyan kifogyhatatlan tündérvilágába nyitott neki utat, amilyenről semmi rögtúró nemzetsége soha csak nem is álmodott: ezért, no ezért a kegyelméért képes lett volna érte hétbe hasadni.
- Meglesz - pillantott a barna kutyaszemével és máris kotorta a csuklyát.
Egyetlen aggódó kérdése maradt:
- S hát a tenagyságod..!
- Mitől se félts.  A z o k n a k  odaát most sajátmagukkal van bajuk.
- Jó - mondta erre komolyan az ember és eszébe sem jutott holmi kéretlen védelemmel tolakodni.
- Indulj! Segítek.
Mihály kebelébe temette az írást, áthaladóban meghajtotta úrnője előtt a térdét, aztán mind a ketten a talapzatos páncél-Garayhoz siettek. Az asszony világított, a legény pedig lehajolva babrált valamit az acélsarún.
Lassú körfordulattal, egy meglehetősen tág üreg nyilt elő. Fortélyos kijárat volt, amilyennel mostanában módosabb kasztrumokat szoktak külföldi példára ellátni, főleg ha komolyabb erőd számba mentek s talán még megütésre is számíthattak. De már csak a rang kedvéért is... Ilyen nélkül manapság igazán nem lehetett el lenni.
- Van szövendéked?
- Derekamon.
Meggyujtották.
- Istennel járj! Ha visszajössz, adj a sípoddal itt a belső száda előtt egy gyenge jelt. Majd ügyelek. Igaz! Kéznél a sípod?
Megvolt az is. És Mihály csuklyás feje lassan alámerült a mélyben. Eltűnt.
Az asszony bevárta, míg a lépések tompa zaja egészen elhalt, aztán mozgásba hozta megint a hidlást.
A vas-Garay tempós lassúsággal helyére fordult.
Erre ismét felvette a szövétneket és visszatért munkájához.
Már teljesen lenyugodott, rögtön megtalálta a hibát, jól tudott dolgozni és nem is szűnt, míg csak az olaj ki nem fogyadozott a lámpaedényből. Akkor evett valamit egy letakart tálból, levetkezett a sötétben, végigterült a kemény padon és ima felében elaludt. Úgy aludt, mint a halottak. Mint azoknak nem, neki sem voltak már álmai.

XXXVI.
Negyednap felhangzott a száda fedele alatt a gyenge sípvonítás. Rögtön elfordította a páncélvitézt és a deák feje kibukkant a csapóajtón, majd egész alakja felmerült. Legott a zárószerkezethez ment, rendet igazított maga után, csak ekkor szólalt:
- Hát megjüttem.
- Végbevitted a... dolgot?
- Megtörtént.
- Szemben voltál az úrral?
- Élő valójában.
- S mikor?
- Tennapelőtt. A levelet neki megadám, ő is azt kézbenakasztá, evvel sátorába bé, én meg a hagyás szerint fel a lovamra s el.
- Jó - könnyebbült meg a nő. - Akkor erigy, égy, feküdj, aludj és holnap első csillag keltére ugyanily szerrel idejöjj.
Másnap esthajnallal csakugyan beköszöntött Mihály. Fejtől bokáig köpenybe burkoltan lelte asszonyát is. Alig ismerte meg, úgy el volt álcázva. De elhárító mozdulattal előzött meg minden érdeklődést.
- Fáklyákat, indulunk! Ugyan mit művelsz? - tiltakozott szigorú kis fejmozdulattal. - Meg ne gyujtsd itt, hova gondolsz? Majd ha kiértünk. Mért nyelnénk a füstöt? Tapogatózzál.
És keményen előre hatolt.
Hosszan gyalogoltak az ismert falak mentén. Néha meg-megálltak, levegőt venni a fojtott pincelégben.
Később mintha szénaillat csapta volna meg az asszony orrát.
Sóhajtott egyet, tág tüdőből, felegyenesedett. Kijutottak, messzi a vár latorkertjén túl. Valamivel távolabb egy fiatal erdő fehérbőrű nyírfaleányai fürödek a permeteg holdfényben. Magasan fent, költöző madarak húztak.
A nő fáklyát fogott.
- Kovát, csiholj ki!
Csendes, de kemény volt a parancsoláshoz szokott hangja.
Megvárta, míg a deák is lángrakapatta a saját szuroktekercsét.
- Most pedig - szólt - ügyelten ügyelj. Száraz már az avar, gyulladást ne okozzunk.
Törtettek megint egy darabig. Akkor az asszony, aki mindenütt elöl járt, egyszerre megvesztegelt. A rőt fáklyafényben árnyék vetődött elé a fűre. Nyúlt árnyék, férfié. Kámzsás lebernyeg repkedte körül és kard...
De hangja is volt az árnyéknak.
- Vesztegjetek ott, kik vattok?
- Jóbarát.
- A titkos jel clavisa?
- „Levél.”
Az árnyék erre azonnal elvált a fatörzstől, megfogható testtel kilépett a fénykörbe és nagyon fiatal s mindjárt első látásra nagyon úri arccal odafordult. Urias volt az a mozdulata is, ahogy a kámzsáját hátravetette és félkört szelő karral meghajolt.
- Bethlen Gergely, adom szolgálatomat. Nem történt kegyelmüknek semmi háborításuk?
- Nem, köszönöm - nyújtott parolát a nádorné. - Símán jöttünk.
A fiatalember kezet csókolt.
- Az úr már vár reánk. Kegyelmednek ettől fogva én leszek fáklyavivője. Karfogását kérném, hogy el ne botoljék. E jólélek pedig - a deákra - hátunk mögött.
Nem sokat kellett gyalogolniok. Bethlen rövidesen füttyentett, mire a cserjésből lovak feje ütközött ki. Fel voltak kantározva és egy-egy hallgatag csatlósember tartotta vezetéken őket. Ezek néma mozgolódással nyeregbe szállították az uraságokat, aztán ők maguk is...
Így már szaporább lett a haladás s úgy egy órán belül ki is fogytak az erdőből. A kelő hold fényénél el lehetett a fáklyákat oltani.
Már mutatkoztak holmi sátrak, szórványos kis sziporkázások... őrtüzek. Köröttük hason könyöklő férfinép. Tábor virrasztók. Nem akadályozták a furcsa csendben suhanó lovasokat. Egykedvűen nézték őket. Itt-ott dünnyögtek valamit, de azt sem magyarul.
A lovasok tovább.
- Mindjárt beérünk - hajolt oldalt Bethlen a nyeregben. - Ott a tisztás végén, ama külön sátor, az már az övé...
- Ő maga pedig előre szerencséltet asszonyom - csendült meg egyszerre váratlan közelből egy vidám, fiatal férfihang.
És türkizszínű lantujjak, dús csipkék lebbentek a nádorné elé, aki akaratlan tetszéssel nézett az odalépő uraság szőkefürtös arcába.
Lehetett a szíve halott, de a szeme ép volt és titkon megállapíttatta vele, hogy nem sok ilyen pompás jelenséggel találkozott eddig, a saját fián kívül. Csakhogy az vasbarnában, ami emezen folytarany...
Jobbját nyujtotta a szőke tünemény felé.
- Beneventáljuk.
És sápadtan mosolygott.
- Örülök, hogy elértette s ottan követte szegény levelünket... az benne letött dolgokat.
- Még nagyon, de nagyonis köszönjük! Sietve előre jöttünk - csillantotta meg fehér fogait a fiatal ember. - Csodásan megemelkedtem és megszívesedtem a hírrel... Látom ebből, hogy miféle jó gondolattal légy irántunk. Soha asszonyom, soha ilyen szolgálatot mástól nem nyertünk s ezekért a tenagyságodnak holtig köteles embere is maradunk.
Tenyerét tartotta, hogy csak a nő azon lépjen, aztán mindjárt bal szárnyára igazodott, úgy kísérte sátoráig.
- Kérlek uram őrködj - intett Bethlennek és belépett vendégei mögött a szőnyeges ajtón.
Majd egy órát időztek bent. De Bethlen füle feszültéből sem fogott fel semmit.
Akkor megint kijött az úr.
- Csáky Miklós! - mondta fojtottan. - Csáky, Perényi Miklós, Gerebeni Szemere, Sárói Lász és Rozgonyi uraimékat kérnők s kegyelmedet is, Bethlenem.
Az arca komoly volt.
A nevezett urak besorakoztak. A kárpit összecsapódott mögöttük.
Csak vagy egy fertály óra múlva nyílt ismét szét. Elől a nádorné jött ki, már felcsuklyázva, ugyanígy a deák, utánuk az uraságok. Felindultaknak látszottak. És mélyebb tisztelgéssel igazán nem lehetett volna búcsúzni.
A szőke ifjú megint tenyeréből szállította nyeregbe a vendég hölgyet és szemét ernyőzte a holdfényben.
- Bethlen táborjáróm majd visszakíséri uramnét, az ég is nagy próbálkozásunkat secundálván... A Nagyisten velünk!
A lovasok lekanyarodtak a már járt úton.
A tisztás szélén Bethlen is elköszönt, visszamaradt. Vele a paripák. És valami időn belül a fegyvertár hallgatag páncél-Garayja, csendben ismét a helyére fordult.

XXXVII.
Bent a kastélyban bizony nem volt könnyű az élet. A megrőkönyödött királynét nehezen lehetett úgy-ahogy lecsillapítani.
Országmozdulás... nádorváltozás... Ezek a beszédek járták folyton, hogy Marenka végül már elkeseredetten dugta be a fülét.
- Jaj, jaj! Édes, édes! Hogy egyebet sem tud! Hitelt ád egy olyan megvetemedett gonosz asszonynak, akivel szegény Miklós urunk életiben már együtt sem élhet! Már akivel ő sem, az angyaljóságú ember..!
Nagyobb hatás kedvéért befejezetlenül hagyta a mondatot és csak fontoskodva legyintett:
- Hagyján. Hát igazi méltó helye az a bagolyodu, ama rossz tündérnek. Bár oda ne ment volna kedvesanyám, vagy nádor urunk közlötte volna velünk, hogy itt tanyázik az adta boszorkánya! Kerestünk volna vídámabb helyet - fordult az udvarló hölgyhöz, aki a királyné számára valami kötényen dolgozott.
Christa a patyolatba bökte a tűt.
- Ejnye lelkem, hiszen maga mondja, hogy a nádor nem élhet ártalmas természetű feleségével? Honnan tudhassa akkor, hogy merre röpköd éppen a boszorkányseprűn? - kérdezte és megropogtatva derekát, csiklandós kuncogással befelé nevette, hogy ni, mi bújik itt a tojásból? Milyen szépen csipogja már a kiscsirke a begyére szedett leckét!
Aztán felállt, a tálashoz ment, filigrán ezüst borítópoharat, arannyal pontozott elefántcsont kockát hozott elő és odacsörrentette a holdkórosan révedező asszonya elé.
- Gondoljon valamit aranyom s kivetjük. Jobban megfelel ez, mint ha magunkat marcongoljuk! Na gondolt?
Erzsébet szédült tekintettel eszmélt. De aztán az ő szokott szertelenségével, egyszerre már lobbant is.
- Hát jó! Gondoltam. Rázd!
Bebekné elöntötte a poharat és éleset kiáltott:
- Né! És nem a nyerő kocka? Ilyen szerencséje legyen valakinek! Édesünk, nemde, arra a bagolyhuhogásra gondolt.
- Igen.
- Lássa-lássa, hogy merő hazugság?
Erzsébet azonban még nem hitt.
- Csak ha három rendben egymás után kijön - rágcsálta a körmét s szűk szemmel hunyorgott.
Erre Marenka kapott a rázópohárért. Meghabarta és bűvös igékkel bájolta:
„Babona-babona-bakkecske,
Háromlábú menyecske...”
Intett:
- Na most!
S az edény hangos csattanással kiborult, a lányka pedig metszőt sikított:
- Megint „igen”! Megint a nyerő kocka!
- Miklós urunk nádorabb, mint mikor a nádori székbe rakta szégyellős fertályát - hirdette ki fennen a palotás asszony.
Már a királyné arca is élt. Fehér gyöngyfogai a mosoly nedvességében fürödtek. De azért még kötöszködött.
- Harmadszor! És saját magamnak.
Ismét csak a veszekedett nyerőszám gördült. És mostantól nem is volt fontos többé a találós mese. E gyermeklelkek közt gyermekké kellett lenni és gondot feledni, játszódni. Ki tudja, talán nekik van igazuk?
Erzsébet elsodródott és hovatovább úgy neki szilajodtak, hogy a hajuk is szétkúszálódott, fáradt arcuk sápadtan kifényesedett a lámpamelegben.
És Erzsébet vakszerencséje csak nem hagyott alább. A játék szeszélye egyszerűen dühöngött. Valahányszor kezét a habaró pohárra rakta, szinte megfoghatatlanul, mindig jó számot vetett. Míg végül belecsömörlött és megjött a gőgje.
- Phh!
A magasból idézgette Vergiliust:
- Zárjátok el a patakot, a mezők már eleget ittanak! Tanultunk a jelbeszédből. Ha igaz is lenne a hír, hogy holmi rossz, orcázó s meghasonló haza ellenségei leszállították volna a nádort a polcról, Lajos király maradványaival nem lehet hasonlót követni. Egy kopasz szavunkkal visszahelyezzük Miklós urat és kész.
Ásítást palástolt és csak erről eszméltek, hogy a vad játékhajszában mennyire eljárt az idő.
Christa kétfelé is segített a vetkezéseknél. Felvonta úrnőire a takarót, meggyujtotta a saját gyertyáját a kandeláber lángján, emezt elfújta, jóéjszakát vett és megkönnyebbülten kifordult.
*
A királyi hölgyek sokáig feküdtek a csendben, de minden fáradtságuk ellenére sem aludtak. A játék izgalma még bizsergett bennük. A szoba sötétsége sem volt egész. A frájjok elfelejtették a külső vakablakokat behúzni. Beszűrődött az égi világosság és mindenféle árnyék alakokat mintázott a falra. Hozzá Erzsébetnek felhevültek a talpai. Újabban gyakran fordult ez nála elő és ilyenkor oly tűrhetetlenséget okozott, a méreg ölte érte. Akarva-akaratlanul odább s odább kellett vetnie a lábait, meg vissza.
Egyszer véletlenül az ágy hátlapját érte egy teli lökés.
Éktelen zenebona tört ki!
Valami faragványok és díszek lezuhantak, platty, bele a kikészített orcamosó tál levébe s avval együtt - zsuhé! - bolondosan végiggörgedeztek a padlón.
Marenka sivalkodó kacagásra pukkant. Érzett az ideges nevetésén, hogy az teljes józanság közepéből jön.
- Hát te nem alszol?
- Nem bírok. Anyám meg mit csinál? Bontja a várfalat?
- Ó! Lábomban megint az a hőség!
De nevetésbe lágyult az asszony zsörtölődése is. Örült, hogy nincs egyedül az unalomban.
- Ugyan mért nem nyughatunk? - tűnődött.
- Én mintha valami szuszmotolásokat hallanék.
- Honnan?
- Azt nem tudom.
- Ébren vagy és mégis álmot látsz? Ehen a kockabűvölés..! Megrontott.
Később Erzsébet megint megszólalt. Nagyon anyásra olvadt hangon kérdezte:
- Nem akarnál hozzám költözni? Kiskorodban sokszor összebujtunk...
- Hát jöhetek? - csendült fel boldog meglepődéssel.
De a hajadon be sem várta a második engedelmet. Mezítelen lábakkal máris kívül cuppant és vékony pendelykéjében: uszi te! Aló...
- Jövök!
Csakhogy nem jött. Megállt a szoba közepén a fehér csillagpermetegben s megkövült arccal meredt valahová az ablakon túl.
- Ó anyám...
- Gyere, gyere, siess! - hangzott türelmetlenül. - Én itt már emelem is a takarót.
Hiába. A gyökeretvert lányka nem bírt mozdulni. Ehelyett egy olyan metsző, borzadalmas sikoltás csattant ki belőle váratlanul, hogy Erzsébet őrültként termett kint az ágyból.
- Mi az?
- Ott...
- Hol?
- A mező túlnansó szélén, ahol az erdő kezdődik.
A lányka összeverődő fogakkal vacogott.
- ... csupa manók táncolnak! Kedvesanyám, nem lássa?
Már látta. De nem manóknak. Manó nem jár lovon. Sem fegyverrel, aminek a fénye egekre tükrözzék! Sem fáklya...
Az első ezekből az imént gyulladt ki és harapódzott tovább, nyilván kéztől kézbe. Rozsdás világosság folyt szét a gyöpön. Előbbre áradt, mint az áradó patak.
A két nő rémülten összekapaszkodva figyelt. Aztán Erzsébet egyszerre egész testében megrándult.
- Ohé, ez Zsigmond! Fegyver hatalmával. A dologban árultatás forog...
Homlokára csapta két tenyerét.
Néhány percig csendben maradt, mintha megszakadt volna benne valami. Aztán kiocsudott az igézetből. Szinte durván söpörte le magáról Mária folyondár karjait, tűzszerszámáért tapogatózott, szilaj mozdulattal szoknyát vetett át a vállán, előrántott egy kendőt, a gyertyát ragadta és már a küszöbről, dühsápadtan, felforgó szemfehérrel, magánkívül, visszarivalt:
- Költsd fel Bebeknét s legott öltözni!
Azzal mint egy felriasztott denevér, nesztelen és ijesztő szárnyalással kihussant.

XXXVIII.
Egyenesen az armamentárium felé vette lépteit. Vonaglott benne az indulat, lebomlott Medúzafürtjeinek kígyópattogásáig. Nehány útjában előzködő tárgyat félre is rugott, nem bánta, hogy ezek micsoda kísérteties hangot adjanak a nagy éjszakában. Csak „hozzá”! Hozzá!
Ébren találja-e a gyűlöletes némbert?
Ó, mert ha igen, akkor szinte már ennyiből is eleget tud.
Fény fogadta. Egy vastag gyertya olvadt levében oda volt ragasztva a dolgozóasztal széléhez. És felöltözve, az átkozott odu-lakó..! Csontos alakjával, a hosszan lefolyó fekete köntösben: mintha a koporsóból kelt volna ki, járni, őt kísérteni. Lassan fordította feléje megfagyott arcát. Nem látszott rajta meglepődés.
- S hát megint Jezabel?
- Királyodnak árulója! Ellenségvezető! - üvöltött rá. - Zsigmond itt táborozik a vár előtt. Halljam a tulajdon ajakadról, hogy a te mesterkedésedből folyó dolog legyen-é ez?
Garayné egyszerűen egy lassú és mély igent bólintott.
- Mondom abból állónak lenni.
Aztán elfordult és hagyta, hogy hadd járjon táncot a tehetetlenség, csattogjon a düh és rémület. Bevárta míg a veszekedett démon az örjöngésben kimerül.
Akkor az ő szokott mozdulatával ismét karbatette a kezét és vonalnyi vékonyra zsugorodott szája mélységes megvetéssel megszólalt:
- Kitombolta Valaki magát? Most hát dolgunk felől..! Utoljára.
Homlokát kissé előre dűtve közelebb lépett s alulról felfelé pillantott, áthatólag.
- Anyák vagyunk. Nemdebár gyermekét mentette volna, minémű veszedelemtől? Egy nem kívánt jövendőbelitől... Nostehát én is az enyémet...
Tekintete a másik szemfenekéig fúródott.
Kimondta:
- Éppen Jezabel szülöttétől! Az anya jussán bujkálhat gyermekével, én meg ugyanazon jusson megkiálthatom. Számíthat, de én meg keresztülhúzhatom a számítását, ha az én véremnek abból kára volna. Ezt tettem. Nem, a fiút nem, nem fogják apjával egyiránsólag megrontani.
Erzsébetet szinte törte az erején felüli düh.
- Leszen palloshersenés, rávigyázz! Hogy merészelsz..? Vajjon mivel oly hatalmas a trón ellen ez a csekély... senki!
- A királyné paráznaságával.
- Megdaraboltatlak!
Úgy látszott, hogy a bőszült fúria mindjárt körömmel fog a vádlója szemének esni.
- Él az Isten, hogy erős bosszú nélkül nem hagyunk! Ezért még karóba vonatlak, alacsony szolgáló!
- Csak tajték! Mit sem tehet ellenem.
- Ki véd meg ugyan?
- A saját bűne. Jezabel jól tudja, hogy mivel járna gyermekei anyjának árnyékát kedvese és maga közé állítani! Csókjuk evvel megürmöztetnék... buja dolguk örökre megromlanék.
Most mégis rebbentek egyet pilláinak szúrós kis tűhegyei. De nem a bitorló asszonyt nézte. Valahonnan a mélyből tompa zsongadozás hallatszott. Míg amaz vak indulatában megsüketülten állt, ő tisztán felfogta a zajt.
- Végezünk - szólt lezárólag.
És az asztalhoz indult, szuroktekercset tartott a gyertya lángjához, füstölögve életre kapatta, aztán átsietett vele a sívár termen. A páncél-Garay előtt lehajolt s e semmibevevéseken csak még inkább megháborodott jövevény toporzékolásai közepett, igazgatott annak sarúján valamit.
És ekkor hirtelen Erzsébet lármája is megszűnt. Átkozódásai és fenyegetései az ajkára halva maradtak. Egyre kíjjebb dülledő szemében a halálos rémület lángja lobbant fel.
Mert az ódon vértezet lassan elfordult helyéből. A padlóban üreg nyílt, vörhenyes fény és nehéz robajlás hatolt a gyéren világított csarnokba, aztán a száda torkolatából egyszerre csak egy fej merült fel. Mindjárt utána második, harmadik. Tömeg... Vad, kigyulladt, mámoros férfiarcok. Egymás mögött tülekedő marcona zsoldospofák. Martalócok. Morva katonák. Rengett dübörgésüktől az üreg mélye. Sorba szökdöstek ki és az idegen helyen tájékozatlanul, gyanakvón és gyilkosan elszánt villogással szétkeresve, kancsalogtak körül.
Garayné eléjük emelte a csóvát. Hívó körívet suhantott a folyvást özönlők előtt.
- Hej, erre! Erre!
És mintha csak most fedezné fel megint az iszonyatában szinte ólommá zsibbadt királynét, fojtottan, röviden, sietve, hátraszólt:
- Igen fajtalan csürhe emberei..! Jobb nem hagyni ezekkel a leányát. Vőlegénye is hamar beérkezik. Nem akarok egy szűz megszeplősítésében mocskolódnom.

TIZENKETTEDIK RÉSZ
FÜGÉRE FÜGÉT
XXXIX.
Levágatva, aki a királynék megdermedt embereiből mégis ellenszegült, Zsigmond kornéták mellett vonult be a szélesre nyittatott várkapun és rézdobokat veretett maga előtt, mint győző. De nagy álnokul azért mégis beüzent az asszonyok házába: tiszteletünket akarnók adni...
- Kérlek uram - fordult Bethlenhez - tartsátok szem alatt e fertelmes dúlókat. El ne iktassanak egy balhányit se. Csak semmi felrablások és asszonyokon kapdosások, hajadonok csicserézése! A zsoldban pénzre egyeztünk s ez itt egy halálból jóltevőnk vára.
Intett Rozgonyinak is, mert inkább bízott hozzá, hogy ez ért a martalócok nyelvén.
A száraz és durva arcú ember fokost markolt. Feltűnő nagy Ádámcsutkája ugrott egyet, azzal ő is kiugrott az ajtón.
A herceg most Mihály deákot szólította.
- Mutass helyet atyafim, ahol köntöst újíthatunk. Már hát ne állítsunk ilyen törődötten... szerelmesünk elé.
- A torony szarvába mondta a nagyasszony. Vendégjáróink lakatlanul hadták - felelt Mihály és világított az éjszakai folyosóban.
A herceg nagy készülettel készült. Friss pompában került megint elő. De a kardját nem övezte fel. Tokja nélkül, a kezében hozta. Nem volt akármilyen holmi. Keresztes kard, nagy keresztformájú középmarkolattal, mint a hajdani szentsírvédő lovagoké. Csakugyan ebből az időből is eredt. Még a császári kincstárból. Apai örökség...
- Perényi Miklós, Lévai Cseh Péter kamarásim!
Azok is rögtön vonták szablyáikat és kétfelől az ajtónak. Áll felszegve s fél arc.
- Jegyes a jegyes közt akarok lennem. Senkit ide be ne eresszetek hívatlanul. De ki sem mehet senki, küldetlenül!
És itt a nagy parádés komolyságból félszemmel mégis kicsit odahunyorított, aztán belépett.

A két nő a meggyujtott kandelláberek világosságában már felöltözötten állt. A királyné elől, az asztal előtt, Mária pedig kevéssel mögötte. Anyjába kapaszkodott a nagyöblű palást alatt, míg Erzsébet észrevétlenül le nem seperte ujjait és akkor kissé előre is tólta. Ő is közeledett és most egy pillanatig egymásba kapaszkodott a két pár villanó szem:
- Hercegséged, á..!
Zsigmond lovagi félkört szelt jobbjával. Befejezőleg szívére nyomta a nyitott tenyerét.
- Kegyelmes anyámasszony és szerelmesünk.
- Köszöntünk, markoláb!
Az egész olyan volt, mintha semmi különös nem lett volna... Soha az égi világon országból kizsuppoltatás, - másfelől rémület, éjszakai szökés, tomboló harag, - soha fáklya, üvöltő téboly, vad bustya morva katonák. Csak ez a jó szobai nyugalom. Ilyen anyás, könnyed, kedves kis házi összejövetel.
- Felette fárasztó út a nagy éjszakában, fiamuram!
- Aj felség, akit a szív ereje vonz..!
De meghajló teste súlyával, maga előtt két tenyerén azért a kard keresztfoggantyújára támaszkodott a kellemetes úr, hogy a pengének padlóba merült az éle és hogy világra érthető legyen:  e z z e l  itt s győzőként, a teljhatalmú diktátor jogán!
- Csak megígérők nemde legutóbb, hogy Anjou liliomocskánkért hamar visszatérünk - mosolygott hozzá vígan, mintha ez lenne a legtermészetesebb, az Istenért sem gúny, nem az utolsó, gonosz találkozás fenyegető végszava s nem készülnének itt a falak a kölcsönösen tudott képmutatásoktól mindjárt összeomlani.
- Szép a férfiszó édes atyafim, ha beváltják! Épületes hát. Node nem böcsülné magát ebbe a székbe?
- Bizony köszönöm, nem fog ártalomra lenni. Hitetlen áspis lovam a tarlójárásban úgy megrázott, hogy azt tudtam, az agyam, a fogam is kihull. Noha victor most a hamis dög, de nem soká hagyjuk...
És letelepedtek.
A kard véletlenségből megint a szerelmes vőlegény combjai közé került s ő mintha álomban sem látta volna, hogy a boldog menyasszony egy haló hang nem sok, annyit sem vallott eddig és inkább lezuhant, mint leült a székbe.
Erzsébet nagyjólelkű odaadással gyakorolta a háziasszony kötelmeit:
- Tálon egykevés hideg pozsár, gyömbérrel trágyázva, valami rész savanyú zsaladiával..! Követlek igen szerelmesem, jaj itt ám nem gazdálkodhatunk amint a kegyelmed fejedelmi státussa érdemelné, hanem csak ahogy ilyen késői kifogyott órában lehet, csak úgy gazdálkodhatunk.
- Á! - szabadkozott a vendég. - Az evés már meglött.
- Akkor talán smyrnai asszú gyimelcs...
És egy fényes ötlettel:
- Füge..! Fügét is adhatunk!
Zsigmond szeme visszavillant.
- Köszönöm. Olyat mink is mutathatunk, frissen magunkkal hozván...
- Akkor túró! Avagy mézzel csinált alma, kökény, nyír... no!
A herceg azt is köszönte.
De az asszony tovább túrtatta:
- Ne maradjon üresen fiam... hisz’ jól tudod, hogy itthon mindheába magadat menteni! Akkor majd egy kis bor. Mert bort csak iszol? Liquidum non frangit jejunium... Itallal nem szegjük meg a bőjtöt.
Szeme boldogan fénylett..
Odaszúrt.
- Vagy a távollétben bornemital böjtöt fogadott talán?
Zsigmond nevetett.
- Félem az ilyeneknek megtételit, annálinkább megszegését.
Ujját emelte.
- Messmilyen borok vágynak hát elől?
- Ó! Egri. Sasadi. Ugyan gondolom szekszárdi is kerül itt a székben.
Ez utóbbin megnyugodtak.
A figyelmes anyós töltött. Zsigmond le nem vette róla a szemét.
- Istennel áldjuk!
- Köszönjük és Istenfizessével vesszük.
De a herceg még mindig nem ivott. Erzsébeten parázslott a tekintete.
- Ugyan szeresse már! - unszolta az.
- Bolond szokásból ki nem állhatok elsőnek inni.
- Ajszen ezen semmi se múljék...
A nő laposan beszívott ajkakkal mosolygott és kétkézre ölelte a struccmonyos kupát.
- Rend kívül okos fejedelmi nevelés! Fiamuram csak mindenha megtartsa. Mert nem ritka történet, hogy vezérlő embereknek ételben, avagy italban adatik be valami ártalmas eszköz.. Az ilyen jó szokásból bizony otthon sem szabad kiesni. Hát conducat sanitati!
És fenékig ürítette a kupát, mire a vendég hasonlóra bátorodott.
Máriát senki sem kérdezte, nem ügyelték, az ilyenkor nem számított és Zsigmond csak úgy általában köszöntötte vissza a poharat:
- Gazdagodjék kegyelmeitek és Birodalmuk kincsesedjék!
Egyszerre mármeg neki lobbant egy dicső gondolata. Ezúttal ő szúrta hozzá:
- Család közt marad ugyanis...
És az edényt talpig hátra adta, koppanva tette le. Keményen széttörülte kis arany bajuszát.
- Et nunc... beszéljünk dolgunkról. Illő kísérettel vagyok...
Érződött, hogy itt most mindjárt a föld sarka fordul, a végveszedelem következik, de Erzsébet azért a legkellemesebb meglepődéssel csapta össze kezeit:
- Hogy így mindenre tekintett a mi édesünk!
- Hiszen csak illett a fölséged nagy anyajóságú gondosságához magunkat alkalmaztatnunk? - futott vissza a penge. - Királyi nász..!
És Zsigmond fejet csóvált.
- Kiszolgáltatása bizony nem csekély állapot. Node majd örökre pihenhet felséged... Máriámmal most majd megszabadítjuk... Hat s legföljebb hetedik hétbe kelve számítottam az esküvőt. Hiszen minden kész.
- Azazhogy - suhant keresztül egy menekülő gondolat Erzsébet agyán. - Holmi apró hátrálékok azért még lennének. No, mi..! Az is valami?
És hanyagul legyintett.
- Ssz! Pár hónap... Legfeljebb egy év haladékon belül mindennel végleg elkészülhetünk. Tudod fiam, az anya az olyan, az folyvást lát mégvalamit. Mi már csak ilyen aggóskodók vagyunk... Udvarotoknak Európában elsőnek kell lennie. Anjou... Nagylajosi... Ha netalán egy ánglius jő ki Londinumból...
És a szemszögletéből rövid tekintetet vetett, melyben azonban nem látszott széttépő gyűlölete, sem fojtogató szívszorulása.
- Ugyan, szeresse már! - tólta megint az ivó edényt.
Őmaguknak is.
S a herceg ivott. Rajta sem látszott meg a düh, ami pedig forróvízként öntötte el.
Ez a szemvilág nélkül való némber! Még hogy „haladék”... Annyi esztendő után!
Közben ifjúi lelkességgel mosolygott.
- Csak szóljon, ó hát csak szóljon édes felséged, felségedet esennen kérem! Akármi is legyen az az akadályos munka, közös erővel majd ellátjuk. Még nem mondtam, feledtem mondani, hogy kerek tízezernyi odakünn a nép I Szinteformán hadnak is beillő... Befogjuk mind a dologtalan kezeket, tétlen kisbejáró ebadta uraimékat s hol az a világ libája, kinek tollát csupaszra ne fosszuk? Mindenek a legjobban és frissen elkészülhetnek.
Most ő sandított oldalt:
- Mert megtudd kegyelmes asszonyom, hogy egy férnek szánakozott legény szíve sem marad az anyáé mögött. Csak annak meg ellenkezőleg, iszontató sürgős! - szólt és hunyorogva kissé maga elé révült, hogy annál nagyobb szesszel vágja ki:
- Igazat jóvéggel hogy illessem... szörnyű féltésektől viseltetvén, nem szánnám Marjácskát ennek a várnak leghidegebb tornyába inkább, akár élete fogytiglan kenyéren és vízen, rabságba falazva tartani, hogysem kezét tovább halogassam... s őt evvel véletlenül egy más szerencsefi markába ejtsem! Már csak ilyen öklelő bivalybarom és holtbolond ami vőlegény, felséges asszonyom.
Felemelte és nagy buzdulatában az asztal lapjához találta koccantani a sívó kard fejét.
- Ilyen!
Erzsébet arcából lassan szívárgott lefele a szín.
A zörejre kurtán odanézett, de azzal már tova is pillantott.
- Bizonnyal nagy szerelem hát ez.
És felállt.
- Haladott az óra. Isten olyan féltékeny és egeket hasgató iszonyúságokra csak gondolni se hagyjon!
- Tehát megegyeztünk?
- No, ha fiamuram tízezernyi segítő kezet s egyben kíséretet ígér..?
Zsigmond is felkelt.
- Elég ablakba állni Asszonyom, ha legkissebbed is kételkednél. Elvonultathatom hű sáfárainkat, úgymint amelyek a váron kívül vadnak. Mert királyi menyasszony körül belső őrséget is tartunk, tudjuk, mi dukál neki... De már kérnék engedelmet elmehetésemre, tovább nem késhetünk.
Nagyon ideje lett volna, hogy legalább most végezetül Mária is belejátsszék a komédiába, a rajtuk hatalmatvett emberre lehető jó arcot vágjon, felemelkedjék helyéről s valami akármit, de szóljon, - a leány azonban meg sem mozdult. Csak hogy így ránéztek, vették észre ónos sápadtságát és természetellenesen mélyre hunyt szemeit.
Amint hozzányúltak, végigborult.
Ezt nem bírta, hogy itt előtte színeljenek s adják a legjobb rokont, mézeskedjenek s mosolyogjanak és kínálgassanak, mikor ő tisztán tudja, hogy torkot metszeni és zsigerekben vájkálni lenne kedvük. Nem szenvedhette a símán sziszegő politikát, irtózott s ilyenkor mindig azt várta, hogy a hazugságok terhe alatt beomlik az ég, megsemmisíti a kénköves eső - és hogy még az anyja szavaiba vetett hite is meg-megrendült, ez volt mindenek közt a legborzasztóbb.
- No de ilyen rászakadólag való romolás! - csodálkozott ártatlanul Zsigmond és bősz szerelmesi mivoltában egész rendjénlévőnek ítélte, hogy ez már csakugyan az anya dolga.
- Majd küldök valakit. Holnap indulunk, addig üresedhetik a bajtól s jól feltámodhat a mi édesünk - mondta és kilejtett.
- Lator! Sunyi alamuszta zomok kígyó! Beste Fáraó természetű Istenverte Istenátok! - csaholt utána szaggatott felhördülésekkel Erzsébet és kínjában egyszerre megmutatta az igazi arcát. - Jézusmária! - gyomlált a haja közé. - Hogy így, mint vakmadarak ragadjunk a lépbe! De mégis előbb fog napon aszalódni az üres agykoponyád - rázta mármeg az öklét - semmint kezet tennél reá, tetves ebkölyke, ördögöktől fattyazott, lette helyén!
Már akkor ott állt a szükségesekkel a hű udvarló asszony és ketten építgették talpra az alélt gyermeket s átkozták a pokolból támadt, igazán, igazán végzetes éjszakai jövevényt.

XL.
A szokott budai palotaszögletben üldögéltek egymással szemben és Mária búsan nézegette Kaplay Dömötör bíborosérsek-kancellár ezüstös fejét.
Olyan Szentmiklósos! - gondolta és a szíve elszorult, amiért az áldott vén úrnak, akit első eszmélésétől szeretett, most az életben először semmit sem sikerült nála elérnie. Pedig órák óta vesződik már. Hogy próbálta lelkét a zsoltározás fogékony állapotában alázatos áldozatosságra szelídíteni! Az ország, egy hatalmas keresztény nép érdekeivel, Hedvig húgocskájának hősi példájával hozakodott elő, majd boldogult nagykirály atyjának szándékát elevenítgette, hogy csak okos ésszel meggyőzve, kinyerje a Zsigmond-féle házassághoz önkéntes beleegyezését. De hiába! Válaszolhat-e ő mást, mint, hogy „nem tehetem?”
- Nem tehetem, nem tehetem, hasztalan fortélyozott, hasztalan erőködik! - rázogatta a fejét megint, egy újabb sor magyarázatra.
A Birodalomért rettegő aggember azonban még mindig nem adta fel a reményt.
- A Bárányra, a Hegyi Beszédre emlékezzünk, fennkölt gyermekem! - mondta zsongó, lágy, apai hangon.
És szikkadt ujját emelte:
- „Légy jó akarója a te ellenségödnek”... No! Ha ugyan igazán ellenség. Ésatöbbiféle... Továbbá ez a szó is van: „ne szegülj ellene a gonosznak..!”
Itt megint jelentősen megnyomta a hangját és fehér pillájú szemével behatóan nézett:
- Ha már igazán oly minden állatában megromlott és Sátán lidérckedéseiben gyönyörködő volna egy jó keresztény fejedelmi ház szülötte s neveltje! No. Ha úgy ezt minden habozások nélkül hihetnők! Egyebekben senki üres nem lévén a bűn és erőtlenségtől...
Kicsit várt, de hogy a lányka nem felelt, csendes szitálással folytatta:
- Nem mondatik-e mindeneken túl, hogy „aki téged egy mélyföldnyi útra kénszerít, erigy el te avval kettőre?”
- Meghidd atyám, hogy a valóságos Sékhem ő! - fakadt el most mégis Mária és izgatottan pihegett. - A khivéus Khámornak fia, aki hatalommal ragad el s csak megszeplősítene! Értse atyaságtok, nincsen Zsigmondban egy morzsányi szív sem irántunk. Csupán a trón dicsőségét áhítja, engem pedig útál kicsinségünktől, mint ahogy én is útáltam a jóltudott feslettségeit s részeg fertelmességeit.
- Majd te Isten csodaítéletéből megigazíthatnádd - mosolyodott el bátorítólag Demeter. - Ő majd megtanít s vezérel, felséges gyermekünk!
De Mária még szenvedélyesebben rázta a fejét, mert érezte, hogy a veszedelmes bölcs ismét új oldalról közelít és megint nehezedik a dolog.
- Útáljuk! - robbant.
- „Ha azokat szeretitek, akik titeket szeretnek, vajjon micsoda érdemét vehetitek?”
- Ó, hol az én erőm, szent és önmegtagadónak lenni..!
- Csak ám az igaz igyet megsegíti az Isten! - tiltakozott a kancellár. - Ha mi kedves az ő tekintete előtt, az erőket is az nagy jó Isten alkalmaztatni fogja. Csak felséged igen devotizáljon, akkor bár kergetné s akár égetné is a tévengő bűnös, de mint afféle Isten tábora, maga porából majd megint felemelkedik.
Most ismét várt, aztán sehogysem akarván jönni a kedvező fordulat, előrehajolt és a szenvedő szűzecske kezére tette hűvös kezét. Kicsit költögetve, gyengéden megrázogatta:
- Miassz, miassz, leányom! Honnan ez a megkegyelmezni nem tudó makacsság? Az Úr bocsássa meg kedvesem, de nem ismerek kedvesemre, aki mindig olyan engesztelékeny volt és keresztviselő jámbor készségét mutatta.
- Ó, én sem, én sem ismerek magamra! - jajdult el Mária iszonyodó arccal és heves zokogásban tört ki. - Mi van velem! Igazán, mi van velem! Hát tehettem én soha is, amit akartam volna? Gyermek voltunk s játékaimat elfosztották, megszüntették... egy iszonyú hideg trónba és ezer érthetetlenségbe raktak. Tűrtem panasz nélkül. És most ime milyen jótanácsokat felvenni nemkezdő, igen meghasonló, ugyan gyűlölséges és átalkodott vagyok!
Elfedte az arcát.
- Jaj félem az Urat, hogy még valami nagy vétket vallok ebben! De mégsem bírom, nem bírjuk, nem akarjuk... szívünk borzad atyám, hogy örökre ama Zsigmond mellé köteleztessünk, oly nagy reméntelenségben! Vessenek bár inkább a fenevad karmába, viselem Krisztusért. Vagy hogy a haza megvígasztalásáért halált haljak, elfogadom ezt is. De Zsigmonddal örök bilincsben: nem, nem, irgalom!
Már a kéztördelésnél tartott és egyszerre odavetette magát az elrémült kancellár elé.
- Atyám, jaj atyám, ne szolgáltassatok ki a nagygonoszságú rablónak! Ne ejtsetek az bódogtalanságba. Alig tizenhat esztendőskék vagyunk s oly szegény, szegény..!
És csókolta lázasan az aggastyán kezeit, köntöse szegélyét, sarúját, ahol érte.
- Királyom! Felség! Mértékelje meg magát! - rendült meg Dömötör a lelke mélyéig.
Alig volt képes szerepét tartani a nagy és emelkedő kétségek, szánalmak s emberséges indulatok közt, ebben a neki már eleve nemtetsző munkában. Hogy őt az agg fejével mindig ilyen legnehezebbekre használják..!
- Veni, veni cito, Domine Deus Jehova! - fohászkodott hamuszín ajkakkal. S így robbant rájuk Erzsébet.

Kurtán meghőkölt, amazoknak is valami zavarodásuk lett, csak ők ketten fejlődtek e lélekforrongásig, mely azonban a kintrőljövő józanságnak megfoghatatlan lehet, érezték.
Valami különös tartózkodással hirtelen hűvösödtek le és Mária lesütötte pilláit. Felkelt térdeltéből s szégyenkezve elsompolygott.
Anyja sebbel-lobbal feléjök indult, széket vont s levetette magát.
- Mit jelentsen..? - kérdezte, de csak úgy szórakozottan, mert az esze egész más pezsgésekkel volt teli, többi megmaradó értelmével pedig inkább arra az utolsó találkozásra gondolt, mikor Kaplay Dömötör ellenfélként támadt vele szembe.
Huhh! Jól odaszúrni..!
Node most más van.
Égő türelmetlenségében azonnal rátért:
- Bizton a házasság!
A kancellár igenlette.
- Sajnos.
És kifordította tenyerét.
- Már ha itt az ég kegyelme be nem árnyékozza őfelségét..? Mivel az erőszak távol legyen! Esküölés volna. Egyházi semmisítő ok. Ilyesekre semmi letten képpen nem vállalkozhatunk.
- Csak meglátandom - dűlt hátra a székben Erzsébet és elpatakzott a gőgje. - Ami oly hatalmas-tökéletes papi és haza érdekét viselő embernek nem, ez ország dolgát csak rontó s vesztő Kotromanics-félének talán majd sikerül.
Ennyit azért mégsem tagadhatott meg magától.
Enyhítő mosollyal tette hozzá:
- Hagyjon eminenciád a királlyal. Ennyi reánkszakadó bajban, eddig még alig is beszélhettünk.
Dömötör azonnal emelkedett.
- Engedelemmel tehát.
És végleg búcsúzott volna. De - hó, hó! - az asszony nem eresztette. Hatalmát akarta fitogtatni.
- Csekély időcske is elegendő. Csak ide a könyvesházba, atyaságod... S megjövendöljük, hogy leányunk majd élő királyi szavával jelenti, hogy kész magaszántából okosan az esküvőre.
Az aggastyán semmit sem szólt.
Helyes! Helyes! Hát próbálja, ki mit tud. Bár ez nyilvánvalólag csak olyan levegőbe beszéd, szerencsétlenségre... Itt már az árva ország semmit sem remélhet, ha nem e boldogtalan kis áldozatgödölye lelke-vére árán, amitől a Teremtő óvjon!
Szíve mélyéig szánta.
Sóhajtott és előszedte az olvasót, hogy végez néhány tizedet, míg majd bekövetkezik a töredelmesség, hogy ennek a kérkedő asszonynak sem sikerült... Nem lehet az édes nemzetet az újabb megrázkódtatástól menteni, nem... De alig ért a második tized közepére, máris kinyílt az ajtó.
Az előbb még olyan kínban haldokló királyka ütötte be a fejét s mintha nem is ugyanő lenne, szabadan, vígan, szinte tündérrepüléssel mondta:
- Ó jövel, jövel, atyám! Immáron fejedelmi akaratunkkal jelentjük, hogy a dolgot megfontoltuk s önként elfogadjuk Zsigmond herceg kezét.
Dömötör alig hitt a saját fülének.
„De strigis... A boszorkányok ellen, melyek nincsenek, semmi kereset ne legyen”, - ó Könyves Kálmán atyánk?
Hát mi ez a megfoghatatlan - és micsoda rögtöni siker, ha nem a legbájolóbb mesterkedés?
Hogyan lett! Hogy lehetett!
*
Így történt.
Négyszemközt, Erzsébet csak mélyen belehajolt a zaklatott lelkű leány arcába.
- Hamar most! Idefigyelj! - mondta lihegve és fojtottan. - Azt hitted, hogy majd henyélve siránkozunk a romlásokon, mialatt emezek - s itt egy széles e világnak szóló kört suhintott - bekerítéseden igyekeznek és mint vágóbirkákat, terelgettek minket a budai székre?
Megrázta fekete hajzuhatagos fejét.
- De ingyen sem! Eszünket a tarsolyából bizony előszedtük. Mikor egyszer útban a zsigmondisták hátul lovat füveltettek, titkon egy nyargaló szolgát küldtünk fel Forgách Balázs jó hívünkhöz. Tudakozódjék már kicsit e Zsigmond-féle katonaszálldosás felől..! Mely Balázsunk sem rest, a morva népből ügyesen nyelvet fogott s attól értjük, hogy ez a tűz kínjára való Zsigmond lekötötte császári bátyjának a hadak fejébe az ő egész vőlegényi hozományát, Brandenburgot! S most üresen áll itt.
Lázasan, hevesen és nyersen beszélt. Mária bágyadt szemmel nézett fel rá.
Az asszony élesen visszanézett neki és erős nyomatékkal szólt:
- „Yn unseren Geschefften, zu dem Königreiche in Hungarn...” Tudsz te erről?
- Nem.
- Semmi! - hadart egyet a gyűrűkkel rakott anyai kéz. - Nem is ez nyomja itt le a fontot. Tovább! Ugyane fent megmondott kódus lánykérő, alamuszta rabló Zsigmond, „yn unseren Sachen ‘gen den Königreich czu Hungeren”, kétszázezer forintok ellenébe... zálogbacsapta Mátyusföldét, a Vág mellékétől a morva határig. Hát erről tudsz?
Látszott, hogy semmit.
- Pedig ez már halálból fontos! - ujjongtak fel a csillagszóró szemek. - Ez a nyerő kocka, az igazi hatos kocka! Mégis hát... Mégis!
Sütött a sugárzó gyönyörtől.
- Mit vélsz, ha ez úgy kiderül e nemes ország igaz magyar vérségű rendjei előtt, akik soha előbb ilyen országprédálásokat nem hallottak?
Izgatottan harapdálta ajkait és tüzesen villogott.
- No hogy valamely ellenség, csaták nyerésével, enyihány időkre ki-kifoglaljon az ország területéből valamit: jó. Igen. De, hogy a nagyszent haza törzséről, dolmánypitykék módjára, részek csak úgy önként lecsapdoztassanak s üzérek faeneratorok kezére játszassanak, ilyen csúfság és törvényölés eddig bizonnyal nem tapasztaltattatott.
Mária már nem sírt. Könnyes szeme csodálattal tágult. Anyja pedig szaggató sietséggel folytatta:
- Most bezzeg majd kár nyitja a füleket! De psszt, csitt, Istenért sem szabad, hogy ezeknek a szörnyűségeknek mindjárt híre csördüljön! Kevés vártatig még nálunk legyen csak az dolog. Durazzói! - emelte a szemöldökeit. - Kell őtet is a számadásainkba foglaljuk. Kell felséged a trónnak ezt a másik gyanus lesőjét is okosan eltávoztassa.
Egyiket a mással...
- Csak hadd legyen meg az a nász! Hozzon be még derekabb hadakat a vakszamár Zsigmond, bár kapcájának vesztésével is. Takarítsa ki az igazán csodaszálldosó nápolyi Karóluszt. Akkor aztán ország eleibe állunk és világgá engedjük a hírt...
- Igende...
Erzsébet türelmetlenül toppantott közbe.
- Ej, mit! Hát az orleánsi herceggel, Lajossal, nem megesküdtél-e? Volt bajod vele? Csak azt kérdem: volt? Mi kárát vallottad! Belesántultál? Jutott a kezed érintéséig? Csak a szobád küszöbéig? Egyáltalán, csak láttad is?
Hirtelen karjába kapta a verőfényes szemmel felragyogó lánykát és táncosan megforgatta.
- Mondom neked Mária, higyjél nekünk! És most segíts a hatalmamat megmutatnom. Fuss, fuss, beszélj a nagykápájú érsekkel... amég ugyan érsek! Mert nem lenyomulóban van a mi uralmunk, hanem emelkedőben, ha okos lész. Amikor legjobban hívod Zsigmondot, éppen avval távoztatod magadtól. Hát úgy hívd és aszerint tégy.

És ismét mind a hárman együtt a belső trónszobában, a lányka így fordult a szemét dörzsölő, szent egyház emberéhez:
- Nem oly idők eminenciás uram és kancellárius uram, nem oly idők kardinál, hogy a szerelembúgások csekély kis dolgai felől, - annál inkább, hogy a Birodalom javával gondoljunk! Mink is azért minden vonakodás nélkül ajánljuk magunkat a haza kedve szerinti házasodásra.

Nos hát nem mindig... néha azért mégsem olyan szörnyű és kiállhatatlan az a politikai fortély.

TIZENHARMADIK RÉSZ
ORSZÁGZÁLOGOLÁS
XLI.
Eltérőleg a napi rendtől - vagy inkább tivornya rendetlenségtől - a zsigmondi palotában már jókor reggel nyíltak a kapuk. A herceg kihámlott a padszék medvebőrei közül, mosdótálnak és öltözésnek dőlt s lement a porkolábfülkék melletti alsó szobába, ahol a kályhafűtő inasok mostanig megenyhítették a kemencét.
Az oszlopos, boltozatos, nagy szoba úgy nyüzsgött, mint valami vásár. Ázott bundaillat, kordovánnak, csernek, gubacsnak fanyar kipárolgása és nemkevés borszag terjengett a levegőben. Ember ember hátán toporgott. A legkülönfélébb nép. Éppen csak annyi járóhelyet hagytak, hogy az úr az ajtón beférjen és a kemence melletti szőnyeges székbe ülhessen, ott előkelő módon elnyújtózván.
Zsigmond kereste a sorost.
Elsőnek egy fekete talárist viselő valakit intett elébe. A taláris nyűtt volt, a hosszú hajzat afféle fésüfogakat nem tűrő, kitördelő és ezekhez egy roppantságos tárogó száj, mint a fészekben éhező csókafiaké, amikor elkeseredetten rovar után sikoltanak. Hozzá két veszett tekintetű szem.
Már ennyiből is megismerte Zsigmond a vándorköltőt, bár a múzsafi különben sem titkolta mesterségét. Papírtekercseket szorongatott.
- Mit kínálsz?
A félelmes vadember egyszerre ott hevert a porban.
Hihetetlen vékony hangon sipogta:
- Virágének...
Nem kellett.
- Verses história, legjobb formák szerint, deákul!
Az úr megint fejét rázta. Szeme tükrén kis rosszemlék föllege suhant át. Mindenféle nyelveket gyorsan és jól elsajátított, a deák azonban valahogy nem akart olyan magától a fejébe költözni, mint ahogy ő zsenge gyermekségétől mindig játszva és meglepő könnyen, jól és sokat tanult. A deákkal gyengén volt.
- Más? - kérdezte.
Ásítást palástolt ebben a furcsa, feneketlen nagy reggelben.
- Szerelemének! Mátkalevél!
Ez már érdekelte Zsigmondot és vett is. Az egész készletet összevásárolta arra az időre, ami még hátravolt az esküvőig.
- Jegyesünknek ezekből majd naponta átküldünk - szólt az egyik markába nevető apródjának. - Hé! Éppen a te gondod lész. El ne felejtsd.
Egy másik úrfi a pénzes zacskót nyitotta és bőven megfizette a portékát.
- Konyhámnak kerülj, hallode! Kérj a szakácstól - intett az úr és szánakozó tekintettel kísérte a horpadt gyomrú, éhhel-döggel halt poéta embert.
Utána egy másik árus jött s elég messziről, Besztercebányáról. Ez azonban nem volt akármilyen vándorló legény, hanem maga a tekintélyes Mihály festő. Bámulatos pici és amellett csodára megismerhető képeket árult.
- Miniátűr! - magyarázta. - Most a külső országokban igen bejövének ezek. Mind az európai fejedelmek szobáiban ott találhasd őket, uram.
De Zsigmondnak, aki bolondult minden agybeli, vagy kézi ügyeskedésért, erősebb kínálat nélkül is kellett a portéka. Valami másfél tucatot vásárolt, a többit pedig saját elképzelése szerint rendelte és még nagyobb méretekben is.
- Eledellel és gyümölcsökkel írottakat is csinálj, az ebédlőházunkba!
A kis szőrmók Bíró Imre és Stepht Henrik következtek. Könyvírók és könyvmásolók. A herceg jelenlétében érkeztek már és az illemre sokat tartó udvarbíró ki akarta őket zavarni. De Zsigmond könyveket vett észre náluk, mire rögtön visszahívta a szerény és gyámoltalan lélek embereit.
Szinte nyakukba borult.
- Hó! Könyv! - kiáltott. - Könyv nélkül mint élhessünk? Már hova gondoltok! Kell a sok földi fertelem után néha a csillagokba is szállni. Azt mondom, inkább evőkenyerünk ne legyen, csak egy szép bibliotéka, kiben valami kevéssel ugyan máris bírunk. Inkább a szeretőinktől legyünk elrekesztve!
Gonddal válogatott, selejtezte a szerzők nevét. Egy ékes Pindarus másolatért szívből pofoncsókolta a szőrös Bírót és egy Anacreonért „atyámnak” nevezte Henriket, aki különben csakugyan csukárdi plébános is volt. A láda fenekében talált Theocritusért majd a bőréből bújt ki. Félrelökdöste a vásárosokat és körültáncolta a szobát. Nem bírt magával.
- Ez meg itt a bölcs és gyönyörű Petrarca! Hó! Egy friss Monaci!
Egészen gyermek lett és örömében megtartotta a kevésbé becses portékát is. Szétosztotta orrfintorgató udvaroncainak.
- No csak no, egy szót se! Tanuljátok szeretni a könyveket! A világ legnagyobb gyémántja egy jó könyvvel fel nem ér. Ebből lesz a gyorspennájú, szabad, szép értelem - tárogatta a karjait, mint egy apostol. - Ettől lesz valaki elmés, discursivus, mint a víz, folyik az ő discursussa és a csinos fabula historia soha ki nem fogy szájából. Amúgy pedig csak egy reméntelen buta ember lehet, a magyari rossz tudatlan szokás szerint.
Magas homloka fehéren tündökölt.
- Talán azt hiszitek, németül corrupte valamicskét garagyolni már elég? De távolról sem! Hej, csak a Teremő boldog végét engedné dolgunknak..! Mi akkor e könyvnélküli hazát bizony megkönyvesítjük s még igen elhíresítjük.
Henrik mester rajongva pillantott a lángoló ifjúra. Titkon egy kis legdédelgetettebb könyvet vakart ki a kebeléből. Odatolvajolta a többihez. Gyönyörű kötészeti munka volt. Hártyára vetett kézírás, lélekölő fínom festések, remekbe készült iniciálék.
De Zsigmond nyomban észrevette az új kis csodát.
- Hők uram, hők! Ez ott nincs a lajstromunkban.
A magiszter szemérmesen elhúzódott.
- A lángelmének különös jelei vannak rajtad uram. Ezért itt semmi sem jár. Világért semmit el nem fogadunk, mert elég földet bejártunk, de ily szomjúságot a szép mívek iránt még nem tapasztaltunk sehol. Sehol még egy ilyen fejedelemmel ösmeretségbe nem estünk.
Zsigmond a boldog ajándékozóra ölelkőzött.
- Tik, tik vattok a Krőzusok! Az igazi fejedelmek! Ti, az igéknek írói, közlői és ajándékozói. Jó, elfogadjuk s mostantól hát én legyek a ti örökre kötelesetek.
Kivéve ajándék, - aranyban pénzesítette meg a tiszteletreméltó férfiakat és a lépcsőig kísérte őket, mint az uralkodókat szokás.

Egy olajkáros - raguzai - aztán szintén megcsinálta nála a szerencséjét. A mindenféle flakonjaiból ez olyan bűvös illatokat nyitogatott elő, hogy a herceg szinte a virágcsárdában képzelte magát, ahol a kellemes növényeket tenyésztik és különféle kedvezésekkel kedvezik.
Majd ha az ő aranyhaja illatozik ilyen bódítólag..!
Egy csepp olajat nem hagyott a kalmárnál. De más dolgokat is vett tőle. Orcaszépítő cyma-pázsit vizet, ifjantartó affrosia vizet, hajfényesítő kalárisport, egy jó erőtadó szarvasszív kenőcsöt, Ábel-vért szemcsillogtatásra - s végül magát az egész embert.
- Erigy a rossz hazádba, meglásd, hogy minden holmidat tüstént eladd, aztán ottan jővén, nagy sebességgel visszajöjj. Mostantól majd csupán a mi udvarunknak készítessz.
Mert szépségére ugyanannyit adott, mint a tudományos dolgokra s ezek mellett az életben már igazán csak egy lehet gyönyörű... Kár, hogy amíg ilyen nagyon közelről vőlegény, ezt most nem lehet olyan nyíltan gyakorolni...

Egy szebeni ember furakodott elő a gomolyagból. De a szűre hamar kívül került.
Keleti fűszer..!
Kinek kellett itt?
Megnevették és igazították a menyasszonyi udvarhoz.
- Konyha az ő dolguk.
Egy nyírbaktai ember következett. Ez meg főlovakban járt.
- Felette kedves, deres, sebes iramó, gömbölyegnyakaó s egy cseppet sem hevert kövér temérleksígő lú! De azért jaó alázatos. A francúz Pijemontban is járok véllek, ídesegy uram. Szinte ezer s hat frankokban szedtík, lúkoponyánkint - énekelt a nyíri kupec. - Mer az egysem zabosláda fejeű!
Az embert majd a kintjáró holmik vásárnapjára marasztalták, mivel friss ló mindig kell, ameddig saját nevelésű ménesek keletkeznek. Haj, szép is lesz az, valahára hát mégis a trón felől... és egy nagylajosi kincstár kezeügyéből..! Ez nem koldús Brandenburg! Ez nem.
Zsigmond egy kicsit elábrándozott. Jókedvében mindjárt megvett húsz göngyöleg lyoni selyempapírt, hogy uralkodótársként s no... majdan hát királyként, előkelően levelezhessék pápával, császárokkal. Lássák, hogy itt egy olyan uralkodó támadt, ez kedvelője mindennek, ami szép, fínom és úri.
A kocsigyártókat is későbbre parancsolta be. Valami világon hallatlan ezüst-aranyküllős hintó járta az eszét...
Egy hegyes süvegű jász embert kivéve - szagittáriust, aki valóban remek nyilakat hozott s félő volt, hogy közben eladja - a továbbiakig mindenkit elküldött, mert már nagyon izgatták a velencések. Öregvirágú, metélt, nyomtatott és tarbársonyok, - vakító fényű, halhajú, atlasz, tafota és tarcolán selymek, - vontarany és ezüst tabitgöngyölegek bufogtak a válogató asztalra. És táncolt a kalmár kezében a tetszetősen redőzött lángszín, publikánzöld, gránát, szederjeges és mákszínkék, zöldről veresre tündöklő holmi, úgy, hogy Zsigmond egy percre megint a virágházban vélte magát.
Alig hét-nyolc öltözetre tellő, főként legújabb lovagmódi szerint való sávolyos kelmét válogattak össze, mégis úgy elszaladt az idő, hogy a szabályos tíz óra helyett csak tizenkettőkor jutott ebédlő asztalához a herceg. De nem bánta, amiért megint így megsértett egy szokást. Nem királyok számára készült a törvény.
- Délután folytatjuk!
Mert hol van innen még a temérdek legkülönbözőbb holmi, mely nélkül ellenni igazán lehetetlen? Övek, menték, szőrbeliek! Hátisuba, palást, kacagányok! Geleznák, süvegek, fővegek! Gyöngyös kesztyűk, sarúk, csizmák! Strucctollak, ezüstnémű?
Feje füstölt a sok munka gondolatára.
- Hát ehhez igazán erő kell és bő élés.

A többi napok sem teltek különben. Posztóárusok, rézöntők, asztalosok, - szabók és késesek, fegyverkovácsok, - páncélgyártók, nyergesek, - haj! És irhakészítők, skófiumhímzők, gyöngycsepegtetők..! Haj-haj! És megint: haj!
*
A katonatartásra kölcsönvett Jodok-Prokop-Vencel császár-féle summa már a vásár kilencedik napjára elúszott, pedig a morva zsoldosok még mindössze fél hópénz előleget kaptak.
Node nem baj. Az örökös pénzzavarban szenvedő hercegnek már volt gyakorlata és segítsége is. A külföldi zsidóság.
A rothenburgi, norinbergai tőzsérek, üzérek, Zsigmond magyarországi útjának hírére szinte rajokban követték őt és fejenkint öttől tizenötezer rajnai forintokig nyitogatták meg a ládáikat: a királyság reményében...
Megint előről lehetett kezdeni a vásár ütést és valahára hát kedvére dúslakodhatott az, akinek eddig a bőségből soha ki nem jutott.
- Most még az udvarló embereink..!
És itt is nyergek, fegyverek, sarúk.
- Kitelik majd a menyasszonyi parafernácskából, ugye grófom? - ölelgette Zsigmond a legújabb kegyencét, gróf Forchtenau Pált, aki egy hozzá hasonló pénzköltő és kalandos ifjú volt. Amolyan anyagyász, családnak sem épülésére. Külföldön akadt bele, el sem engedte többé magától. Ez művelt... Finnyás. Occidentális... Ezt magasra szánta udvarában, igen méltóságviselőnek, saját díszére. Amit ez helybehagy, abba ő is belenyugodhatik.
Pál gróf tanácsai alapján az új udvar szervezése megint fellendült, de annyira, hogy hovatovább az üzérek kölcsönéből is csak éppen a láda fenekén locsogott egy kevés.
- De hogy úgy szélnek engedtük a judaeusokat! - bosszankodott a vőlegény.
- Kétannyit vehettél volna ki tőlük herceg, hiszen még hol vagyunk? - fitymálódott olyan szemtelenséggel a gróf, ami egyedül neki volt megengedve. - Most hacsak hercegséged a lábravalóját a szűznek által nem küldi..? Attól talán gondolkozóba esnék s arra majd ő maga is adna - orcátlankodott.
Növelte Zsigmond kedvetlenségét, hogy előkerült egyszer „odátról” Forgách Balázs, ez a neki valami okon mindig kiállhatatlan főpohárnok ember, a nagyudvar nélkülözhetetlenje.
- Az Asszontul - mondta.
S még a helyfoglalás kegyelmével sem élt.
- Köszönjük, csak annyi: üzeni az Asszony, hogy mihint kegyelmességük itten rendbejő, azt nekünk tartózás nélkül tudtul adja, a szentségeket sem feledvén.
Szentségek..!
De a pénz?
Lánclobogós, anélkül hogy lehessen készlenni! Mikor ebben a hazában a fiatal úrnak csak: adssza, nesze?
Mit nem szánt volna most egy akkora külföldi Jákobért, amennyit a szemébe cseppenthetett volna!
- Azokban még megvan a hit...
De körül semmi sem mozdult és Zsigmond csak ült, fejét lógatta: oda az élvezetes vásár.
Tehetetlenségében a gróffal együtt bőven használtak a borból, később felhozattak nehány táritoppos pozsonyi némbert, hogy hátha közben adódnék valami.
*
És úgy lőn.
Ötödnapra ki állít be sárgafoltos kaftánban, csúcsos süvegben? Izsák, a nagy Izsák, akinek okosságban párja nem lelhető, éshát... kincsekben sem. Hazai, mégis! Pozsonyi. A hatalmas pozsonyi tőzsérház feje, az egyetlen, amelyik itt fejedelmi összegeket mozgathatott és mozgatott is. Annak idején a mátyusföldi zálogpénzt is mind ő adta... A császári rokonság kézjegye mellett persze.
Az ifjak rámentek s szinte megölelték.
- Honnan tuttad?
Az apró vén ember, akinek majdnem ugyanakkora volt a zsákja, szabadkozott s tréfásan az orrát mutogatta.
- Ez itt!
Jó húsos volt.
- Szabadleányokat visznek Budára? S azok negyednap sem kerülnek elő? Azt mondja erre Izsák: baj van! A fenséges hercegecskénél kifogyott a költség s most búsul.
Egy ilyen hatalmas úr..!
- Aj! És pénz nélkül. Vőlegény! Holnapra talán király is. Talán? Egész bizonyosan. Hát szabad ezt engedni? Hát lehet?
Láthatólag élvezte, hogy még a szakállát sem rángatták meg. Hagyták hemzsegni, egy ily fínom környezetben..!
- Erigy Izsák fiam, fuss, fuss a drága fenséghez! Vigyél pénzt, amennyi kell - mondom.
- És hoztál? - támadtak neki megint az ifjak.
Izsák csak hunyorgott s a gyulladtszegélyű és mindig könnyező szemével, szinte mint szerelmes apa, legelte Zsigmondot. Évődve vágta ki:
- Három öszvérháttal elég? Na mert csak egy szó..! Egy jó száguldó inas és jöhet a többi.
- Ezt soha feledjük. Illő gyümölcseivel megadándjuk - lélegzettek fel a megváltott legények. De itt a bohóskodásoknak rögtön vége szakadt. Izsák elkomolyodott, egyszerre csoda mód érzékeny lett, szinte mint a nyúzott ember, akinek a legcsekélyebb érintés is fáj, arcán pedig a harag tűzrózsái gyulladtak.
- Úgy a levegőbe? - izgult. - Isten, te igazságos, hát hogy gondoltok ilyet, urak! Illik valakit ilyen alkuval kicsúfolni? Mert nekem csak úgy potyog az égből? Vagy lopom a pénzt? Vagy Isten őrözz, talán azt tetszik hinni, hogy az a pénz talmi? Nem ér meg egy kis zálogot? Valami jó manupropriát, itt, ahol annyi felséges atyafiság van? Csupa királyi rokon?
Alig lehetett lecsendesíteni.
És akkor kimondta, súlyosan és megfellebbezhetetlenül:
- A pozsonyi árendák lekötése..! Pozsonyra adok.
A dologból előbb nagy riadalom lett.
Hogy álljanak elő az ifjak most egy kezesség kérelmével, a szeretetlen magyar udvarban! Lakodalom küszöbén.
Á!
És még a féltve féltett ősi Pozsony..! Hogy a többi suskusoknak is híre csördüljön!
Az eszes gróf egyszer aztán csak vállon ölelte barátját.
- Tudnék egy tanácsot...
Izsákot elküldte délutánig, addig ő fülbe suttogott. Átvonultak az írószobába és lett a rőkönyödésből pajkos nevetés, míg végül a kitűzött időre a tőzsér visszajött és bepillanthatott a már kész, formás, aláírt záloglevélbe.
Gyulladt szeme előbb kétszeresére tágult, majd pedig hirtelen felényire szűkült. Rövid, szúrós kis szikra ugrott ki belőle.
- Jó - intett az aggódva várakozó úrfiaknak és azzal ismét nyugodtan, szerényen, kebelébe temette az okmányt.
- Nagyon jó - ismételte. - Hát ez az. Ez igen. És Izsák most fut, rohan a pénzért.
Csak azon kérte a bocsánatot, hogy személyesen vissza már nem térhet vele, a teljes megelégedést megtudakolni. Mert őt várják. Az ilyen szegény nyavalyásnak is van atyafisága. No persze nem fejedelmi, de neki azért kedves. És jó. Itéljék meg az urak maguk! Lembergből, Prágából, meg Amsterdamból kelljen értejönni egy ilyen törődött vénségért..! Hogy majd ő is ott legyen Brüsszelben, ahol - Isten tartsa meg őket! - az unokák száma megint szaporodott. Hát lehet azt meg nem nézni? Nem. Azt a fiút az ő vén szemeinek még okvetlenül látni muszáj.
Az ifjak beérték a pénzzel is, Izsák nélkül. Kegyelmesen útnak engedték. Ő pedig rohant, váltáslovakat rendelt: csak el, csak innen el! Minél előbb! Génuába... Vagy inkább Isztambulba... Kezét le nem vette a rend kívül becses levélről. Tíz lépést nem tett, hogy a háta mögé ne fürkészett volna, úgy meg nem szállt, hogy át ne vizsgáljon minden bokrot, a függöny mögé be ne kémleljen s ételt-italt sem fogadott volna el anélkül, hogy a fogadóssal meg ne kóstoltassa előbb. Mert egy ütet taplót sem adott volna most az életéért, ebben a kockázatos, jaj de keserves, nehéz, pénzszerző útban! Ami nélkül mit ér ő és a hasonlói?
*
Az ifjak rózsás kedvben maradtak.
Oda se neki Brandenburg! Fütyültek a Mátyusföldre, Vágmellékére, Pozsonyra! Egy jövendőbeli uralkodó ne vehessen ennyi előleget a - sajátjából? Hiszen küszöbön az esküvő. Mire Pozsony ráébred, hogy szintén Izsák batyujába került, mire az udvar feleszmél, már rég elhangzott a „holtomiglan”. Addig ő már úr. Rendelkezhetik. Sőt nem is kell, hogy okvetlenül kiderüljön az a... az a kis malacság. Izsák, lám, Brüsszelig takarodott...
Aznap este rögtön végeztek a jubilírekkel, ötvösökkel. Forchtenau kapott egy boncsos arany nyakörvet, pelikándíszeset. Leendő királyhoz méltó ajándéknak lehetett mondani. És a gróf úgy megnyájasodott, hogy a pozsonyi leányzókat egy-kettőre hazazsuppolták, de ő fínoman és rejtelmesen mosolygott.

XLII.
A napok múladoztak. A rég áhított dúslakodás közben Zsigmondnak fel sem tűnt, hogy a másik udvarban alig billen egy légyszárny. Hogy ott csak suttognak és olykor nevetgélnek, főként a két királyi nő és a kedves Bebekné. Pedig néha még a jelenlétében is összemosolyogtak, ha úgy bekopogtatott és szórakozottan azon tűnődött, hogy bizony előre szankcionálva van itt már mind Brandenburg, mind a többi! Egy ilyen hajadonnak legalább koronája és vagyona legyen. Az ilyen de legalábbis király legyen, hogy elvevődjék, másképp honn-aggott lány lesz belőle a sutton. Ez oly sovány... semmi rajta a tekintetnek. Csak egy pelyhestövű, vastagacska orr, pattogzás és sennyedék a bőrön és felettébbvaló kezek, lábak...
A legszűkebb időkben sem kellett volna neki a nyafka gyámoltalanságával, legkisebb tűz nélkül és semmi örömre való gondolatok... ha nem rend szerint éppen ilyenekkel járna együtt a rang és mód. De hát ez már így van.
Még hogy mit kezd vele, azzal egyelőre nem fájlalta a fejét, csak annyit tudott, hogy valameddig feláldozza magát... nem is annyira az utód, mint előbb a saját biztonsága érdekében. Nem „filius ante patrem”, hanem ezúttal megfordítva. Atya a fiú előtt. Mert mindenki saját magához esik legközelébb.
Ahol gyermek van - fonta a gondolatait tovább - ott már kicsi az asszony. Összehúzódik, hallgat, embert birtokban nem háborít és attól fogva majd lehet teljesjól élni. Hej az erős akarat..! A kötelesség! Azok nélkül bizony a nagy cél be nem teljesül és azok nélkül, mondani semmi haszon nincs.
Szerencsére nem sokat kellett vesződnie az ilyen fanyar elmélkedésekkel. Sőt minél ritkábban. Úgy hétbe kelve ha egyszer, a rengeteg készülődés miatt. Végre Mindszent havának utolján az is befejeződött és a gróf fínnyás udvari szeme is úgy ítélte, hogy ez kész, elegendő és most már méltó lesz erre egy jóízűt vadászni. Csak előbb átüzentek a nagy udvarba: mi megvagyunk, az esküvőt a kikötött időn túl Istenért se halasszák.
Jó vadászat lett és bő, bő italokkal és minden egyébbel, ami ilyenkor kedves és a kisudvarban késő reggel még mindenki javába horkolt - a házat el lehetett volna bontani felettük - mikor az átkos Forgách Balázs váratlanul megint úgy betört, mintha ország bugyogóját hozná a szarván.
- Herceg...
És itt egy pillanatra fejbeverten és vért káprázó aggyal bámult.
- ... felette jővén gyorsalkodjék! - fejezte be aztán egy lezökkenő lélegzettel.
Azzal sem jónap, sem Isten áldja, el - és durr! úgy bevágta az ajtót, hogy megremegett bele a ház.
- Bestye rothadt erkölcseit! - fujtatott. - Hogy szakadjon rá az a... Pofozza meg a..! Hát már igazán, igazán, hogy tiszta Zsodoma-Gomorrha lettünk... De él az Isten, hogy azt a bekóborodott latrat még egyszer megtalálom és úgy torkon ütöm, feje leválik torjáról!
Nagyon megfájult a szíve Máriáért, pedig az is egy Prágában és sok helyütt járt és sokmindenben forgolódott legényszív volt. De nem... ilyet! Sőt a maga részéről mostanában semmit, amióta Bebeknétől megtisztult. Rettenetesen elútálkozott ettől az asszonytól. Hagyja azt a nagyártatlan urát, azt a talpig jóakaró, főúri, nagy jámbor Bebek Ferencet, egyedül! Nevét elejti. Oda sem néz a gyönyörű szerencsi gazdaságnak. Nem ez csak vígan van, csókot oszt és táncos lábbal sippadozik a sárban.
Jéh! S ez és ilyenek legyenek a királyi kismadár körött? De nem ártana összefogdostatni őket egy zsákba s... vízbe! A halak gyomrába.
- Egy sem belőlünk eredett vér és erkölcs, törne rájuk a pokol s minden fekete angyala!

TIZENNEGYEDIK RÉSZ
A MINDSZENTI ESKÜVŐ
XLIII.
Mire Forgách befutott a nagyudvari kapun, már az álmából felvert Zsigmond is készülődött.
Furcsa. Nem?
Mióta szokás odaát az ő korakeltetésével vesződni? Vele mindenestől sem. Egy csillámüveg... Látják, látják... és mégsem látták. Mert csak átnéztek rajta. Nincs...
És most ez a nyakrafőre való meghívó!
Csoda.
Teringette, hát akkor csak hamar! Vizet az inasfi nyaka közé, az öltöztető apródot fél lábszáránál fogva elő valamelyik asztal alól és neki a harisnyanadrágnak!
Szeles ráncigálásokkal kapta össze magát, nem is igen díszesen... és uccú!
Megnézi már, hogy mért..! Mi leli ezeket? Mért kelljen alvó embert az ágyból kihúzni? Szegény Pál gróf be sem ugorhatott a függönyök közé. El sem rejtőzhetett egy bútor mögött. Az a Vadbalázs ott és azonmód kapta...
Na meglesz ebből a pecsenye! A hírterjesztés!
De ráérnek az ilyen aprólék bosszúságok. Gyerünk most inkább. Gyerünk.
Átért, befordult s fel.
Éshát, - szélesre tárva a palota kápolna. Gyertyafényű oltár... és menyasszony.
A lába lassan megszűnt haladni. Belezsibbadt az utolsó mozdulatba. Mérhetetlen álmélkodással bámult.
De erre sem tűnt el a megfoghatatlan kép.
Mária a násztérdeplőn..!
Egyszerre Bebekné fojtott hangját hallotta a keszkenője mögül:
- Szörnyű! Jaj hamar... Csak semmit! Sietni esküdni... Esküvő után az Asszony mindent megmond.
Azzal már tólták, alkalmasint, hogy ne kérdezősködjék. Bár nem is lehetett volna. A pap ornátusban az oltárdobogón - maga a tiszteletreméltó Demeter érsek - s a szeme odaszúrt, sürgetve hívta.
Hát ment, alvajáróként és valami kábulatban élte át az egészet. Kavargó, bódult, dühökbe robbanó s megint elenyésző gondolattöredékek hajszolták egymást az agyában. Hogy ez itt az esküvő! Az övé.
Hol az országos dísznép?
Sem kürt... A király muzsikái nem zengenek. Nincsen pénzszóratás a szegények közé.
Álmodik?
Aztán egyszerre mint egy hideg ércfúró, hatolt bele a gyanú.
- Bestye ravasz Áspis asszony! Csúffátevő sunyi lesvető! Ezt összepufolták.
Itt a válasz az ösküi várfoglalásra. Haddal siettette a lagzit, most hát odacsapják neki. Uszi e! Nyald fel! Edd meg... keletlenül. Minap üzente, hogy kész s mindjárt mára, mint a sertésázalékot, elé is öblintik.
Keze ökölbe szorult. Lélegzete egy kurta hördülés volt:
- Essekura, ezt megemlegetitek!
Hej ezért megöli az asszonyt, ha soha!
Szétvillant, sandán kereső szemmel: csupa áruló mosoly. Az az egy-két szükséges cinkostárs, akit a női udvar behajtott a cécóra, éppen feléje hajlongott.
Megértette belőle, hogy e percben ő már férj. Szerencséltetik s közben pukkadni készülő horpasszal nevetik. És még hozzájuk sem vághatja az oltárt! Milyen jót hintálna Demeter atya szakállán! Megmondaná neki, hogy semmi sem igaz a töredelmes készületből.
Botladozva ment le a lépcsőn. Kardja a combjai közé akadt. Aztán végre ottálltak hármasban a trónteremben, mely azonban sütött a falakból kipezsgő hidegtől és sívó lakatlanságtól.
- Királyné!
Torka remegő mélyéből morgott fel rá, nézte széttépő tekintettel s érezte, hogy most lesz az... Trón ide, felség oda, ő erre rámegy.
De ha egyszer a világ megvész..?
Megint egy bolondat fordult.
Mielőtt csak még egyet gondolhatott volna is, ime az asszony ront neki, szorosan hozzáöleli, leganyásabb csókjaival pepecseli és hangja mohó sietéstől és örömtől zsong.
- Fiam! Ó, hogy még idején meglött! Otthon találtuk!
És lázkapkodásban:
- A nemremélten ránkszakadó veszedelemről fenséged persze mit sem érthet! No majd Mária... Asszonyod... kis feleséged..! No beszélj, beszélj!
S mármeg az ujdonsült menyecskét tuszkolta elő, aki most csodálatosképpen szintén nem duzzog... s mégishát... király és ezúttal biztosan hitvese, mennyi harcokon..! Többé nem lehet szöktetni. Nem is akarja senki. Adták. Sőt túl rohamosan. Épp ezen dühödött meg!
De persze, ha valami kényszerítő esemény, amit megmagyaráznak..?
Ezt előbb bevárjuk, meghalljuk.
Fokozatosan tért magához és még mindig erősen gyanakodva nézett, Máriát fürkészte.
Ez azonban nyájasan tekintett vissza és szűzies pillahúnyással szólt:
- Féltünk, édes uram. Igenigen megihedtünk. Legfőképp a kedvesférjemért.
Ennél többet Zsigmond sem várt a bátortalan teremtéstől. Már Erzsébet folytatta s már komolyan, családias közlékenységgel, bár változatlanul álló helyzetben, mintha szék nem is lett volna a világon.
- Tudd! Hírt kaptunk. Felette ártalmas híreink jöttek Durazzói Károlyról, a nápolyi királyról. Csak képzelje fenséged, ez miben forgolódjék! - és kezeit csapta. - Akit mindig úgy védtünk..! A gyakori baljelentések oka bezzeg kifakadt! Mert ez velehozza rejtve a fiát. Marenkát akarja Lancelot hercegnek feleségül. S hogy majd így a trónt...
Látszott, hogy ha két szája lenne, nagy felháborodásában azt is keveselné. Majd odahajolva és egész befurakodólag magyarázta:
- Követem az édes vőmuramat, kedvesünket, ha mit cselükedtem bármikor a kedvesünk ellen, én avégett titkon mindig búslakodtam...
Mondta, mint a vízfolyás.
- Mert való, hogy soká nem akartunk! De nem a mi vétkünk. A vak gyanú szörnyűket okádott ki. Számtalan baljóakarói, az ő rosszemberségükben, rettentő bűzöket költöttek kegyelmed felől s mink ezeket a mi anyaiságunkban igen fájlaltuk. Ó, de immár leszált, leszállt a per - rázta boldogan a fejét. - Azóta megösmertük árulkodóidat, csak afféle férfibanyáknak lenni!
És ez így egészen más.
- Ettőlfogva kívüled már senki vejünknek nem köll. Meg sem engedjük... És most is csak a kedvesfiúnk javáért sürgölődtünk. Boldogult Lajosunk is hiszen téged kívánt!
Ekkora töredelem meg kellett hogy szelídítse végül a csattogó farkast. És Zsigmond - aki minden eszessége mellett mégis csak egy tizennyolcéves sunac volt - lecsitult, beadta derekát, új szemmel nézett.
Lélekadta! Jó még, hogy elhamarkodottan valami bolondot nem tett. Hiszen ez mind kézenfekvő. Maga is hallott már erről a különös Durazzói-féle repdesésről. Ha fizeti ezt az asszonyt, akkor sem járhatott volna jobban a kezére. Ha ez őt igazán gyűlölné - pedig okot adott rá eleget! - egész jól összeházasíthatta volna Lancelot herceggel a lányát. Ez akkor is csak ugyanúgy magyar király maradt volna. Hogy erről a nápolyi rejtélyről megfeledkezett! Így essék az ember a vakdüh botorságába! Ez neki öreg hibája.
Az ösküi komiszkodására gondolt és most azt is más színben látta. Megérdemelte volna, hogy szembe pökjék. S ez az asszony mégis, ültette, kínálta, mindenféle jóval gazdáskodott neki.
Meghajtotta magát és nemkevés bűntudattal a füle mögött, már kezetcsókolt.
- Hát beljebb rándult Zágrábból az a mirigyes körmös, az a kóbor Károly! - dörmögte bizonytalanul és zavartan pödörgette kis bajuszát.
- Egy köteles emberünk mondja hanyatthomlok száguldani - tálalta elő Erzsébet az ízletes pletykát.
Hogy már Verőczénél s már Szigetvárnál lennének...
- Egy más vigyázó emberünk ezt ugyan éppen nem gondolja, de magad megítéld, hogy szabad-e ilyen veszélyben habozó gondolatokra építenünk? Nem - ingatta fejét az egymás mellett álló fiatalok gyönyörszemléletében. - Így volt ez a legjobb. Károlynak itt rég időktől sok a cirákja. Sokan segíthetnek ármánykodásait palástolni. Még megérhetnők, hogy egy váratlan percben csak rajtunk üt.
Ő bizony az ország érdeke címén azonnal kikérte a gyorsházasodási engedelmet, köztudomásúlag egyik részről sem lévén akadály...
Most azonban a lényegre tért.
Nem ok nélkül sürgette ki haladék nélkül az esküvőt!
- Fiamuramnak azont indulnia kell, derék hadakat hozni, ha a föld alól is.
Ez a kívánság végleg meggyőzte a herceget. Ellenséges hadat nem hív be az ember...
- A tízezer zsoldos - feszengett.
Erzsébet azonban már a szavában volt:
- Portyára vannak kioszolva, a szélkelep minden tájára. Szanaszét.
Egyébként pedig hazaszökdösőben. Tegnap is micsoda garázdaságokat műveltek a rákosiakon..!
- Nem jelentették a hadnagyaid? Azt hazudják a haramiák, hogy talán végső éhségre jüttek. Befaló falásuk sem lett volna, annálinkább nem zsoldjuk... Hogy ebből éppen csak valami foglalófélét nyertek, de semmi summát. Lyukasan sivákoló csizmára, gúnyára, sárból rakott rossz gógány szállásra, zabnak is nemlétére nézve zsibongnak.
Szélesen legyintett.
- Már a megzendülés miá e nyavalyásokban meg nem bízhatsz atyafim! Jól tudod, milyen ritka, hogy az egyszer így megbódult közvitézlőket a sereg előtt járók megint egybegyüjthessék!
Ezekre trón sorsát bízni?
A zsoldfizetések dolgában erősen ludas úrfi maga sem gondolta.
Végezetül még majd nyakánmaradjon a kellemtelen Mária, de minden trón nélkül! Egyéb sem hiányzik. Pedig az sohasem tudható, hogy hol áll meg egy ilyen katonai rezgelődés.
- Ottan megyek a császárhoz, bátyámhoz s a főbb hűbéresekhez - tüzelt.
- Úgy, úgy...
- S szaporán kétannyi sereggel jövök.
- Mi meg majd a hegytetőről örömet lövetünk! - lepődött meg boldogan Erzsébet, de már alig tarthatta a kacagást.
*
A mézeskalácsos lakodalom helyett éktelen durrogó patkolás, nyeregfényesítés, lócsutakolás lett. A herceg még a déli órákban eltakarodott. A hölgyek a bástyafokról kendőt lengettek neki...
Aztán az eltörődött kislány is megpihenhetett valahára. Csodaokos anyja segítségével levetette szűk ruháit, - egyébként ugyanazokat, melyeket az orléansi-féle esküvőjén viselt.
- Hála ég Urának, ezen is túlvagyunk!
És szórakozottan azon tűnődött, hogy vajjon hány vőlegénye és hány esküvője lesz még ez életben? Mert a királyi esküvő - úgylátszik - semmi.
Csak úgy csupasz ingvállasan, a jólesőleg szétterjeszkedő kényelemben, leckeasztalához ment, hogy beírja az időmutatóba a mai napot, mielőtt elfelejtené.
Jaj!
És egy rémült kiáltással elejtette a pennát.
Az ítéletnapig tartó ünnep, - ez éppen a halálos Mindszent reggele volt.

XLIV.
- Várvívó szerelmesünket kivetettük, csak elmúlt ez a vejünk is - hajtogatta egyre a királyné.
Pedig ez a dolog bizony nem múlt, nem oly könnyen, mint annakidején a francia herceg.
Egyszerre jönni kezdtek zordonan az urak. Zudar György és hatalmas testvére... Laczkffyakból... és Kanizsay János... Kaplay, dettó János. Zámbó Miklós megint. A papság. Püspökök. De meg a nádor, már Szécsi Miklós. És legfőképpen agg Demeter prímás.
Ki volt gyulladva az arca és most semmi gyöngédség a tekintetben...
Ő szólt.
- Felséges Mária király nem az arabs mifélékkel díszített sötétzöld selyemruhát viselte az esküvőn, úgymint már amelyet Piaszt nagyanyja hagyott neki.
- Nem.
- S nem vala nyakán zafíros csipkeváll!
- Nem, nem.
- Sem topázos, aranygyöngyös párta...
A királyné egyre fentebbről lövögette a nemeket.
De az ősz apostolember nem engedte megzavarni magát. Tovább firtatódott:
- Ha? Mi? Sem a hosszú arany hajtű, melynek fején sasmadarat ösmerünk! Szintúgy nem a gyémántmicsodákkal font nyaklánc...
- Nem, nem! Hát mondjuk, hogy nem? - mulatott Erzsébet.
Most azonban Szécsi nádor vette át a szót.
- Khm... Pedig ezeket a haza főrendjeiként olly tradicionális holmiknek tudjuk lenni, melyek nélkül Piaszt-származású hercegnő érvényesnek célzott házasságot nem köt.
Erzsébet játékosan zsongatta lábujjait a vékony topánban.
- Ugyanugye.
Akkor ismét Zámbó lépett elő.
- Anyafelségtek a családi menyasszonyládát csukva tartja - mondta megállapító és ráolvasó hangon s érzett a szaván, hogy sok, még nagyonsok mindent szeretne, bírna és akarna itten mondani.
- Igen - mosolygott arcába kihívólag a nő.
- Hát kegyeskedjél e hagyományokban megerősíttő darabokat tüstént kiadatni, asszonyom!
- Semmit, ó bizonnyal semmit azokban uram ki nem adunk.
- Mért?
- Csak. Pihenjenek. Zsigmonddal anélkül is jól vagyunk.
- S ha ország..? Mert ország akarata! Ország is van.
- És anya? Anya tán nincs! S ha az nem adja? Hm?
Az urak nem vitatkoztak tovább. Mogorván összenéztek s mint akik valamilyen titkos jelt vettek, kórusban, fagyott meredeken meghajoltak.
- Értjük.
- Jó.
- Felséged szava volt.
- De - tette hozzá legördülő, nehéz röghangon az ősz nádor - ország rendjeiként tisztán megmondjuk, hogy a nemzet a Zsigmond-házasságot teljes törvényesnek és foganatosnak esmeri! Ez már igaz katholika hitbéli főpap előtt köttetett, nem mint holmi orléansi hóbort...

- Végünk! Most meg vagyunk fogva! - sivalkodott fel rémülten a leány, alig hogy az ajtó a küldöttség után becsukódott.
- Mért? - kérdezte Erzsébet, de csak úgy foghegyről, az acéltükörből, melyből egy rakoncátlan fürtöt igazgatott, ajkai közt tartva a gyöngytűt.
- Nem hallotta, anyám?
- No mit?
- Ezek a törvényre hivatkoztak.
- Fujok rá. A törvény mi vagyunk.
- De hitbéli papra..! Az igazi pápa emberére!
A tű vége már a helyén volt, az acélos hajhullámok közt.
Erzsébet az uszályát féllábbal oldalt vetve, visszafordult. Ma őt egyszerűen nem lehetett a sodrából kihozni. Garay, a szerelmes, kiéhezett aranymedve, minden nap várható...
- Erigy Győrré!
- Hova?
- Győrré! Vilmos győri püspökhöz. Kérdezd meg csak tőle, hogy őkelmének meg ki a valódi pápa!
- De én az orléansi férjet sem akarom!
- Az is baj?
A szépasszony egy kis dalt dúdolt végig a szobán.
- Támasztunk egy harmadikat, ha kell.
- Mit? Vőlegényt?
- Akár azt is. És hozzá egy megintmás pápát, aki a mi kezünkre dolgozik. Nem megmondtam eléggé, hogy a fent ülőknek mindig az az igazi pápa, mely legjobban a tervükhöz való?
És nevetése most már keményen, szikrázva, odacsattant:
- Te! Ezt értsd meg! Tanuld meg hát végre! Az uralomban sohasincs magasb tekintet az érdeknél és sohasincs utolsó szó.
- Hogyhogyan...
- Mert mindig van egy mégutolsóbb, meg egy legeslegutolsó, de még avval sincs vége. Az egész csak idő. Játék. Valamég valami jót Zsigmond ellen feltalálunk, hogy maguk a főrendek háborodjanak el tőle és támadjanak az érsekre, valamég az ember a levegőt bevonssza és a pára ki nem megy belőle, addig semmi nevezendő baj nincs. Mondom neked leány, ez a királykodás első aranyigazsága.

És az ijedt szűz megnyugodott. Hitt a harmadik felállítható pápában, a soha nem legutolsó szóban, anyja mindenhatóságában, abban pedig, hogy a levegőt -
Ó!
Az ő világszép anyja örökké fog élni.

XLV.
Mindszent hava megemberelte magát, egy cseppet sem volt hűvös, sem borus, a nap szépen és egyenesen tűzött lefelé és Zsigmond az ő hetyke fickó udvaroncai közt, vígan rótta az utat.
Izsák..!
Ha jobban meggondoljuk, hiszen ez gyönyörű! Most már senki sem túrtathatja a hátát miatta. Az esküvő megtörtént, az asszonyoknak lesz legfőbb érdekük az ő ügyecskéit rejtegetni és eligazítani. Fedezve van mindenféle zálog.
Forgách Balázs leleplezése?
No s hát az erkölcseivel egy kicsit elkéstek. Mert úgy segéljen, soha többé el nem ereszti ezt az arany Forchtenau grófot!
Az éppen mellette ügetett s a csikószőrös pincetokból nyelegetett.
- Megmagyarítom! - gondolta örömmel. - Hogy ez máris milyen gyorsan magyarodik!
Ő is húzott egy jókorát. Továbbadta.
- Egypofával!
- Egypofával.
- Cita mors ruit!
- Ergo bibamus!
Hancúroztak, nevettek, borosan, legyesen.
Később, úgy Esztergamon túl, egyszercsak porfelhő...
Homonnay-Drugeth nagyon erősítgette, hogy gallos mentéjűek lennének a szembejövők, tehát franciák, tehát lovagok és hogy ő ezt messziről megismeri.
Jó szeme volt, meg aztán régebben szintén a francia nemzetből tevődött össze a maiglan is kétféle nevet viselő famíliája, - így a fiatal urak elhitték a beszédét.
- Ugyan miben járhatnak?
- Hitemre, megtudjuk.
- Dehogyis tudjuk! Nem állnak meg azok nekünk magyarázkodni, ‘sz ni, hogy száguldanak!
- Na fogadjunk.
- Miben?
A legénykék kacagtak, üres zsebeiket forgatták.
- Pénzem, in fixo: másfél dénár.
- Én is megszűkültem a költségekből!
- Pedgyes játék folytán, ama körmös Prínyi Miklós által, csalhatatlan ruináltattam.
- Nekem volna épp a játékhoz... egy kockám! - balhászkodott élhetetlenül Kusalyi Jakcs, egy zsírosszájú, szeplősorrú kamasz, de a növése gyönyörű. - No, az ördög bújjon beléd, hát ittvagy?
- Táblás gyémántgyűrűdet add inkább, nyeremény matériájának, no!
- Nem, az köll. Odaígértem.
- Maróthy Erzse?
- Feljebb!
- Hosszúbácsi Fruzsin?
- Feljebb!
- Csak nem az özvegy Sáfárné asszonyunk?
- Ha mondom, hogy feljebb!
- No ez akkor Bebekné. A Kriszta.
- Nem kérküszöm, hova gondoltok, hiszen lovag vagyok - eresztett egyszerre gőgös kis tokát az úrfi és nagyon kényes lett. Amiből mindenki mindent megtudott...
- Növedékeny süvölvény, persze ez még nem vészelé át..!
Játékos kölyökkutyákként megint kacagtak, aztán Zsigmond a kompánia vezérletét követelte.
- Majd csak bízzátok rám. Majd amit én mondok, ti csak azt tegyétek. De rögtön!
Vettek vagy egy futamodást és hogy közben az utasok már egész közel jutottak, Zsigmond hátrakurjantott a szétlógó ifjakért:
- Hé Ruszkay-Dobó! Pálóczy! Bethlenem! Velem egyvégtébe!
Legott megértették. Ők most itten élő sarompót fognak alkotni.
- No, francia, szorulj, azapád!
Csáky és Szemere hátrébb nyomintották kissé a kétnevű barátjukat, mert hátha mégis... Hátha kitámadna Homonnayból a hajdani Drugeth! Nehogy elrontsa itt a mulatságot.
Szétterültek széltében, amennyire lehető.
Már összeért a két kis róta.
Amazok megütődve fejet kapkodtak és idegesen néztek. Itt mégsem tágított senki.
Lóorr a lóorr ellen... És közelről a francia genézis igaznak bizonyult.
Zsigmond hát franciául kiáltott és arra a neki átellenes, csinos barna ifjúra, akit ugyan nála fiatalabbnak, de hozzá rangban a legméltóbbnak ítélt.
- Ördög és pokol, nemes uram! Nem látjátok, hogy jövünk?
- Engedelmetekkel hízelgek magamnak vele, hogy a szemem kitűnő.
- Akkor mért nem tértek ki?
- Nincs más kívánságunk, de hiszen utunkat álljátok.
- Terringettét, fiatalember! Hát ott a rét! Untig elég széles.
- Valaki határozottan éleselméjű. Mi is ugyanezt gondoltuk, ha már éppen ragaszkodtok hozzá, hogy tízen egysorba lovagoljatok.
- Meghiszem azt, francia uram! Meghiszem azt! Mi már csak így szoktuk.
Jól-rosszul Csáky is bagadozott valamit a francia nyelven s most szintén közbeszólt:
- És egyáltalán nem szeretjük, ha valaki a szokásainkat rostálgatja!
- Szent Ágostonra kedveseim, úgy tűnik, belénk akartok kötni. Pedig ezt rosszul teszitek uraim, nagyon rosszul teszitek! Becsületemre, az utunk halaszthatatlan sürgős. És ha tudnátok...
- A kíváncsiság már nem tartozik a szokásaink közé - toppant elő váratlanul Homonnay-Drugeth és nyílt, gőgös, kihívó szemtelenséggel mustrálgatta hajdani véreit. - Ahhoz semmi közünk, hogy a nyulaknak miért sürgős, amikor megfutnak!
Érdemét akarta mutatni.
Az idegen fiatalember arcát elfutotta a vér.
- Nyulak..? Esküszöm, ez kemény szó volt.
- Azangyalát, sietős uram! Hogy lehet ezen csodálkozni? Hiszen kemény férfiaktól jött.
- Annál jobb, annál jobb - helyeselt most már az idegen. - Lesz szerencsénk őket megtámadni!
Baljával tollas barettjéhez nyúlt, kissé megszellőztette, aztán:
- Kard ki!
Röviden tisztelgett.
- Védekezzetek!
És már rajta is volt Zsigmondon.
Szóváltás közben a többi legény is kiszemelte egymást. Egyberoppantak.
De nem lett belőle hosszas keringés. Itt a csapatvezetők dolgán állt az ügy és Zsigmond pompásan vívott, míg az utas nyilván fáradt lehetett. Kardja már a negyedik fordulóra kirepült a kezéből.
Zsigmond rögtön gálánsan kezetnyujtott.
- A Szent Szűzre, ne haragudj nemes lovag! De oly kedvem van..! Lakodalmamból jött férj vagyok.
- Boldoggá teszel, hogy alkalmat adtál jókívánataimat kifejezni - hajolt meg előkelően az idegen és visszaszorította a parolát.
A többiek is megszűntek, vér kevés folyt, Homonnay-Drugethé... de oda sem fütyült. Lerázta.
Egy pázsi közben meghozta a kardot, a francia köszönte, visszatólta és már mosolygott.
- Ha úgy tetszik, még jobban is lekötelezhetnél...
- Érted vagyok.
- Megmondhatnád, hogy merre leljük legközelebb Budát. Mert ha te férj vagy, magam sem egyébben járok, bár csak most készülök birtokba szállni.
És itt meghajtotta a fejét:
- Orleánsi Lajos...
- A... Capet nemzetségből?
- Igen.
- V. Károly francia király fia?
- A második. Szolgálatodra. Noha egyelőre még köztünk maradjon.
- Óóóó!
A szőke csapatvezér előbb elmeredt, aztán darabonkint összeszedte valahogy a méltóságát. Telhető gráciával ő is meghajolt és nyájasan megszorította az ifjú kezét:
- Zsigmond, a Luxemburgok nemzetségéből - mondta.
És lopva leste a hatást.
Nem maradt el. Most a francián volt a sor, nagy szemeket nyitni.
- IV. Károly német császár és cseh király fia?
- Szintén a második. Rendelkezésedre.
De már nem állta tovább Zsigmond. Nevetett egy szívbőljövőt, felágaskodott a nyeregben és hirtelen átnyalábolta a hüledező úrfit.
- Hű, kedvelt fivérünk, versenyt futottunk s azt a rézangyalát, egy lóorral bizony elkéstél. A feleségednek már én vagyok a férje.
- Hitemre, így tehát mégis nekem kell kitérnem, herceg - bókolt a francia.
- Kell a veszett fenéket! Senki sem tér ki. Visszafordulunk, jöttök velünk. Majd meglássátok, hogy micsoda cimborák vagyunk! Meg sem állunk Prágáig. Van ott egy oly asszonyoknak háza..! Híres messze földön.
A kíséret máris forgolódott. Aztán hát Lajos is. Kicsit ugyan megereszkedett orral még, de nem sokáig. A pincetok jót tett és ettől nemcsupán Forchtenau, a francia is gyorsan magyarodott.
- Esküszöm - mentegetőzött - ez meg nem történik velem, ha otthonról azt nem kívánják, hogy Raguza felé kerüljünk. Valami nemes embereink vannak ott fogva, azokat kellett volna kiszabadítanunk. Velence meg, a ravasz róka nép, egyre kötöszködött, nem akart gályákat adni, míg végül az egész kíséretemet odalent hagytam, e kis csapattal ugorván meg s titkon...
Ekkor már javába visszafelé ügettek.
Zsigmond megsajnálta kárvallott barátját. Mások baján mindig elérzékenyült, ha jámboran viselkedtek. Most is jólelkűen Lajos füléhez hajolt.
- Kedvelt rokon, te szerelmes öcsém... mert annak gondollak... nézd, én ezt csak úgy bizalommal súgom fenségednek... vajjon igazán vesztettél, amikor nem nyertél?
Majd egy meghökkent fejrándulásra:
- Trónus, ország, ez igen... Ez az egy. De tudod-e, hogy én meg minek örülök? Kardomra, lelkemre, hogy az egész Budának gyorsan hátat adhattam. No... Menyecskéstől! Értessz, hercegem..!
A francia álmélkodva nézett.
- Hát...  o l y a n?  De hiszen a magyar követek... György, a korbáviai gróf, Frangepán comes és a többi... ezek oly angyali képet hoztak őfelségéről...
Zsigmond felnevetett.
- Nálatok hogy festik az emberi képet? Az igaziról? Mert erre mifelénk a képíró az eleven mustrát legtöbbször nem is látja.
Ilyenformán lehetett ez odakint is, mivel a herceg elszontyolodva hallgatott. Zsigmond azonban nem adta fel Lajos teljes meggyőzését.
- Á! Megmondjam neked? Új barátságunkra, igen. Hát... egy bőr! Csont. Mit! Egy sennyedék. Birtokba mi sem szálltunk... Átkos alázatos... Semmi vérű. Anyja már inkább, a pokolbeli! Veszett egy ropogós! De az nem... Annak már van kisbejárója. Azon felül csak a kormánypálcát ölelgeti. Mert úgy tudd, hogy gubernálni is ő gubernál! Mellette eddig ugyan élő lélek hatalomra nem kaphatott.
Ő maga, Zsigmond is - ma is - haj! Még mindig csupán brandenburgi címzetes őrgróf és római szentbirodalmi főkamarás, - „Regni Hungariae tutor...”
- Bár későbbre vannak egy kis gondolataink - rázta meg a szőke fejét. - Elbétől a Niemenig és Pruthig... s Kelettengertől az Adriai és Fekete-tengerekig... mit tudom! Ha lehet... Mi uram foglalni és hódítani születtünk. Vérünk és a természetünk erre bocsájt... Noha nyakunk beletörhetik. Ezt a hányatott sorsot ugyan ne irigyeld!
A pincetokot megint beadta egy ifjú, valameddig csendben maradtak, akkor Zsigmond ismét behajolt s egy kissé már keresztbeálló szemekkel nézett.
- Disznómarta... lánggal égő! Ily szép és kellemes lovag... Ne ismernél senki alkalmas hajadont, aki ezt a kis búdat elverhetné? Hihetetlen, hogy így távol essél mindenféle nőtől s ebben a ti nagy francia szabad képzelődéstekben, te csak éppen ezt a léclábú Máriát és a budai rabságot óhajtottad volna!
- Egy Valentina - mosolyodott el lassú mosollyal a herceg. - Visconti...
És hozzátette:
- Én is csak neked mondom princ, lovagok közt. Kitűnő ház... Ezt a Valentinát valami módon azért itt is megtartottam volna... a többi egyedül az atyánk parancsolata lévén...
- Na látod! S ti Capetek nyerhettek még valahol másutt is trónt, míg mi ide keletebbre vagyunk kirendelve és szoríttatva.
Megvígasztalódottan ügettek tovább.

TIZENÖTÖDIK RÉSZ
JEZABEL
XLVI.
Ifjabbik Garay Miklósnak elég dolga lett, ahogy a Barcaságból hazatért.
Az udvar... De az újabb házasság nem hozta ki többé a sodrából. Látott már egy példát. Akkor is esküvő... És abból sem lett semmi. Ez valóban csak olyan uralkodói állapot.
A királynékon kívül a hátrahagyott apai megbízatással is szaporodott a gondja. Meg kellett vennie egy rég kiszemelt palotát a Várban - vár hegyen - egy az udvarhoz közelebb esőt és tetszetősebbet is a réginél, mely majd később az ő külön portája lesz.
Felcsapott, megitták az áldomást és ő szó nélkül kifizette a kívánt tizenkétezer aranyat, aztán azzal törődött, hogy az egrégius mindent a legszebb rendbe rakasson, házat öltöztessék, derekasan tüzeljék, melegre és otthonosságra érkezzék a gazda, akit minden nap várhatott.
A nádorcsere sem ijesztette meg a nyugodt és egészséges észjárású ifjút.
Na az ő apja ugyan nem szokott megbukni! Ha így intézte a dolgokat, bizonyára célja volt vele, Garákat különben sem díszítvén a nádori tisztség. Fordítva inkább. Ők a nádori polcot.
Minden munka meglett és Miklóst egy csöppet sem lepte meg, hogy a szénior éppen akkor toppant elő, mikorra minden elkészült. Ez is így a rendes.
Röviden és férfiasan kezetszorítottak. Anyjáról a fiú rég nem szokott tudakozódni. Kölyök volt, mikorában ez a nagy sötét Plútó, ez a félisten, a budai Olimpusról a hazai virányokra még le-lebocsátkozott. Akkor valami roppanás lett... Oszolás, bomolás, a szülői lelkek közt... és végül csendes megválás. Épúgy nem illenék tépelődni rajta, mint például a vallásbeli kérdések fölött. Fogadni mindent, ahogy előnkbe adják! A többit Istenre hagyjuk.
A gyermekeken a házaspár különben gondosan megosztozott. A cseperedő Jankó s a két leány, Margita és Ila - meg ő, gyakran cserélődtek. Ő Gorjánba ment, amazok beszálltak Budára és Margita az udvar körül kicsit már bálazgatott. Valami nősülésre való komolyabb szándék... efféle... hírlett is újabban, az ifjú Frangepán Miklós grófról. Hogy talán jövőre a mennyegző... És igazán, anyja otthon rettenetesen tépette a libákat. Egy nagy szoba mind csak pehelytollakkal volt teli. S Frangepán is olyan sógorosan kedvez...
- Majd meglátjuk, avagy pedig halljuk.
Ezeket is olyan szemérmes dolgoknak érezte Miklós, amiket megint nem való firtatni. Az a fő, hogy a családi cirkuláció meg nem szűnt, sőt a mindkétefelé köteles gyermekek, mindkét szülőtől a másikra, csupa legépületesebb és tiszteletre buzdítóbb beszédeket hallhatták.

A beköszöntő után Miklós valami szokatlan sietséget észlelt az atyján. Itthoni gondjait tehát letéve, kitért, ment más dolgaira. Amaz pedig portól szabadult, aztán csak föl, föl! Az ország érdekének, a prímás-féle ígéretnek eleget tett, megjáratta Délen magát, beleült abba a szlavón bánsági kisszékbe, bár nem szándékozott abban megörökösödni.
Szíve, az agya, minden csepp vére égő nyugtalanságban forrt.
Mióta nem látta az ő királyi szegényeit!
S ó, itt micsoda változások lettek azóta...
Kijöttek az árvák az ösküi, jó, biztos menedékből. Miért?
Út alatt már a zsigmonddali gyors házasodásról is hallott.
Hogyan... Mik, mik történhettek itt közben, hogy ez a semmiáron nem akart nász mégis végbement!
Senkitől nem is tudakozódhatott... amennyit itt-ott elleshetett. Mert nem szabad járatlanságot, annálinkább való titokzatos fontosságot mutatni a politikában, amit azért valami más minőségben fel nem adhat. Szükség van rá Budán. Égető! És folytonos. Őrt kell állnia a két veszélyeztetett nő mellett, akiknek gyermeteg lelkére egy világbirodalom terhe zuhant. De teremtő egyigaz Isten, vajjon mennyire sikerül?
Hatalmas férfitestében betegként reszketve állt meg végre Erzsébet előtt.
- Angyalom! Angyalom! Mi van?
És szinte beleszédült, hogy az asszony jól, egészben, sőt a legboldogabb sikítozásokkal fogadta. Karjába repült, térdére ült, ujjaival a busa sörényét villázgatta s ezer bohó, ujjongó és örömében eszeveszett kis csókot perzselt be a szakálla közé.
- Mi van?
Ó, mennyire élvezte, hogy egyszer így valakinek ő is féltettje!
Magát kínálva hintázott és ujjain számlálta:
- Hát uram, meglaktuk Öskü várát, no... valami baglyot ott felrebbentettünk... de erről hagyján! Van egy frissensült brandenburgi férjünk, lesznek jó hadaink és ha ezáltal minden rendbejő, vejünket is érvénytelenítjük, egy jó bocskort kötünk a Zsigmond talpára és kisupráljuk.
- Mert ő engedi!
- Külön-különb módjaink vannak ám hozzá.
- Ugyanbize?
- Debiza! Elsőben is, Róma.
Ostrom, brachium, neki gyermekének befalazott örök rabságával kényszerítése, e kényszernek aztán szükségből továbbadása a fenyegetett gyermekre: ez házassági erőszak, nyilvánvaló.
- Ha ugyan ezt Rómában majd látni akarják... Másmint pedig kedvesem, itt micsoda országvesztő prédálások történtek..!
No erről is később.
- Elég mostan annyit tudnod, hogy elgondoltuk... nehézségek esetén egy második ellenpápa felállítása sem épp lehetetlen. Nemzetek közt igen elterjedt a szentatyaságért való vetélkedés. Italián, francia, német kardinálok ujjvonásban vannak, rég figyeljük.
Könnyen kitámasztható lenne egy harmadik pápa is.
- Bár ilyen Európarengető nagy vállalatra csak in extremo casu... csak akkor gondolok. Amaz első két módhoz jobban bíznék. Akkor aztán a csodálatosan beszakadó s bentjárkáló durazzói atyafiunktól is, Zsigmondtól is jóéjszakát veszünk s valahára éljük világunkat.
A szerelemben minden bajt felejtő asszony könnyedségével nevetett.
- Maga nem is álmodja, hogy milyen mulatságosan telt itt az ősz, így visszagondolván! Annyiminden volt... Házibolondjainkra sem szorultunk. Csak egy nagy dörmögő medveféle hiányzott. Kitalálja-e?
- Én?
- Jajj! Halálból!
Ragadozókként csaptak össze s szinte megszédültek és ifjodtak az örömmámorban.
Miklós nehéz sóhajokat lökött.
- Atyaisten... Irgalmas, aki vagy... De nagy vagy te ott! Te jóságos, hálá...
Ezt, ekkora kegyelmet az ő bűnös fejének..!
- Nem, ezt ingyen sem hittem. És micsoda virágjában van tündérilona asszonyunk!
Forgatta és irigységtől remegő kézzel keresgélte, míg a lélek mégnagyobb mohóságában megint el nem bocsátotta.
- Főrend uraimék - szólt, mert a nagyjából hallottak után ez aggasztotta először is, hogy nem végzett-e lemondásával hiábavaló munkát.
Erzsébet csúfondárosan cuppogott, mint egy kérkedő gyermek.
- Hát igen, néha rút lármájuk lőn... s akartak kezdetben ijesztéssel, mint róka a farkával fát levágni, ha anyaholló le nem hányja nekik fészkéből a fiát. De im, csak ebben is megjött a hír csöndesedése. Idők változnak a politikában.
- No, ezt azért mégis komolyabban kell vennünk.
- Bizigen és nagyon! - negédeskedett az asszony. - Medveurunk megszűnhetik a dörmögéstől. Mert ha most szeleskedünk is, de kellő idején bölcsek voltunk, magunkat megmértékeltük, a leganyaibb felségű leveleket írogattuk, csak Kaplay Demeter prímás ő-kardinálságának is!
És elmondta, hogy mennyire kedvük ellen dolgozott az agg ember ezzel a Zsigmond-féle házassággal.
- S mégis azt írtuk neki és éppen Mindszent havának húszon hatodikán, nevenapjára, hogy a legigazabb szeretettől viseltetvén, mennyire érte vagyunk, mindenekben csak az ő tanácsát néztük... Ostoba beszéd, hogy a prímásságból kimozdítani akarnók! Sőt abban inkább megerősítjük. Pedig azt érdemlette volna, hogy még nemzetsége is eltörültessék a velünk dacolásai miatt! De tudjuk, hogy nagy szava van itt s ha e délvidéki dolgok mégis hadakozásra mennének, rászorulhatnánk. Hát uram, a komoly fontolásokban nem szűkölködtünk.
A többi ország nagyjai?
Hirtelen elhatározással lepattant féltett helyéről, Miklós térdéről és valami irománnyal futott vissza.
- Nézze! Fő ellenségeink, Horváthy Pál püspök, meg az öccse, Jankó, a volt macsói bán, Csáktornyai, új nádorunk Szécsi, meg Zámbó Miklós, újfent tárnokmesterünk, meg a simontornyai Laczk, milyen leveleket köröztetnek mellettünk, mióta ezt a Zsigmond-féle házasságot nekik megtettük... habár a Piaszt holmik ki nem adatása miatt morgolódtanak is.
Sugárzott a büszkeségben.
- Testvéreik, rokonaik, barátaik és mindenféle szövetkezett társaik nevével intik a városokat, hogy jóllehet valamilyen megharagvások voltanak ugyan köztünk, de immár minden rendbejött. Legkegyelmesebb asszonyaikként az egész panaszokat eligazítottuk.
Meglobogtatta az iratot.
- Most aztán csak hogy szolgáljon mindenki bennünket és akinek egy ilyen békülő levél a kezéhez esik, tegye azt a maga területén azonnal közzé.
A szónoklat alatt megint visszakuporodott kedves helyére, Miklós térdéről integetett.
- Már egy csomó ilyen kis papír szét is ment eddig, kastélyokba, nemesi házakba. Ezt nekünk mustrába itt hadták, hogy saját szemünkkel győződjünk. No úgye..!
Miklós elismerte a kellő komolyságot, bő csókokkal jutalmazta is, de félszeme azért a levélen lógott, majd egyszerre szűkre vonult.
- Ha! - mondta. - Valamit nem vettél észre?
- Mit?
- Pecsétet. A pecsét!
Kifele fordította a levelet.
- Azt mondja a mi édesünk, hogy ezeket a megbékélt urak közakarattal írták és járatják.
- Azt.
- Mégis... Nézd csak! Mint legyen ez?
Megmutatta az aláírások alatt a Szécsiek kétfejű sasmadarát, Zámbók húsvéti bárányát, Laczkffyak sárkányát is, de egyetlen családi címerjelet sem talált a bakhorvátokéból.
- Horváthyakat értsd! Egy sem, egy sem bizony ezek közül, pecsétjét a békelevélnek alá nem ejté.
Keze ökölbe csomósodott.
- Szertebolygó fajtalanjai... az öt liliomukkal..! Nemhiába esnek azok balfelől... s jobbra a három címerpólyájuk! Ezek sem hiába haránt! De balul s görbén is járkálnak ezek megint, Istenuram kárhoztatná el őket! A leveleket ők meg nem erősíték.
- Nobizony, ha távol vannak Budától! - nevetgélt Erzsébet a bölcs felfedezésen. - Pál püspök hiszen már mikor a szentföldi zarándoklatra indult! De szövetkezett barátaik mindenre bírják engedelmüket.
- Nem - rázta Miklós a fejét.
Ő ebből a jelenségből mást és eleget gondolt.
- Lehet, hogy ezek csak hagyják itt repkedni a jámbor papírt, de ők sem másként mint felséged, a titkos politikába foglalták magukat.
Erzsébet vígan harangozott.
- Ércsük ebből..!
- Hogy Szécsi, úgymint aki nádorságot nyert, Zámbó, aki temérdek podexét a kincstartói székbe megint berakhatta s a fent megmondott Lacfi, aki nemzetségének szinte majdhogy jussát, a főlovászkodást visszakapta, ezek talán igen... Talántán igazán megbékéltek, óhajtott Zsigmondjuk elházasításával. De a többiek a Durazzói körül udvarolnak, ilyképpen zarándokolnak... és várják az időt.
Utánagondolt s már erősítette:
- Mert csak a háborgásokban voltak ők olyan egypárt! Szőrük szerint azért más és más szín, más-más igyekezet őkelmeik. Amazokat mindig ott találom én, az országba hívatlanul bejött és bent vendégeskedő Károly körül!
Odalett a boldog nyugalom. Nem sikerült többé helyreállítani, bár az asszony megpróbálta:
- Országgyűlés..!
Hiszen nem csupa főrendek teszik a hazát?
- Fontosabbnak vélem a nemességet, akik többen vannak s egyre a veszett szabadságaikon és megromlott kiváltságaikon búsúlnak. No ezeknek gyűléseket tartottunk, mégújabbakat hirdettünk.
- Dicséretedre válik.
De csak szórakozottan csókolt kezet Miklós. Eszének nagyobbik felével a Durazzói mellett maradt. Ismerte gyermekkorától a furcsa kis embert. Akkor is az már ilyen magakellető, feltörtető és csavaros elméjű volt! Rosszalta, rosszalta, valahogy rosszat ominált, gyanakodott, csökönyösen rázogatta a fejét.
- Mit akarjon ez maga is a saját trónján kívül s egy idegen korona birodalmában..! Való ez? Más királyok országába csak így beszállni? Alattasaiknál megidőzni s megheverni?
Ökle leütött.
- Ezbiza nem rendes.
Elmorfondírozott, hogy mennyi gonosz pletykát hallott erről a különös vendégről.
- Hiszen vagyunk oly okosak, hogy már az első jádrai, ragúzai küldöttség - s már prímás urunk hírtétele óta neszelünk valamit e Károly körül? Hiszen a Zsigmond-féle esküvő is mért volt? Zsigmondot is nem éppen egy ilyen hírrel ugrattuk ki új seregekért? - hagyta volna Erzsébet már az egész országdolgát.
A férfi azonban belemakacsodott a töprengésekbe.
- Valaki mégsem tekinti elég közelinek azt az eshető veszélyt...
- Az minket most legelsőbb is Zsigmond részéről fenyegetett. Ott tartottunk a nászszoba megnyitása előtt.
- Ez mind csak olyan máról holnapig való politika - sóhajtott Garay és aggodalma úgy elhatalmasodott, hogy tudtán kívül letette térdéről a nőt, aki erre egy furcsát és feketét villant.
- Arra a maga Kis Károlyára a Zsigmond-féle biztosító hadak bejöttéig is kellő figyelemmel voltunk. Egyelőre szószólókat bocsájtottunk őkelméhez, hogy szándékát a legrövidebben jelentse ki - felelt, de hangjából már hiányzott a doromboló kedvesség.
Nagy szemei feszülten néztek.
- Csak nem akar mostan... elmenni?
- Épp a drágaságunk mián! - dörmögött gondterhelten Miklós.
Nem ő lévén jelenleg a nádor.
- Köröttünk virágzó ellenségeink nyelvükre ne vehessék, hogy alig érkezve, mindjárt első intrádában is oly soká ittkéstünk. Csak épp felugrottam, már hát mondom, láthassam... S megölelni...
Meg is ölelte a rettenetes medveölelésével úgy, hogy az asszonynak roppant minden csontja.
- Node amint a Durazzói-féle hírmondók előkerülnek, azont szívem üzenettel légy. Az már nekem, kis szlavón bánodnak is bőrömben járhat s akkor mindenki jól megértheti...
- Igen - fogadta Erzsébet és az ölelésben lassan elmosolyodott.
Micsoda tűz..!
Még sokáig zsongott minden tagja.
Dúdolászott, felujulva rendezgette magát, de szeme minduntalan az ajtóra kapdosott. És aztán hirtelen elkedvetlenedett, összecsukódott, mint a Délignyitó virág kelyhe a tűző napban.
Az jutott eszébe, hogy ez mostantól  í g y  legyen?  A d d i g..?
Ó, bár holnap, vagy még az éjjel, rögtön-rögtön érkeznének azok a futárok!
Hogy maradt itt..! Milyen kurtán!
Az acéltükörnek fordult, beletűnődött, összeráncolta szemöldökét, aztán haragosan beszívott ajkakkal, parancsolólag, egyszerre kimondta:
- Ördög ördögöt eszik is, Garay Miklósnak a legrövidebben megint nádorrá kell lennie. Addig nyugtot nem engedünk. A vén taknyos Szécsi pedig takarodjék.

XLVII.
Nem ugyan rögtön-rögtön, de pár nap múlva alkonyattájt betoppantak a már régebben küldött követek.
A készséges Forgách Balázs futott Garayért.
- Gyorsalkodjék kegyelmed, uram, embereink vannak a Durazzóitól, kegyelmes uram!
- Ó! S mit mondanak?
- A Domina most van bent velük, egyelőre semmi bizonyos nem tudható.
- No akkor öcsém!
Miklós kardot kötött. Nyomta a süvegét.
- Szedjük a pedgyest.
S hatalmasul kilépkedtek.
Erzsébet még mindig nem jött ki. De végre kijött, futárokat, a Balázs ifjút elbocsátotta s akkor meg lehetett szorítani.
- Hát mi van?
Az asszony éppenséggel nem repült. Nem úgy, mint az első fogadtatáskor.
- Mi?
Most, kényesen, csak a torka pajzsát feszegette.
- Rokon urunk illő hódolatát üzeni. Hal meg a vágytól, hogy velünk szemben lehessen.
Nevetése is fénytelenül görgött, őmaga valami ki-kicsapó, kapkodó, száraz pezsgésben. Szoknyafarkát ideges ide-oda járkálásokkal húzta, közben vállai kicsit lebukva előre görbedtek és tekintetében mindúntalan megjelent az a múltkori kancsal villanás.
- Na mi is, mi is! Egészen hasóló vágyban vagyunk. Legyen valahára egy jóízű komédia.
- Krisztus Istenért, ilyet felséged még saját magának se mondjon! Jó még nekem mondja.
Erre teliben odafordult.
- Á! Mért? A tiszta igazság! E nagy rideg unalomban alig várom.
Amint lecsattant, tovább is kígyózott. Mármeg apró döfködésekkel nevetgélt.
- Meglátja kigyelmed, hogy tudunk a legmézesebb rokon lenni, míg vagy orra nyálán haza nem csúszik Karólusz, vagy Zsigmond a zsoldosaival oldalba kuhintja! De az sem lehetetlen, hogy a két fene ordító oroszlán kölcsönösen bekapja egymást, csak a két légycsapójuk marad.
Most mintegy feleszmélt, nagyképűsködve javította ki magát:
- Bár ez felsőbb játék. Szlavón bánra ugyan mit tartozik!
S gőgösen kacagott.
- Feledékenységből olykor ugyanis még a régi nádorunkkal cseréljük...
Miklósnak vékonyába talált az első nyílvessző.
Lassan vállbahúzódott, elvértelenedett, leült.
- Ez nem méltó - mondta fáradtan. - Mért ilyen felséged? Nem vétettem.
- Nem, nem! - nyilait fel váratlanul a nő s e villámsugárban egyszerre megmutatta lelkének sötét tájait. - Jó negyedik napja, hogy már véteni sem vét. Mert ahhoz is itt kellene lennie. De valaki iszonyú megjuházott!
- S vajjon mért tesszük? Kiért fontolgatunk?
- Hát ez az! Túlságosan okos lett valaki.
- Bár az édesangyalom elméjét a Teremtő megigazítaná! - borongott Miklós.
Idegenkedve érezte a közelgő vihart.
- Nem érti? - kérdezte, ez egyszer még elfojtva keserűségét. - Ezek országos dolgok. Egy mind a négy sarkán ellenünk bujtogatott birodalommal állunk szemben. Legkisebb mozdulatunkat éhes Árgusok lesik s most én nem vagyok nádor, ami bejárkálásimat megmagyarázhatná. Eget-poklot ellenünk dühítsünk és úgy játszogassunk kisdedgyermeki játékokat? Nem jobb a bajt vigyázva megelőznünk?
Csüggedten intett.
- Isten bocsássa meg kedvesem, de mit mondok! Egyedül a tengeri medvéről hírlik, hogy mindig bátorságos a mennykő félelmétől. Mikor legjobban dörög is az ég, ez neked a mentől magasabb sziklákra felmász és párjával ottan édesdeden szunyadozik. Hiszem, hogy süket az árva! De mi, mi nem vagyunk süketek, sem medvék, hanem felséged királyné, akinek keze alá ország hallgat és várná, hogy a haza épületire és megmaradására, posteritásunknak is pompás dolgokat hagyjon.
- S e boldogtalan, vak egyedüliségben, élve elrohadjon! Igen. Köszönjük, nem kérünk ebből.
- A borostyánnak is írják a naturalisták a mennykő ellen való nagy bizodalmát - kínlódott volna elejéről a férfi, de Erzsébet megtorpant lázas bolygásában és felszikrázva lövelt farkasszemet.
- Ni hogy rájöttek a példázatok jámbor papoló uramra! Elég is lenne, hé, a mennykövekből!
Megint tovább siklott, egyre sűrűbb s meg-megszakadó körökben, mint valami ketrecében kerengő királyi vad és apró löketenkint, pihegve lélegzett.
- Egy bukott angyaltól mit vár ország és világ! Akartam trónba születni? Mi? Magunk válogatjuk a sorsot? Akkor én ma nem túrtatnám a tajtékot itten.
Válla fölött, éles állal, hirtelen visszafordult.
- Hanem tudja maga akkor én mi lennék?
Most ledörrent és szétsistergett.
- Egy senki! Boldog kis szegény semmi! Csekély Kotromanics! Rámai Kotromanics! Kegyelme pedig egy hozzámillő s földjén majorkodó nemesúr, aki csak a nyilas forgóival és trágyáztatásokkal, honnrepeső asszonyával gondol.
Elhalt a szégyenkező hangja.
- S nem kellett volna a bűn sarában térdig sippadoznunk, hogy itt-ott valamit lopjunk...
Maradtak egy ideig csendben, aztán a nő fájató kéjjel fűzte tovább:
- Éltig megértem volna veled, te ember! De így? Király és gonosz lettem. Aki már annál felsőbb törvényeket bontogattam, majd éppen a földpora kis országokét kímélgetem valami sokat!
Szinte odaköpött.
- Várhatjátok! Lábbal taposom, mint a rongypokrócot, hogyha mulattat. Ha csak egy percnyi felejtkezést is ád! Aki már egyszer úgyis a kárhozatban esett, jobban ugyan evvel sem kárhozik. Boldogtalan királyoktól senki se várjon jó uralmat!
- Elégületlen áskálóid hallanák! Kérem felségedet... ne, ne szólj így! Ez micsoda szörnyű és káromló beszéd..!
- Ha igaz! - rivalt fel minden ízében remegve a nő és hajszoltan futott neki rövid köreinek megint, bár fogta volna erősen magát. Mert hiszen nem ezt... ennyit ő nem akart.
De már vitték a beszakadt zsilipek, melyeket belül ezer titkon bujkáló fájdalomforrás duzzasztott s melyeket nem lehetett többé kedve szerint kormányozni.
Odahajolt és szűkre szürcsölt szemhéjjai közül, csúfondárosan s éneklő, gyilkos öngúnnyal mondta:
- Szertelen és kapadozó vagyunk? Mmm? Ámde miért! Mért ez és az, ugye? A sok felfordulások! Vak indulatoknak támadása! Mért a véletlenben cselekvések, habahurjaság és odacsattanó furcsaságok néha! Sok-sok nehézségek... kisebbségek... a dühös kevélység?
Kis ökle leütött.
- Nem kérdezik! A belső lelki embert uram, soha bizony meg nem kérdezik a trónban.
Közelebb nyomult s fenyegetőleg lihegte:
- De én dolgomat im elibéd terjesztem... Ebbe órában ezt most neked meg tudjuk mondani... Hát hallja kegyelme!
És mint egy sötét vérhányást, loccsantotta ki:
- Ex desperatione! Elkeseredésből.
Mind a ketten elszörnyedtek ettől a vallomástól, valameddig zihálva hallgattak, aztán a kiáradt lélek ismét közelebb jött s tovább beszélt, - beszélt, beszélt, többé nem bírt az önleleplezéssel megállni.
- Így gondolom magamban olyankor: panaszolkodtok atyafiuim? Kedves alattasim? Ti örökkön éhszájú kutyák? Pedig koldúsnak! Ó, hányszorta boldogabbak vattok! Kiugatjátok nálam dühötöket s avval kész. Avval mentek párotok mellé, hozzádörleszkedtek és megbujtok avval a jó otthoniságban, pedig a ti érdemetek-e, kérdem, hogy ez tinéktek nem bűn? Csak ezt kérdem! Érdemetek?
Ráolvasó szigorral most felvetette engesztelhetetlen szemét, mint egy vérbíró:
- Mondva mondom, csak puszta szerencsétek! Törvényesség és az örömök szabadsága nálatok egyhelyre adatott. No maradjon nekem akkor legalább hát a játék... bár nyaktörő!
Feltombolt s dühében toppantott egyet:
- Egyeseknek familiáris magános boldogság - és még jó országlat is? A másnak meg semmi?
Szinte lángot lövelt.
- Királyi vétóm! Ezt nem engedjük! Súlyba helyezem azt a hamisan mérő mérleget... s legyen igazság a földön! Csak amikor hébe-hóba nekem is valami jut... Kaptok... Kutyaporciót! Koncot!
- És mi, mi nem vagyunk egyek s együtt? - kérdezte a férfi elhanyatló szívvel.
Erzsébet erre homlokára csapta két tenyerét. Már szinte nevetésnek hatott a felzokogása.
- Ó! A tévengő álomban! Gondolatoknak délibábjában! De igen. Hogyne! Csakhogy... mit beszélek! Az ilyen megfoghatatlan csodalátások nekem nem természetem!
Nézett sóváran, dúltan és szép arcán megállás nélkül csorogtak végig a könnyei.
- Karomban tartanálak épp... s én bolond, gondolnám, hogy az enyém vagy... Akkor Valaki felkél... a sarkantyú... s kardot köt s - á, el, el, elmegyen máshova, más házba, másutt gazda lenni, külön megnaplani!
Ábrázata minden kiejtett szóval fájdalmasabbra torzult, foga már vacogni kezdett, zavaros szeme felakadozott, aztán olyan robbanó erővel, hogy Miklós szinte megtántorodott - s mint halálfélelemnek őrült üvöltése, tört ki hirtelen a kiáltás a torkán:
- Asszonya van! Akár hogy is! Van, van, van! Van a világon egy nő, mely hozzátartozik! Nevedet viseli a tisztességben. Meri! Viselheti!
Egész testében megvonaglott.
- Hé! Érti maga ezt? Van egy Garayné! Hitbéli... s gyermekeinek anyja..! De az nem én vagyok. Én, a csak titkon lopogatott, én, én tudod, ki vagyok?
Halálsápadt orcáiban felforogtak a szinte elviselhetetlen tekintetű szemei. Látszott, hogy már alig van magánál.
- Jezábel vagyok! Ama bibliabéli egyszeri királynak-asszonya, aki szokatlan gonoszságokat művelt Izráelben... Mert... bálványozásba esék. S szívében oltárt emelt neki... És meghajtá a derekát neki.
S itt egy kétségbeesett, szándékolt, zuhanó lecsapódással olyan mélyet hajolt a férfi előtt, hogy keze a föld porát seperte.
- Idvez légy Baál! Idvez légy Faragott Kép, te bálványistenség, Tirusz leányának felvett istensége... akivel a halál jár együtt.
Megdermedten így maradt a felidézett borzalomban, aztán mint akiben belsőleg megszakadt valami, darabonkint megroppanva megint felemelkedett s mostantól csendes-elveszetten, beteg vánszorgón, csaknem suttogva és álmélkodva beszélt:
- Mert megmondatott a bálványozó királyné felől, hogy ebek nyalják fel gőzölgő vérét Jezréelnek kőfala előtt, mint ezt a jóslatot egy Jehu, egy lázadó, szavankint be is teljesítette rajta... Várfalon a nőstént aláveték, hogy vére szétfecselt... s lőn az ő roncsolt teteme, hogy akik irgalmazván, mint királynőt, mégis hát fel akarnák venni s temetni, senki többé azokból el nem mondhatnája, hogy „ez itten Jezábel”. Jezábel - ismételte lejáró hangon, színtelenül s mintegy látnoki megszállottság szelíd álombazsongulásával. - Jezábel... Szép név. Mi? S szép mese. Az enyém... Egykorban valaki figyelmembe ajálá. Kicsoda?
Bágyadtan legyintett.
- Hagyján! Ne kérdezd! Édes titkom... Egy azon sok közül, melyekről kegyelme mit sem tud. Kis aláztatásimból... S arculcsapdoztatásimból... Jezábel! - csukódtak lassan a fáradt pillái. - Ama jóslattól fogva, hejj, az ó-szövetséget gyakor felkerestük, vettük s csöndes órában, csak hát úgy egyedül, jól megolvastuk és azóta kívülről tudjuk, ne félj.
A férfi nehéz teste megsemmisülten lomolt valahol a bizonytalanban, mint egy szegény, vaktába odaesett holmi.
Mostanig annyi és oly rettentő pontosan találó nyíl állt már benne, hogy olyanná lett tőlük, mint a valóságos diocletianusi Szentsebestyén. Persze szentség kivéve... De a szégyenoszlophoz kötözött állapot, az igen... Az bezzeg igen! Aj! Az nagyon. Nagyon...
Leglázasabb álmában sem merte volna álmodni, hogy ez a nő a csendben, a nembeszélésekben, hétköznapok kis rárebbenő találkozásaiban, ezer váltakozó cselekvés, kedveskedés, fesztelen nevetgélések, majdmeg büszke kormányzati dolgok közt, ilyeseket tud. Ezek, ezek legyenek benne..! A szívbőladott csókjai fenekén... ilyen mélyesmélyeden lásson! Ily vakító tisztán. Őt; sajátmagát... Így, így, a nyomorult, igazán-ilyen és igazán veszett életüket!
Ha valaki ma reggel azt mondja neki, hogy ez a várvavárt jövetele így végződjék, biztosan szembe neveti a hamis prófétát.
De hogy is..! Micsoda őrületben jutottak ennyire?
- Ha ez mind így van - szólalt meg végre a földomlás alá temetett ember hangján - akkor tudod-e, hogy én meg mi vagyok? Mi az olyan férfi, mely egy azelőtt minden állatában tiszta asszonynak csak ilyeseket tud adni? És őt bujkáltatván dugdosni, fertéztetni, alázni... kit legjobban venereálni akarna..? És mindenki másoktól is tiszteltetni? Aki így fizet a nagy adományért? Erőtelenséggel s csak meddő siválkodásokkal? Cselekvő szeretetének semmi megváltó mozdulatával?
Félhalottként, el-elrekedve beszélt, aztán a szája bambán nyitva, fügvemaradt, megtörten csuklott előre a feje.
- Nem tudom. Nincs erre szó. Talán ha megint a jó bibliában... Amit felírt a Láthatatlan Kéz, annak a másiknak, az egyszeri Belsacarnak falára... S ím nekem színtúgy...
Meleg aranybarna szeme gyógyíthatatlan búskomorsággal nézett:
- Mene, tekel, Ufárszin... Megmérettetél s könnyűnek találtattatál... Amibe férfinek meg kelletik halni... ha igaz. És...
Testének egész lehulló súlyával intett.
- Igaz. Ím tehát elmúlándunk s a nagy zsákmányért majd eképpen adózunk, fizetünk... Mert törvénybeli, jó hitbeli s házasságbeli reparációra, ezbéli alacsony állapotom miá, tehetségünk, egy királynéval szemben nincsen.
Széjjelszédültek s a nagy ernyedtségben és gomolygásban nem is igen tudtak egymásról. Vak csendbe tompultak. Talán órákat töltöttek így.
Akkor egy árnyék előhomályzott, érintés érte a férfi vállát s messze-messziről, érhetetlen ködből, másvilági, valami távol, nagy hidegből, egy didergő hang így szólt:
- Lenne-e újfent nádor kegyelme? Térj vissza elhagyott nádori székedbe, szívem! S evvel hozzám! Ahogy már minekünk az egyetlen mód meghagyatott... Lássa-lássa, hogy maga nélkül mit tudunk? Csak gonoszkodunk. Megösmert édességedtől már vérünkben megmérgeződtünk. Így igaz.
S egy kis csend után:
- Hát lesz-e nádor nagyságtok?
- Nem - zsongott a férfi bús szava a csendben és alkonyatban. - S épp a kedvesangyalom javáért, a kedvesem ellenére is. Azért nem baj, nem baj...
Talán az arcát temette itt.
- Azért csak a legkisebbed se tartóztassa magát felséged. Üthet, rútolhat és marcongolhat. Fogadtuk s örömest viseljük... ha másféle nem marada többé, hát zsiványbecsületből... Jövőbe, az élet birodalmába én nem vezethetlek. Én a halált adom... S büszke gerincünknek megtöretését... mint vezeklő jobbágyod...
Ujjai remegőn keresgéltek a sötétben.
- Gyermekem! Leányom! Szegénykém! Kis sebzett szív... Mi ez árva Jezábel mellett fejünk fennállásáig ki fogunk tartani, Erzsébet.
Előszörre történt, hogy a férfi rettenetes könnyeivel, meggyászolta.
Aztán felkelt, a sarkantyú... s kardot kötött és el, el, elment, a Máshová, a Másházba, másutt gazda lenni, külön megnaplani. Egészen úgy, ahogy asszonya a szemére hányta. S mégis, egészen másképp. Nem gondtalanul. Nem arccal furakodva az álom édesen csorgó anyamellébe: virrasztástól égő tekintettel. És valahogy, zsinóron, bolondjában, a torkáig fel-felugráló szívvel, éjjelente villámlástól turkált tagokkal.
*
Az óriás ember egyre rosszabbul bírta az ilyen viharzó izgalmakat. Régebb ideje titkolt beteg volt. Odabent a testnek remekbe épült templomában, Baál a hatalmas bálvány, már régesrég ledőlt.
- Mi gondunk vele! Csak asszonyunk...

Annak ottmaradt az ország, a játék.

TIZENHATODIK RÉSZ
KISBOGÁRNYI NAGYSÁNDOR
XLVIII.
A hintó káprázatos volt. Ketté ereszthető. Belvilágát skófiumarany szőnyegzet borította. A falu népe vakult, amint olt térdelt a sárból hányt és szabad lyukból füsttel megjáratott „mansiók” előtt. Mert hajlékoknak bajosan lehetett volna ezeket a szurtos odvakat nevezni... Csak ha a vakond túrását kastélynak.
De zsellér falu?
Így is jó.
Egyik bámész, egy nagy kongó bikkfafejű paraszt, oldalbalökte a társát:
- Há, Zakar!
- Mi az ugye?
- Mondok, majd osztán jersze komé!
- Meere?
- Késérjük.
- Mit?
- Üket. Ezeket.
A Zakar nevezetű megcsipogtatta apró szemeit. Kistermetű ember létére, a vékony, de annál görbébb lábszárain, felbámult a másikra. Pedig az sem verte volna fejével az égküszöböt.
- Mért késértenők?
- Lévén, ha ebből a hintaóból itt s ott egy szög kihullik...
- Hádosztán!
- Itt talán még a lóbul is aranymanna hullik.
A lőcslábú akkora szemeket nyitott, amekkora tőle telt.
- Ühüm - intett s látszott rajta a felvilágosodás.
Sunyi módon, lassan összeguborodott megint, mint aki valamiben összeesküdött.
- Abizigena!
S egy kevéssé rendet teremtett a hajzatából kipezsgő szőkemarhák közt, végigsepervén keze élével a jobbágyi álladzó kendő szélét.
Mostantól úgy nézték a hintót, mintha övék is volna egy kicsit.
- Csak egy kerékszöget lazítson ki belőle az a jaóságos Isten!
Akkor ők holtig kintvannak a bajból.
Valóban a legkisebb verete is arany-ezüstből készült a királyi fogatnak. Még nagylajosi... Skarlát bársony hám, rajta arannyal vegyes krepin, azaz rojt. Az eresztős fedél piros szattyánbőr. Fínom volt, mint a kisasszonyok felsőkeze bőre, vagy az apró angyalkák haskója.
Rúdmester, fellajtár, az ilyen nagy parádéhoz persze csak örves szakállú lehetett. Széles rókafark szegélyű süvegük ormán ott meredezett a kintjáróban elengedhetetlen sastoll. Ők is csak növelték a királyi menet álomfelhőjének verességét... Mintha Aurora leple hasadna... Valamennyi talpig királyszín bársonyban pompázott. A lovakat nyeregből hajtották.
De micsoda hat ló! Török ló. Szerecsen ló. Oroszlán módon üstökig színesre festették őket, az úri divat szerint. Az első pár üszelyberzsenytől vöröslött. Másik kettő fehérkék, harmadik bokor pedig mint a lemóniahéjj, tüzes sárga.
A szájtátók a faroksörény lombozatát bámulták.
- Mitől ez olyan bodros? Miféle kanca ellette ezeket? - tűnődött egy hosszú, egyébként erősen gelesztaforma atyafi.
Most kapott észbe, hogy nem falubelije hasal az oldalán, csak egy cafatos félszemű. Arcán rettenetes marások sebfoltjai voltak s még erősen az élőhús színében.
Elhúzódott.
Ki lehet?
Kár vele szóbaállni. Az ilyen törött-marott nyavalyás ugyan mit tudhat?
Pedig ez tudott valamit.
Azt mondta szakértelemmel:
- Nem így ellődött. Nem a fajtában van.
- Há!
- Ezt csak úgy csenálták. Három osztatban a söriny, így, lássa, lássa? Egybefonva, így... így, aztán vászonzacskóba kötözve az egész, valami hetednapokig, hogy be ne porozódjék. S majd megaztán kieregetve.
Kezével repült, úgy mutatta ezt a selymesen repülő dolgot.
A geleszta fejet csóvált.
- De tudja, de tudja! Hunnan a fenéből tudja?
- Én csak tudom? Mert úgy nézz rám, hogy úrkocsis vaótam, ameddig vaótam.
És vörös foltjai kigyulladtak a dicsőségben s valahogy egészben megváltozott és dicsőült a rongyai közt.
- Ilyen sennyedék pofával? Az a.
- Akkoron még nem volt. Szárközépig érő szakállam vaót.
De a helybeli zsellér még nem hitt.
- Én is mondhatnám. Hova tette?
- Egy... égésben. A gyulladáskor.
A kételkedő erre erőtvett, odafordult.
- Hogy esött?
- Kút. Kútnál... A kút míjjá.
S legyintett.
- Felvalósi vagyok, odafel a felmagyari. Kentek itten mit tudhatják, hogy mi légyen nekünk ott a sziklaországban a kútfúrásokkal?
S megrázta csupasz fejét.
- Én nem fúrtam, no azt nem mondhatom, hogy én fúrtam volna, hanem akik fúrták, azok kerek tíz évig furton fúrtak. Az a szerencse, hogy meszesebbféle követ találtak - tette hozzá változott hangon. - Másmint huszonhárom évekig is elrobotolhattak volna.
Megint legyintett.
- Bátor, csak nekik szerencse. Nekem életembeni elhalálozásom. Mert így is harmincnégy öl mély lett az a kút... S odafel az ilyen kút büszkeség s hír és nagy név.
Újból helyreigazítólag tette hozzá:
- Mármint persze gazdájának, a váruraságnak. Az ilyen kutat minden vendégnek meg szokják mutatni. S hát én is...
Kicsit tűnődött, az emlék megszállta, aztán visszaébredt.
- Az úgy vaót, tudja kend, hogy egy igen nagyságos vadászbéli tekintetű vendégünk vaót. Én hordtam kettejüket a lesre. S hogy így éppen én állék legközelebb kéztől, csak mond az úr: „Jösszte szolgám, vedd a fáklyát s velágíts le nekünk! Búgasd és csörgesd.”
Megint felnézett.
- Merthogy a szép kútba ember bevilágít s öreg köveket behajít. Hadd szóljék jó félelmetesen, ameddig a kő feneket ér! Evvel a mélységet is, az időben kimutatja s eszi az íz a vendégurat.
A geleszta már kanyargott.
- Nó... s kend?
A vándorféle tűnődve rázogatta kopott fejét.
- Ez az! - mondta. - S én nem...
- Nem?
- Nem. Hát nem dobtam a köveket. Velágítást, nem mondom, azt éppen velágítottam, de kő..? Azt nem. Azt valahogy nem... Csak oda térdre... s szólok itt: „Uramuram, egy Gyárfás..! Gyárfás nevű jobbágyod... Testvér öcsém volt az nekem... Az fullt bele ebbe a kútba, kéthava formán, vederhúzáskor! Lába megsuvadt s bé... Hát én most kővel üttessem árva tetemét... a halottamnak?” Lévén, hogy a kútnak temérdeksége miá, csak ki sem foghattuk - tette hozzá csendesen. - Oszolása bűzét szinte mintha a kútkopolya fel-fel is böfögte volna, tudja.
Ez már igazán érdekesnek ígérkezett.
A nyurga feszült.
- S az úr..?
- Azont kapá őnagysága a fáklyát s avval pofoncsapa, de még gégémnek is tartotta egy kicsit. „Most ugass eblelkű! Mostan, te dög, veszett teremtésit! Mióta van atyafisága a nyűves jobbágynak, ha gazdája három ujjal rittyent? Nem elég, hogy a kutamat berondítottátok?”
Várt még egy kicsit és intett.
- S így oztán elmene a szakáll.
És vállatvont, mint akitől mindez már távol esik.
- Igassága vót. Jó még hogy kű helyett engem a kútba nem vágott. Mert mit tudhatott már odalent az a hóttember, ugye? Engem pediglen kicokingatának. Ily fertelmest kinek is kedve nézni a bakon? S a házban... az asszonynak... ily embert! Elütött-vetett... csak elállt mellőlem az felesígem.
Szembenéztek, az ügy érdeméhez képest komolyan, de minden különösebb felindulás nélkül.
- Bujdosóban hát...
- Abban.
- No Isten segélje akkor!
A szép selymes lófarkak azóta messze aratták a megérdemelt sikert. Bár a paripák feje is..! Az is. Könyékmagasan meredt ki a medályos forgóikból a kerecsenmadár lenge-fehér tolla. Egy-egy seprű ezekből többet ért, mint az egész hitvány zsellértelep. Szinte nem is szántak volna az atyafiak a remek állatoknak kezetcsókolni és a ruhájukat elébük teríteni. Érezték, hogy mennyivel nemesebb vér azok náluk s mennyivel többet érők... Nem méltó, nem méltó, hogy ezek csak így a csupasz földön járkáljanak!
A hintó bíborselyem kötélzeten hintált. Benne két nevető arc... a két királyi hölgy. De gyorsan elködlöttek a kocsiablak csillámlemezein. Nem is fordultak arrafelé, csak lágyan ringatóztak.
- No én ettől a hintálástól tudom elalunnám! - vihogott egy rosszfogú legény.
Csúfolódva estek rajta.
- Nem kénszerítenek éppen beülnöd?
- Szabad a saját alfeleden is!
Ennek a királyi fogatnak belsejéből halk zene szürenkedett. De valami égi! Aranyszőke fiucskák álltak az ablakaiban. Rózsabársony dolmányt viseltek és lantot plüncögtettek. Olyan angyalszép volt a két tündérfiú, hogy egy térdeltében szoptató, mocskos némber cuppanva szakította le üres kebléről a kölykét s szinte-szinte elúlálta és vetette volna.
- Bestye csikasz... te anyagyász. Ha legalább ilyen lennél!
- Késő mustrát venni! Már baglyas kutyádat csudáltad meg - nevetett rajta a nép, a nyomorúságában érzéketlenné vált lelkek kegyetlenségével. De nem sokáig. Mert más nyolc hintó gördült elő. Egy-egy bokor palotáshölgy üldögélt bennük, csodára kipöttyentve, sőt kissé meg is volt írva gyenge-pirossal az arcuk. Bársonykesztyű a kezükön.
- Ezt a kézhüvelyt minden síkárlásnál előbb levetik - élcelődött egy anyó s vihogva hozzátette: - Úgylehet, ebéllés után humnak is egyet a lelkeim a kuckón... valami alkalmatos eszemadtával...
Félrelökték.
- Mit! Fogatlan banya.
- Égy innen, boszorkány!
Most urak következtek, lóháti parádéban és díszkard az övön... Ennek a látványnak ajándékát vétek lett volna elmulasztani, mikor valamennyi egy-egy lábonmozgó vagyon, a sok drágaszép, gyönyörű hasas úr! Még mind nagylajosi. Ők, a bámészak, már nem... Nem voltak nagylajosiak, annál kevésbé hasasok. Csak szerencsére elfelejtették, hogy milyenek is voltak valaha. Hogy csúsztak lejjebb, észrevétlenül, mind lejjebb... a rövid néhány év alatt hogy hanyatlottak alá s lettek emberekből aljasodott barmok, akik már emberi méltóságuk sérelmét sem értik.
- Hatvan! - szólalt meg most egy atyafi s hogy ez olyan váratlanul történt a bámészkodás közepett, megnézték.
- Mi a hatvan!
- Az úr. Szerbe számba ennyi. Hatvan.
- Mért nem kereken száz?
- Mert a szemközt jövő vendégkerály, a nápolyi Károly is hatvanat jelentve gyün - ugratott el egy pörgebajuszos, büszke csatlós a csürhe mellett s útálatában odaköpött.
- De affekete halál..!
Úgy volt egy pillanatig, hogy a meggyalázott paraszt most talán talpraugrik. Ez valahogy emberebbnek látszott a többinél s nem olyan sajtszínű. Barna. Szeme egyenesebben járt. Erős teste még nem korcsosult, nem porlott egészen szét. De azért térden maradt s letörülgette a rút nedvet. Bosszúból a mellette hasaló társát uszította:
- Uccu te Kollát! Ne, ne! Ahun szalad a bürge!
- Mi a kénkű?
- Hát a bürgém. Meg a kend birkája.
- Tán megbolondult!
De kimagyarázkodott a leköpött ember.
- Ilyen pípeskedő ebekre izzadunk s gebedünk. Ezekért hajtják úgy a dézsmaszedők a tizedet, nónát. A katonapénzt. Hogy legyen ki leköpdössön.
És öklét gyúrta.
- Ne adja Isten markomba szakadjatok!
Amaz is mintha még őrzött volna valami gondolatféléket a homlokkendője alatt. Meredek volt az a homlok és széles.
És azt mondta csendesen a pór:
- Ezekért? Feljebb pajtás! Tudja kee, hogy én mit tudok?
- Majd kiadja.
- Hát én megmondom. De ezt csak neked mondom. Úgy igaz, azért mellyesztének ki mindenünkből, mert még hiányzott három fodor a némber szoknyájáról.
- Mékről?
- No! Asszonyod! A fiastyúk... Rimakirályné.
És hogy közben elvonult a parádé, felkelt, bús szitkozódással gúnyáját porolta, aztán közelhajolva, forrón szembesúgta:
- Jól tudom, ne félj!
- Hunnan tudod? - borzongott bele a szörnyű titokba a másik.
- Urunknál... Még amikor a mártonnapi lúddal bentjártam a telken. Fülem résen levén...
- S... ők?
- Valának a házban valami tizenketted magukkal.
- Mint az apostolok! - döbbent meg a leköpött férfi és süveg hiányában a kendőjét lebbentette fel. - Dícsértessék hát... Akkor... akkor atyámfia, azok majd helyünkbe is megadják nekik.
- Meg.
Előforgatták lapos tarisznyájukat s nekiültek szótlanul enni. Tölgymag lisztjéből épült a kenyerük, savanykás vadleveleket tépdestek hozzá az árokparton.
*
A szomszéd faluban még ez a sovány mulatság is elmaradt. Az előreküldött mílesek kardlappal kergették szurdékjaikba a szennyes csürhét.
- Nem illő, hogy királyi menet ilyen mocsok közt vonuljon.
Laczkffy főlovászmester ezt a leghatározottabban ellenezte.

XLIX.
A nap hidegen sütött. Hideg decembereleji idő járt és sziporkázóan derüs, mint a virágok minden színében pompázó udvari nép.
Erzsébet is derüs volt. Sőt szertelenül jókedvű, amilyen csak egy lelke pokláig keserű ember lehet.
Hát a kocka a játék mellett döntött!
Node ezt legalább fenekestől kiélvezi.
Leánya már alig élt mellette a hintóban. Percről percre az a veszély fenyegette, hogy kicsattan belőle a nevetés.
- Jaj anyám, ösmerjen felséged irgalmat!
Csak az használt, mikor a ceremóniavezető Laczkffy egy kicsit odaugratott.
- A pillanat közel, a csapat eleje már ütközik.
- Parancsolj hát megállást uram.
Megvesztegeltek a kocsikkal és vártak.
A szembejövő kép egyre nagyobbodott. A vendég uralkodó már tisztán kivehető lett. De szinte mint valami honszerző Árpád... azon a lovon. Mögötte az egész határ rezgelődött.
Zudar Péter oda is súgta Szécsi nádornak:
- Mi ez ugye, hogy ilyen felesen vannak?
A vén Szécsi sem szerette a dolgot.
- Útközben többen többültek - felelt kedvetlenül.
- Mondják - húzódozott Zámbó kincstartó is - hogy egész zászlók aljai adjungálódtak volna a Durazzóihoz, úgymint amely seregek magyarországi horvát-dalmát bán korában a vezéllete alá hallgattak.
Erzsébet szintén a szemét ernyőzte a közben hátraengedett fedelű hintóban. Ő azonban csak palástolásképp. Neki most éppen a minél nagyobb kockázat kellett és abban telibe megkavarni a nagy játékot s kacagtatni, hogy meg ne hallja elkínzott szívének vinnyogását, odabent a mélyből.
A szertartásos merevség színe alatt megint piszkálódni kezdett.
- Hőköm Matyi.
- Mi?
- Hőköm Matyi. Singgel mérték ezt a dicső koronavárományost, avval is rosszul. Trónra kicsi, zsebbe nagy.
Mária a szája elé rántotta keszkenőjét.
- Anyám!
De az mintha nem is hallotta volna. Folytatta egykedvű, duruzsoló s épp ezért annál ingerlőbb hanglejtéssel:
- A körme..! Nyilván nem érlelődött meg jól, mikor a világra jött. Azóta meg folyton csak a körme nőtt. A többi visszamaradt. Némelyszor talán ki is kellene az essőre lógatni.
Szegény gyermek mostanig mindent megpróbált kínjában. Hamar a szőnyeg rojtjai mögé bújt.
- Istenre esdem a kedvesemet..! Mindjárt botránkozás lesz!
Gyötrője, mint egy földsüket. Tűnődő ábrázattal nézett Durazzoi felé, aki a lecsökkent távolságot mérte s kezdett éppen a lováról leköltözni.
- Ha! Valami kiugrott a lóból! Uramteremtőm s nem balha?
Rögtön határozottan fejet rázott.
- Nem. Már tisztán értjük. Ez egy igazi hódító! Világraszóló király, legegyenestebben trónusba való. Csak éppen lajterját kell a szék lapjának vetni és kicsit a bugyogója begyénél megsegíteni őfelségét...
Mégjobbat gondolt. Tüzelte a siker s mármeg a legaggódalmasabban így szólt:
- Vajjon hogy leli meg szerelmes rokonunk, Margit őfelsége, a hitves, ha este véletlenül gyertya nélkül keresi? Bár hát...
És megnyugodottan sóhajtott:
- Ilyenkor bizton azt mondja: „szipants”! És felszippantja...
Ezer szerencse, hogy Laczkffy megint éppen odaszöktetett, különben igazán lehetett volna valami kínos feltűnés. Így Mária kiszállt s megmenekült.
Utána Laczkffy a minden gyanun felül komoly anyakirálynét segítette ki és közben fontoskodva magyarázott:
- Ötven lépés! Pontosan ki van számítva. Felségeitek ötvenet lépik. Carolus is ugyanannyit jő, amint a másik rend bízottjával megállapodtunk. Csak úgy aztán a találkozás és idvözölés.
A többiek most széles közt engedtek a nagy üres mezőnyön, a három fejedelmi figurának hagyva a főszerepet. Csendesen azon töprengtek, hogy kezdésnek ugyan épületes látvány ez itt. De mi lesz a vége? Nem üti-e ki egyik báb a másikat? S ha igen, melyik a melyiket?
Fogyadozott a köz. A fejedelmi személyek már világosan kivehették egymás arcát és ehhez képest kezdték az ajkukat boldogabb mosolyra vonni.
Károly ezt gondolta:
- Hát jól megtetemezett az anyakotló!
Erzsébet pedig ugyanakkor félszájjal súgta:
- Lábod alá ügyelj! E kisbogárnyi Nagysándort el ne tipord!
Így érkeztek egybe.
Károly a csöpp mellére tette pici kezét és áhítatosan meghajtotta magát.
- Salve Mária, magyarok királya!
A lányka is elpetyeregte az ünnepi leckét:
- Dicső atyánknak kedvelt híve- és neveltjének, legszerelmesebb bátyánknak, üdv!
- Köszöntünk Nápoly fennkölt királya, országunknak vendéglátó barátságában! - lehelte leglágyabb fuvolahangján Erzsébet is, mire mindhárman megint kiegyenesedtek és gyengéden megölelték s érzékenyen arculcsókolták egymást. Aztán összeragyogtak a nagy egyetértésben, mint akik immár felszabadultak s eleven és rendkívül érdeklődő pillantásokat vetegettek egymás lassan közelgő kísérete felé.
- Míly megtisztelő gyülekezet, királyasszonyaim!
- Mink is a felséged csodalovagjait esmerni szeretnők.
Károly sorba szólította oda főbb híveit:
- Alberico da Barbiano, sziciliai hadaink főparancsnoka...
Szikár, közepeskorú, kecskeszakállas úr volt ez, gondolkozószemű és hallgatag. Olyanféle föveget viselt, mint a lefele fordított tölcsér. Csak nem annyira hegyeset és bársonyból valót. A tölcsér karimája féltenyér széles, ékköves aranysáv. Valami furcsa, gyolcsból való fejkötőforma lógott ki még ebből s a fülnél fecskefarokba, hegyesen végződött. De leheletfínom szövésű volt a gyolcs.
A lovag megseperte szőrrel bélelt felleghajtójával a földet és oldalt tért.
- Ez meg itten Naccarella Dentice Francesco, hokmesterünk - folytatta Károly a bemutatást egy teltképű férfiún, aki mély bókban olvadt el. Korát bajos lett volna meghatározni. A nyájas kellem ifjúivá varázsolta. Ez az úr elől-oldalt mereven felcsapott ráncos sapkafélét, hozzá vastag bársonytunikát és rövid, bő bugyogót hordott. Tojásnagyságú medál a kebelén s lódingmódra átvetett aranylánc. Arany a bojtos zsinóröve is.
- Scrovegno Jakab, Pádovából, jelenbéli lándzsás vitézeink és számszeres ijjászink kapitánya - került sor egy harmadik méltóságra, aki olyan csörögve jött, mint egy megindult érchegy. Harcos ember létére talpig vértezetben és sisakban volt, de ezekhez súlyos aranyhímzett palástban, mint valamely miséző pap. Vállról hónalján át előkelő módon hátra átvetve a pirosbélésű palást vége, hogy mozoghasson. A pikkely térdvédők mögött roppant bütyökforgókat és izomkeménységeket lehetett sejteni. A kapitánynak termete is legalább egy öl. Villás bajusza maga beillett volna öldöklő szerszámnak.
Még három lovag részesült kivételességben. Akkor a magyar kíséret főbbjei következtek. A többiek csak úgy áthaladó általában. Így is jó órába került, míg a kovácsszénnel befűtött díszsátorban felszolgált áldomások, kenyérnek, sónak felajánlása után, a kölcsönös udvarlás végetért.
Ekkor Laczkffy a fogatokat intette elő.
- Ez itt asszonyaiméké! Emez kegyelmességedé, király uram! - mutogatta.
De féllábbal már a hágcsón, Erzsébet sehogysem akart az elválásba beletörődni.
- A módnak megadtuk. Ugyan engedd most már uram, kicsit élveznünk a kedvesfiamat! Oly rég lehettünk együtt.
- Hiszen nagy a batár, megférünk benne? - értette el Mária is az unszoló anyai tekintetet, amire Laczkffynak nem maradt más hátra, mint belenyugodni.
- Mondanék valamit! - nevetett a kapós vendég. - Ahol-e az udvarmesterünk, Francesco! Kárpótolja magát vele nagyságod. Így legalább egyszőrű a hasonlójával jól elverheti az időt.
A nyájasképű úr rögtön karonfogta Laczkffyt. A többiek közt is felbomlott a hivatalos rend. Mindenki a leginkább kedvérevaló mellé szegődött. A feszesség felengedett s mint valami lakodalmas nép, csengős hintókon, kendős lóháton, víg zsivajban, elindultak az egyesült udvari hadak.
A lecsukott hintóban Erzsébet a Károly kacsójára tette kezét.
- Te kedvesünk! - suttogta meghatottan. - Igazán még most sem tudunk hova lenni. Nem győzzük a nemes lölkedet eléggé magasztalni. No hogy ebben a csattogó télidőben, messzi országját, feleségét s mint látom, gyermekét hagyá miattunk kegyelmességed!
Fejét ingatta.
Nem, ez világon hallatlan.
- Mária leányunk... No! A király... mondanom is rendelte, hogy ezbéli barátságodat soha eléggé meg nem fizethetjük. Fizessen meg hát neked helyettünk is mindkét kezével a hatalmas Isten, csak ezt kívánom.
És újból megsímogatva, anyásan megpacskolgatta Károly kezét.
- Jó... hű... igaz, igaz barátunk! Fiúnk!
Károly sem hagyta annyiban.
Gálánsan visszacsókolta a dédelgető kezet.
- Az a mi nagy kegyeletünk! - darvadozott. - Felejted királyné, hogy neveltetésünkkel, növekvő rangunkkal, majdan trónunkkal, de szinte csak életünkkel is, dicsőült férjednek vagyunk tartozandók.
Az ő szívében olthatatlanul ég a szeretet s hála...
- Mink is azért köztetek s a féreértő nemzet közt békítő sáfárok leendünk, kitávoztunk előtt minden bajokat a legszebb állapotra fogjuk igazítani. Tél, vagy nemtél, család és saját országlat, minket iparunkban ugyan meg nem tartóztathatott.
*
Szinte rövid volt az út Budáig. Látszott Károlyon, hogy legszívesebben tenyerén emelné ki a hintóból a két kedves nőt, akiket nem győzött felváltva elragadtatottan szemlélni.
De a kapun túl nem ment velük.
- Hogyan, fiamuram..?
Csak a fejét csüggesztette, oly mély alázatban.
- Távol legyen, királyné! Nem... ez nem lehet - tiltakozott. - Már csak a tisztelet is arra nem bocsájt, hogy magunkat felségtek szállásába, fejedelmi személyei mellé avassuk.
Szerinte a nápolyi király - Magyarhonban - puszta alattasnál nem lehetett több.
- Kire nézve úgy végzettünk, hogy majd csak egy derék szolgátokhoz fogunk beszállni. Pulvis et umbra sumus...
És ebből nem engedett.
Erzsébet hát csókra nyujtotta kezét. Azt a jobbját, mellyel ütni és torkolni szeretett volna.
- Ha másmint nem engedi Isten hozzádjutásunkat... az esteli bálra azért elvárunk!
A hintó másik ablakából rögtön Forgách Balázst intette:
- Nekünk még ez órában a hírt behozd, ki légyen az a mi saját szerelmetes vendéglátó hívünk! Királyi szolgálat uram.

L.
Bent a sorban a paripafejű Korpády János halkan beszélgetett Dán Mihály barátjával.
- Emlékezel-e öcsém, kedvesem?
Nagyon érzékennyé volt ereszkedve.
- Valahány ideje még, hogy csak titkon s álcázottan találkozhattunk... S az a jó Isten..! Hogy megsegített! Már ilyen fényes nappal és éltetve hozhatjuk be a jövendő magyar királyt.
- No még éppen nem a palotába - felhődzött Mihály és ő is nyelt egy kicsit.
De addig a másik megemberedett.
- Bátorsággal! - szólt. - Nemsokára annak a palotai uralomnak is Aurórája virrad. Nagy Lajos napja uram... Kelőben.
Úgy elállta megint a szívét a szeretet, hűség és országot féltő gond, hogy csak remegő hangon bírta folytatni:
- Mert most úgy szolgáljuk legjobban az ő szándékát, ha nem e boldogtalan kapadozó némberek szeszélyét lessük, hanem egy kemény és okossággal, tettekkel jól tudó férfikirályra bízzuk örökségét. Nápoly és Sziciliával együtt, melyeknek ez a Károly már királya, így még meg is nagyobbíthatjuk a nagylajosi birodalmat.
Hintáltak tovább a nyeregben, a seregletben... egy lelkes bevonulás. S nézték, hogy igazán, igazán... egy nagyreményű és boldog Palmarum.
A tömeg egyre nőtt. Akadtak, akik még közöttük nevelt gyermekkorából ismertek rá Károlyra - és régi harcosai, akikkel együtt vitézkedett. Kendőjüket lengették. Az ünnepelt ilyenkor kissé arra hajolt és kifordított felső kézfedelével intett köszönetet.
Már egészen beletanult uralkodói mozdulat volt ez. De azért szerény, mint az ügyes komédiásé, aki álruhában bujdosó tündérfiat játszik. A boldogságba butult agyakra nem tévesztette hatását. Egyre több süveg repült, a legrozsdásabb torok is megnyílt s egyszerre, mint győzedelmi harsona, hömpölygött végig az éltetés a városon. Így érkezett a vendég szállóhelyére, melyet Forgách Balázsnak erről a pontról többé nem volt nehéz kitalálnia.
- Hédervári-Kont István! Phű! - rekkent meg az első percben s hirtelen zavarában megfricskázta a süvege szélét. Aztán csattanó patkókkal olyan helyből fordította is mindjárt a lovát, hogy a megriasztott állat kétlábra ágaskodva font szembe a tömeggel.
- Utat, hé!
Mindig bűzölt ő ekörül a Kont István körül valamit.
- De az Istenért most, hogy őfelségeik is azont megtudják!
Rugta a rögöt, úgy száguldott visszafelé a ló.
- Királyi szolgálat!
Balázs szíve ennél főbbet nem ismert.
- Hédervári-Kontnál vagyon Károly szállása! - robbant be ajtóstól.
István ezalatt már a kapuban, féltérden fogadta vendégét, mint fejedelmi embert illő. De az országnak nem idegenjét... Károly pedig oly módon tiltotta ettől a nemjáró hódolattól, hogy tüzelésnek is beillett volna.
Elkarolta vállánál Kontot.
- Jersze uram, te haza oszlopa... Házadnál akarok lennem.
És hát bementek együtt.
A gazda feldíszített palotás szobáiba vezette Károlyt. A lábakon álló, törökös, szép, nagy, szabad rostélyzatú cserepulyákban, kellemes enyhülettel izzott a kovácsszén. Pézsmaillatos szakállfüstölő, aranyas kézmosó medence előkészítve, szintén illatosan.
- Mosdódjál uram, felséges uram.
- Bizony nem mosdódok kegyelmed nélkül!
És ebből a baráti egyenlőségből nem engedett az okos Károly.
Jött elő mindjárt egy házi legény. Ez hímzett kéztörlő kendőket adott és a kis veres szakáll idomítása körül ügyeskedett. Többen a málhát hordták befelé s kezdték volna a különösképpen sok ládát bontogatni. Ekkor a vendég a barbélyt egy kicsit hasba tólta és még habos állal intett feléjük.
- Elég fiam, ha azt a barnásfélét kirakjátok.
Egy egészen kisded láda volt ez. Legkisebb és könnyen járó.
A legények nem értették, hogy mért csak ennyit? Gazdájuk is aggódalmasan tudakolta volna, de Károly már megint a habokba temetkezett s ezzel a dolog befejeződött.
- Nem akarnál uram, valamég feküdnöd esni?
A pici ember azonban frissen tiltakozott.
- Á! Mit vélsz? Férfi vagyunk. Asszonyok és kényesek nem vagyunk. Házunk a nyereg, kenyerünk az út és törődés. Legott a barátaink társaságához akarunk kimenni.
Mind együttvoltak már. Főbbek közül Horváthy Pál, Lacza és János, Istvánfia János kanonok - a házigazda nemzetségéből - Szöglaky, Korpády: szintén János, Dán Mihály és az ő testvére, Szerdahelyi Péter lovag, Jánky. Néma elfogultsággal, meghajoltan álltak a nagy ebédlőpalota falai körül s a kézfogásnál szintén féltérdet hajtottak.
Károly mindnyájukat néven nevezte és mindőjükhöz szólt valamit, főként persze azokhoz, akik a küldöttségben odakint jártak s Zágráb óta előre jöttek. Dán Mihálynak vállát ütögette. A Horváthyakat át is ölelte és arcul csókolta. Nagybátyjukat, a vránai perjelt említette és örült, hogy olyan jó harcos egészségben van a közös rokon. Az apai vér.
Ő is a famíliájáról csupa jó híreket hozott.
- Margit hitvesünk már szépen magyarodik.
- Igen előre ment a nyelvtanulásban! - intett Istvánfia János felé.
Majd nevető tekintettel fordult a házigazdához, aki mint egy komor paradicsomi pallos angyal járkált mellette:
- Fiunk pedig, egy levélnek tartása szerint, a Lancelot nevet már el sem kezdi fogadni! Lásznak követeli nevezetét, kit ha neki meg nem adunk, szemünknek esik a hörcsög.
Aztán asztalhoz intette az urakat.
- Jertek, jertek lelkeim! Majd meghalunk egy kis honi főzet után. Mi ez? Tehénhús éles lével? - nézett felindultan a pálcás ifjú vezérlete mellett jövő egyik algazdának tálfogó kendője mögé. - Ezt ám mind elém tegyétek, halljátok! Mennyi ideje, hogy ilyet szem elé sem kaptunk!
És evett jóízűen, régimagyarosan, úgy, hogy akik látták, szinte maguk híztak tőle.
Derék fogásnál az öreg tálak előkerülvén, az indiai tyúknál vesztett csak tréfájából és mohóságából. Édes ételeket akkor ugyanis csak úgy beadatva, a ház ura felkelt, a pálcás ifjakat elküldte és üdvözlőt mondott neki. Erre a Horváthyak és mások is szerencséltették s lassú fordulattal előgördült a politika. Elmagyarázták, az ország különböző vidékeiről egybegyűlt hívek jelentéseket adtak a helyzetről. Károly mindent meghallgatott, sokat helyeselt és csak itt-ott másította meg az intézkedéseket. Aztán serlege szájára borította kicsiny kezét.
- Országgyűlés? - kérdezte futólag felvillanva, de legott megint szerénységbe hamvadt tekintettel.
- Előre kivittük, hogy meghirdessék Budára, Karácsony havának második felére - hajtotta meg magát úri mozdulattal Kont.
Korpády János azonban, aki könnyen részegült, most odacsapta mancsát az asztalra.
- Elég kár! Örök kár, hogy nem kértek tőlem tetszést kegyelmük! Mert ugyan mire az egész gyáva gyűlésjáték? Rekta-mindjárt be kelleték vinni Károly urat a várba.
- Nem mondom, ezt bizony meg lehetett volna csinálni - igenlette Szerdahelyi, kevéssé szintén borosan, de Károly jólsikerült megütközéssel tiltakozott.
- Már hova gondoltok! Mi nem akarunk pártoskodásokat, testvérháborút, halálban buborékolást. Mi ezt a szegény nemzetet legelsőbbed is Asszonyainkkal kibékíteni próbáljuk.
Tűnődve lehelte utána:
- Ha ugyan a haza veszte nélkül ez még lehető...
- Ez az! - lelkesedett közbe Istvánfia János kanonok.
Papi és gyengéd emberek szokása szerint, kissé mindig féltette magát és a jó, békés, kellemetes, egészséges életét.
- Ez az, ezt tartom én is! Előbb szelíden a kormányt a kézbe, aztán a korona dolga..! Csak hallgassunk az őfelsége bölcs beszédére, kedvesem. A királynékkal sem szabad azért ám erőszakosan... Lássák bé s győződjenek meg vaj, hogy ők itt erőtelenek.
- Úgy kell igazítanunk, hogy maguk ajánlják felségednek a koronát - gondolkozott fennhangon Kont, amire most már Károly sem ellenkezett.
- Hát akkor... s azon a módon... igen. Szentelt fők, szavuk Isten kegyelmébőli sugalat, kire nézve már vétek lenne ellenük tusakodnunk...
- Csak hogy kötélnek állnak-e? Kiszállnak-e saját szántukból a trónból? - emelte fel ujját figyelmeztetőleg Jánky. - Ettől tartok.
És megrázta fejét.
- Nem úgy esmerem a magukat nagyító, hatalomvágyó némbereket! Már hát... absit injuria verbo... engedelemmel essék szólván...
Most így ebben a kemény férfikompániában, egykevés nyakolajjal, ő is inkább Japetus merész nemzetségéhez tartozó, azaz az erős megoldások barátja lett volna:
- Őket a trónból legott kihánni, határoknak birodalmából is uraim, kiseperni! Másmint ki szavatol, hogy igazán megszabadulunk tőlük?
- Én - hallatszott váratlanul a Károllyal szembenső tiszteleti helyről.
És ahogy mindenek odanéztek, Horváthy János zordon ábrázatát láthatták.
Az egykori macsói bán szemei sötéten izzottak a kiszögellő csontok árkaiban. Megvolt az a sajátosságuk, mint némely festett képeknek, hogy mindig mindenki úgy érezte, mintha kényelmetlenül éppen rá lenne szögezve a tekintetük.
- Tudok valamit - lohadt vissza a közfigyelemben a mogorva ember és lassan önmagába fordult. Tovább gyúrta a kenyérgolyókat.
- Mit? - kérdezte egy kis meghökkent csend után Dán Mihály.
- No, amivel majd leköszönésüket siettethetjük és annak törvényesebb eredetét vehetjük.
- Szóljon már tisztán, kegyelme!
- Helyén! - komorlott Horváthy. - Helye és ideje jő, uraim. Majd az országgyűlésben... Lévén pár alkalmas emberem... a dologhoz és nem lígánkbeli. Mert menjenek csak noha pokolba a boszorkák, de ördögök vállain és ne a mi hátunkon!
Véleménye szerint kár lett volna ilyen munkára igaz hazafiakat vesztegetni.
- Sertések elé gyöngyöt...
És legyintett.
- Mondom, megtudjátok s majd hallván, rögtön megértitek, hogy merről fújjon a szél... s ki dolga legyen. Addig is, favete linguis!
Az urak úgy szívükre vették az intelmet, hogy a hang máris beléjük szorult és olyan meglepődött, nagy csend lett a szobában, hogy a szokása szerint jelentetlenül szálldosó Forgách Balázs, mintha síri verembe toppant volna.
- A felséges úrnők rokoni vendéglátással, másadszorra követik felségedet, ha estére az bálra magát hozzájuk alázná - mondta az ajtóból az elengedhetetlen kétszeri meghívást az ifjú és sarkantyúit pendítette.
De hogy ilyen üres hallgatagságba hulltak a szavai, valahogy furcsán megütődött. Kiujult az a névtelen rosszérzése, mely a külön királyi szolgálata közben akkor fogta el, mikor Hédervári-Kont István hajlékát megpillantotta. Önkéntelenül is azonnal szerbe-számba vette az asztalnál befagyott arcokat és mint egy szélvész, száguldott vissza az udvarhoz.
- Királynék vigyázzatok, nehogy a nápolyi Johanna sorsára jussatok!
Erzsébet éppen lábacskáit melengette a kemencén s most röviden odanézett.
- De míly frenetikus vagy! Mi ütött hozzád?
- Muro várára emlékezzetek! Johanna királynő is nénje, szinte második anyja volt kicsinységében ennek a gyalázatos Károlynak s mégis ugyehogy lábáról ejti vala őt! Ez a fejedelem igen járatos a fejedelmi rokonok hálátlan megfojtatásában.
Mária ijedtében visszabujt a topánkáiba.
- Mit vélsz?
- Nem tudom, lehet-e.
- Magunk rendeljük!
- Hát kimondom - rázta meg Balázs szenvedélyesen a szőke fürtjeit. - Én rend kívül baljó gondolatokat gondolok... Isten adja, hogy csak a vakgyanu okádjon belőlem és csupa hamis próféciákat, de én titkon terjesztett összeesküvést gyanítok és a felségeitek életét rettegem.
Erzsébet összeszürcsölte szemhéjjait s kifürkészhetetlen, távoli, évődő, gőgös mosollyal himbálódzott.
- La, la! Így a nagy hidegben? A históriából kevés téli lázadásokra emlékszünk. Várd meg a Duna jegének felbomolását, fűnek is penig kijövetelit, a tavaszt, uram! Az az ideje a zendüléseknek. Addig mink itt Hőköm Mátyással szépen eljátszogatunk, aztán magunk is valami rendes dologba fogunk.
Tovább nem állta, csiklandósan felkacagott.
- Láttál már egérfogót? Egerészést?
Balázs zavarodottan pirult.
Erre nyíltan az arcába nevetett.
- Hát majd látsz. S egy veszett sárga kurrogó macskát. Német kandúrt... Fiaival öszve... Jó körmös, morva zsoldosokkal.
- Zsigmond! - hasadt nevetésre most Mária kis madártorka is és a gyermek elragadtatottan ölelkezett hatalmas anyjára.
Hogy ez milyen világraszóló eszű! Miket tud! Egyiket a másikkal ártalmatlanná tétetni..!
Neki bizony az egész talmi férje, minden lakodalmastól és zsoldos hadastól, rég kifüstölgött a fejéből.

TIZENHETEDIK RÉSZ
DECEMBERI MEDVEFORRADALOM
LI.
Az országgyűlés felkavarta egész Budát.
A mennykőcsapás erejével robbant az utcákra a hír, Horváthy János ügyesen kiszagolt, előre megígért és most valahára kipattantott meglepetése, a Zsigmond-féle elzálogosított országrészekről.
A kapadozó nőuralommal anélkül is torkig belakott nép eleinte csodálatában szinte megbűvölten bámult, önmagába guborodott, mint egy bottal megütött kígyó, aztán szétfreccsent a dühe.
Erzsébet falkónusza idő előtt, visszafelé és más kézből talált elsülni. Ártalma éppen ellenük fordult.
- A királynéknak tudniok kellett e vőlegényi zálogolások felől!
- Rejtegették, mert bizonnyal így akarták kiravaszkodni a menyasszonyi parafernumot!
- Isten igazítsa pokolba a nemzetnek ilyen s ilyen árulóit! - hördült fel egy bocskoros nemes és úgy rázta fagyos ökleit a Szent György-tér közepén, hogy a távolabb ácsorgók is odafutottak hozzá.
- Mi az? Mi van evvel?
- Tán megveszett a szája.
A tajtékzó ember bőszülten suhintott közéjük. Mint halálfélelem vadságában, vagdalkozott és vonított:
- Nem hallottátok? Az ősi Pozsony nincs többé! Oda a Vág völgye... szép szülőfalum... Idegen kézre játszották a cédák. Magyar földet! Magyar földet! Nem értitek?
És a hóbuckák fölött szilajan ugrálva elindult, mint egy meglökött vészharang.
A nép utána!
Egyszerre mindenki mindent értett és egyszerre mindenki üvöltött.
- Lássanak rájuk törvényt!
- Tanács elé velük!
- Tömlöcbe fogatni, tegyenek számot!
- Reménségük szerint való csalárdságuk mit sem használt. Megmutatjuk!
A decembervégi hó nagy rongyokban esett, a rongyos utcafalka egykettőre behavazódott, útjában újabb cafatos és havas tömegekkel szaporodott, amíg olyan lett, mint valami vészes fehér hógörgeteg.
Az utcaszögletek leforgácsoltak egy-egy keveset a csődületből. De ezek a lemaradottak megint előről kezdték a görgeteg sodrást, bevágódtak másfelé, más részek békességét felverni, tovább duzzadni és pár órán belül telibe állt a zavargás a felzaklatott városban.
Most már a rohanók sem rohantak. Nem volt merre, kiért. A házak lakossága eleddig kizúdult. Itt is ott is, lázasan hadonászó csoportok verődtek össze a sejtelmes ködben. Tétova hemzsegő, vonagló népség, mint óriás holttetem koponyájából kirajzó férgek.
A varga kezében állt a velemarkolt bökőtű. A bognár jött vendégoldalastól és az izgalmukban vércseként víjjogó asszonyok szoknyájukat a fejükre borítva, még így is ázottan, gémberedetten, korgó hassal. Csak annál dühödtebben.
A gyűlésből kiszívárgó további híreket leste mindenki, de jót többé senki sem remélt. Talán nem is reményt akart. Hosszú gyötrelem után végre valahára, valahára hát, bosszút!
Egyszerre elődobogott valahonnan egy zúzmarás fejű, nemesféle valaki.
- Az bíboros érsek! - ordított.
- Kicsoda?
- Kaplay Dömötör!
- Mi van vele?
- Már az is, az is elpártolt az országlopó Zsigmondtól és cinkos némbereitől!
S nyerítveformán el, végig az utcasoron.
Egy percig elakadt utána a zsivaj. A nép újból meglökötten bámult.
- A bíboros érsek!
- A nagy szent ember..!
Őt életre-halálra Zsigmond hívének ismerte az ország.
- Még Lajos király kötelezte a jövendő veje mellé!
- Ha már az is? Az is..?
De ennyinél sem állt meg a cécó. Más hírnökök rontottak elő s új meg új neveket hoztak. Csupa nagy, legnagyobb neveket. Nagylajosi kormányférfiak neveit s mindmostanig - törik-szakad - zsigmondistákét.
Az izgalom nőttön nőtt.
Eddigre minden csoportnak került valahonnan egy beavatottja, aki széles taglejtésekkel magyarázott neki s többé nem is holmi szerviens, ütődött paraszt, kurta polgár, vagy bocskoros nemes. Ezek a jólértesültek már valódi urak voltak, noha mai napig senki sem látta őket Budán. Isten tudná, honnan pezsegtek elő. Különben mindegy is. A gáládul megcsonkított haza pártján álltak, ember névre méltatták a népet és tehát éljenek!
Egy boltozott kapualjból nemsokára üres hordó dohogott elő. Az egyik ilyen népvilágosító felkapaszkodott és elkezdett szónokolni. Furcsa kiejtéssel beszélt, idegen szavakat keverve a beszédébe, de az atyafiaknak tetszett, amiket mondott.
Mind több hordó gurult, mind több apostol kapott kedvet a népgondozásra. Horváthy-féle, károlypárti ágensek voltak. Elérkezettnek látták az időt...
S a gyűlölet vad hujákolása újult erővel lobogott fel.
- Nem tűrjük!
- Tovább a lopókért nem szűkölködünk!
- Tegyen igazságot az országgyűlés!
A szentegyház tornyában éppen a harang kondult. Ekkor érkezett a legeslegfrissebb hír.
A Vár irányából, a még IV. Béláról maradt, hihetetlen vastag tömlöcfalú Csonkatorony felől, egy lovas fordult ki. Fekete lovas. Csapzott haját a szél vitte. Ekkor érkezett a legeslegfrissebb hír.
Az utca eleinte sunyi gyanuval nézte, hogy vajjon nem „amazok” közül való-e? Nem kell-e mindjárt ráugrani, lerángatni? De a jövevény most hirtelen kiszakította fejéből a süvegét s szétölelkezve a világba, messzecsattanó, örömáradó ujjongással eresztette el a hangját:
- Emberek hej! Emberek! Van rátok gondviselés! Hálát adjatok, imázzatok!
És mint akit a saját kinyilatkoztatásának fénye megvakít, szemét egy pillanatig szorosan lehunyva tette hozzá:
- Durazzoi Károly őfelségét, Nápoly és Szicília dicső királyát, az országgyűlés ezennen a magyar nép kormányzójául választotta.
Már senki sem akarta lecibálni a nyeregből. Ahogy leleplezte fejét az úr, a körülállók mindjárt ráismertek. Osli-nembeli, Sezmenyei Kún Miklós volt, a nápolyi trónfoglaló hadjáratban kaporálja és kebelbeli vitéze a köztük nevelkedett honmentőnek.
Akadtak, akik torkuk szakadtából éltették. Pár asszony, egy kápsáló parasztpap, nehány gyengébbszívű aggember is megfogadta a tanácsot és rajongásában térdrehullt. A nagy többség azonban túlságosan messze dühödött, túlságosan sokat koplalt, ácsorgott és fagyoskodott. Az nem érte be ennyivel.
- Gyerünk! - üvöltött hirtelen egy facér bárkás legény és a falka nyomban csatlakozott, bár a suhanc maga sem tudta, hogy tulajdonképpen merre is akar menni. De nem baj, nem baj, azért az élre állt és a csoport összeömledt, félelmes morajjal torlott utána.
A rohanók a lovast is sodorták. Buda népe elindult a haragos kedvét megmutatni és valahára jól kieregetni. Összejárta az utcákat. Rekedtté és mámorossá ordította magát.
A Szombati Kapunál friss bandák vágódtak a zavargókhoz. A Gellérthegy tövében, a Hővizek környékén, egy másik róta viszont a Sashegy felől ostorkongatva igyekvő fuvarosokkal, a «gyorsparasztokkal» többült. Keservesen czappogtak előre a Hajóhídtól felkanyargó, meredek mesgyén, mígnem valaki - végül már senki sem tudta biztosan, hogy ki - elordította az első döbbenetes jelszót:
- Kurr, fel a Várba!
Mélyhangú, zúgó, ijesztő zsongás felelt már, mint földrengésnek félelmes moraja.
A zúzmarás alakok a dérlepelben emberformájukat vesztve, félelmes, torzomborz havasi medvékként, kísértő, nehézkes, fehér ködbeli szörnyetegek módjára mentek, csak törtettek fölfelé a hegyre.
Valaki később egyszerre visszatorpant a vezetők közül s pogányul szitkozódott.
- Hé! Hé! Megállni! Vesztegjetek ott hátul!
- Mi az? Mi történt?
- A sarompó! - csaholt vissza a hang. - A bástyajáratot lecsukták. Ebanyátokat, hát ide ne lapítsatok!
- A markotok mire?
De a dolog éppenséggel nem volt könnyű. Erős vasboronákból készült ez a külső sorompó, földhányások erődje védte és nyilván előrelátásból, igen szűkre szabták a torkát is.
Ez kellett a felizgult embereknek, az első ellenállás! Már aztán mindegy, hogy akart, vagy akaratlan, élő, vagy élettelen. Orruk gőzt lövelve tágult. Szemük egyszerre elpárásodott, vérbe ivódott. Felkavarodott a józan eszük maradéka.
- Co, fejszét elő s vágd aztot a fát!
A balta csattogott. A büszke jegenye, mely annyi esztendő óta dacolt elemek csapásaival és vívott erőben napfényért, virágzásért, termőporért - a létezés kiújuló diadalaiért - most felnyögött, védtelenségében kezdett ájulatosan imbolyogni, búsan hullatta hózegernyeges könnyeit. Aztán reccsent egy utolsót - éleset, halálosat - s lezúdúlt, esztelenül tolakodó gyilkosaira.
Pár embert úgy ottnyomott, hogy agyvelejük kilőtt a többiek szemébe. De a magát fellovalt démonhad már ezzel sem törődött. Nehány legény megragadta két végénél a nehéz faltörő kost és:
- Uccú!
Majd hátra futottak.
- Gyü-hé!
Megint előre.
A fagyos fém bántólag csilingelt. A kerítésfogazat minden előrohanásnál lazult. Végre az egész alkotmány bedült. Nem volt sorompó többé s az ember sem igen volt már ember. Felszilajodott barom.
- Evvel megvívtunk!
És még újabb jelszó is tüzelt, az előzőnél is baljóslatúbb:
- Uszi te, a palotához! Hej, a népnyomorító dajnákhoz!
- A bestyéket most kontyon kapjuk!
Az alvilági csorda elindult a ködben, zúgva és levegőt remegtetve rohant.
- Meddig húzzuk az igát?
- Pozsony! Elég a préda uralomból!
- Ezt a Károlyt a régijó magyar királyok küldték nekünk az égből! - ordított megint egy úrféle idegen s a nyáj szavát fogadta.
- E bakember s férfi legyen a királyunk!
- Magyar nevelés...
- Vesszenek az országtékozlók!
- Ősi Pozsonyt, a Vág mellyékit nem engedjük!
- Le, le a tyúkkirályokkal!
A zsivaj már a palotáig áradt.
Odabent a nők éppen Petrarca szerelemverseit hallgatták. Most végre felfigyeltek és Erzsébet sértődötten ráncolta szemöldökeit.
Szólt az udvarló hölgyek egyikének:
- Fuss csak te! És keményen megmondd, hogy mind elmozdítsuk a mihaszna uraimékat, adta henyélő gondatlanjait, ha így ügyelik a fejedelmi csöndet! Mi az! Már annyit se tehessünk, hogy nagyártatlanul verseket olvassunk?
*

Nem, nem olvashattak tovább és ezt rövidesen maguk is belátták.
Valahogy mintha egyszerre alapjaiban rázkódott volna meg velük a talaj, palota, az egész fogható mindenség. Mint amikor tűzhányó hegy tölcsére nyílik s ömleszti a fojtogató tésztát rejtett bendőjéből és áthatolhatatlan izzó zuborgásban körülfolyik s pillanatok alatt elzár eget-földet és odamerevedik kérlelhetetlenül, úgy volt hirtelen eltorlaszolva a királyi várkastély. És ez a falazat élt. Minden kavicsa üvöltött. Minden homokszeme vonaglott. A zavargó tömeg behatolt a palotatérre.
Erzsébet felállt. Megszűnt az örökös csúfondáros mosolya.
- Mire tudjuk? - kérdezte megdöbbenten.
És az ablakhoz indult. Elrántotta a tafota függönyt.
Épp e percben harsant fel egy iszonyú üvöltés:
- Halál az országajándékozókra! Vesszenek a nőstínyek!
- Pozsony!
Ezt nem kellett magyarázni. Nem lehetett félreérteni.
Bágyadt keze lassan lefonnyadt. Karja ólmosan az oldala mellé hanyatlott. Hirtelen támadt gyengeséggel az ablak vörös márványfoglalatának dűlt.
- S hát nem tavasz..? - kúszott át kínzó csodálkozással az eszén.
Majd lehunyta nehéz pilláit.
- Játék... A játék elveszett. Az is. A legfőbb tét... Kihúzták. Mások... A nagy terv felborult.
De gyengesége nem tartott sokáig. Fellángolt benne a töretlen életösztön.
Egyszerre éleset kiáltott:
- A porta! Lezárni a portákat!
Valaki rohant.
Kintről azonban már éppen nyitott befele egy alabárdos legény.
- Még a vártaemberek idejében becsukhaták - szólt és visszament, de valahogy kaszálásformán lépegetve... Szürke ábrázatáról veríték ömlött.
- Ó! És ilyenekre legyünk! Jóformán egyedül! Kelletett mindenkit, csak hű Balázsunkat is a gyűlésbe küldenem! - szeretett volna Erzsébet a hajába marni, de türtőztette magát.
Még ő is rémítse ezt a birkanyájat?
Szívből megvetette most a saját nemét. Szeretkezésekre jók és nyáladék versek nyögdicsélésére! Bajban semmire. Leánya sem különb. Bábú.
S ez akar király lenni?
Szinte gorombán ragadta fel.
- Állj! Így!
Majd a többiekre csattant.
- Elő! Parancsolok! Kondától mit vártok, ha nem bőgést és rugódozást? A mi dolgunk, hogy az bestia orrába karikát húzzunk.
- Keressétek a hivatalnok embereket - tódította Christa is.
Odavillant.
Erre az egyre hát számíthatott. S most éppen neszlett is valami kintről.
Már-már tapogatta övében a bosnya tőrét, de szükségtelenül. Csak Szécsi Gál, az udvari irodák prefektusa volt. Felsőlindvai. Egy Balog nembeli... Ifjú... És mindig kész a koronahűségben.
Azért nem mutatta előtte megkönnyebbülését. Szigorú felséggel fogadta.
- Mennyi circiter a palotabeli fő?
- Vagyunk! - vetette állát a fiatal nemes. - Idebevan Felekes Miklós deák, az úr Forgách Péter uram, továbbá velünk az öccse, Forgách Jankó.
Az asszony igyekezett lehető hanyagul inteni:
- Kedveljük e Hunt-Pázmánokat, derék Forgáchokat. Folytassa kegyelmed!
- Hej! Johannes Apród de Küküllő...
- A! Az pap és öreg rend ember. Ki még?
- Kóroghy István, az ifjabb. És Kanizsay, dettó István!
- Ennyi?
Gál büszkén igenlette.
- Hej, bezony! És csupa szomjas kard. Nem is bánnám - csóválta rosszalólag a fejét - ha kevesebben lennénk... osztozni a dicsőségben. De ez mind jön! S ez nektek mind legalább tíz sárkánt érő! S ez mind kész értetek a sír gyomrába ugorni!
- Éljenek csak inkább a földön kegyelmeitek. Királyotokként jobb szeretjük.
Nem tudta, hogy szánja, vagy pedig arculcsapja ezt a nekikakasodott kis vakmagyart.
Szétrendelte a hét főnyi «védősereget» a legveszélyesebb pontokra s melléjük nehány hölgyet, a hasznavehetőbbekből.
- Ti minden történetekről hírt hoztok!
Más nehányat a szobák ablakaiba osztott szét.
- Kifele kémlődni! De bőrötökben jár, hát úgy vigyázzatok!
Legjobbkor mondta. Egy gyermekfej nagyságú kő csapódott az ablakon keresztül. A csillámüveg idegeket sértő csörömpöléssel robbant szerte.
A támadás megindult. Bent a palotában a rémület lett úrrá, noha a királyné példájára igyekezett azt mindenki rejteni és látszat szerint működésbe is lendült a „védelem”.
Kő és megint kő s megint egy ablak.
A hideg befütyült. Pár hópehely... És egy drága kristályedény, majdnem Mária szeme közé.
A félénk gyermek felsikoltott. De a vad ordítások elnyomták a hangját. A moraj félelmesen erősbödött odakint, e furcsa, vérfagyasztó decemberi medveforradalomban, amilyet a világ még nem látott.
- A kapu! Jaj a kapu!
Érzett a padló remegéséből, hogy azok odakint most azt dolgozzák.
Aztán egyszercsak kivágódott az ajtó. Meredek fehéren, Máriának kisasszony barátnője, Bebek Toncsi állt a küszöbön.
- Királyné!
- Emberedj! No mi?
- Hamar, hamar! Valahogy egy kis rést nyitni!
De már Vajdafi Györgyike is rohant.
- Jézus, Jézus! A kapuba nádor urunk jüve! Karddal verekszik.
- Vesszen meg bár s ottdögöljön... komisz Szécsi fajzat! Az ő felbitorlásával kezdődött minden rossz - gondolta Erzsébet és esze ágában sem volt segítség.
Az őrült lány most azonban egy olyan nevet sikított, amitől az elhatározása nyomban megfordult.
- Garay! A nagyjó uramat hát halni engedjük?
- Mit beszélsz? - támolyodott ettől hátra.
- Darabolják s öltön ölik... nádor urunkat!
Ó, ezek a jámbor lelkek! Nekik persze itt körötte még Miklós az igazi nádor... S annak is most a nagy bajban  s z a b a d  ide bejönnie...
De ezt csak éppen úgy átködölésképpen gondolta, ameddig megsímogatta szédült homlokát.
- Fuss! Ó... Perényi Zsófi! Istenem... Vagy te, Joanella! Te keményebb vagy... Hogy Gál néhány alabárdost... Bár inkább mind kitörjenek!
Zavarában maga sem tudta mit beszél.
Néhány hölgy egyesítette a gyávák bátorságát. Összekapaszkodva levágtatott. Eddig azonban már a kapuőrök is észrevették a veszedelmet s ki! És ez igazán mind sárkányölő.
- Hozzá! Hozzá!
- Aprízsd!
Míg végül egy ügyes rántással Garay belülkerülhetett a kapun. Az átló vasdoromb ismét lezúdúlt.
A megrokkant Jupiter jött, agyagszín sápadtan, lihegve. Mezítelen villámát kivonva hozta. És ez a kard markolatig véres...
- Asszonyom... Nincs baja senkinek? - nézett körül révetegen és mindig szilárd férfihangja remegett.
Aztán életében először, kimerült, kidűlt, mint a tövében megfűrészelt szálfatörzs.
A kicsi nők félelembután nézték ezt a gyászos csodát.
Majd Miklós megint felvetette a szemét.
- Kormányzóul - mormolt. - Kormányzóul választotta Károlyt ez a szájas nemzet... Hát azért jüve. S innen a szálldosásai.
A haraggal együtt tért vissza tagjaiba az erő.
- Fustéllyal, nempediglen főhintókkal kelleték vala várni, a hitvány tarisznyahitűt!
Megrázta fejét, lesuhintott.
- Kormányzó..! Kell oda idegen kormányzó, ahol megvan rendesen a király, palatinus és minden törvényes belső hazai méltóság!
Erzsébet valahára férfitámaszt érzett. Hosszú feszültsége vak örjöngésben engedett ki. Furiaként keringett a szaporodó kőlövedékek s a remegő palotáshölgyek közt. Már üvöltenie kellett a veszett robajlásban.
- És ez a horda magának... nemzet?
Víjjogva kacagott.
- Szemét! Akasztófa-kerék címerű, gyülevész csőcselék! Phí!
És kiköpött.
- Bitangok! Phí! Prédáló, nyúzó, fosztó, akasztófahorogra és karóba való háládatlanok! Így emlékeznek a Nagylajosukra. És ennyi nekik a mi érdemünk.
Christának maradt több esze. Az efféle véleményeket bizony nem lenne okos országgá engedni...
És kituszkolta a szájtátókat.
- Hess! Hol a meghagyott dolguk? Megkotoltatok? No ezektől ugyan rajtunk üthetne akármicsoda ellenség.
Egy minden előzőnél iszonyúbb csattanás éppen idejében jött. A halálfélelem egyszerre kisöpörte a pokolcsarnokát, ahol a háborodott teremtés tovább rikácsolhatott:
- Bebek hejj! Hé, hé, Lossonczyak! Jó Alsányom! Ide Frangepánok! Ide Korbáviai grófok! Elő velük! Elő a nagy hű böcsületes uraimmal! Rögtön nekem e kutyafiakat kézbe ejtsék! Rögtön fogassák, ölessék s megaprintsák!
Lármáját újabb velőkigható robajlás dübörögte túl és adta értésre neki, hogy itt ezúttal nem ők fogatnak s öletnek.
Garay különben testével élő pajzsot állva, már mondta is:
- Hagyján. Ezt most távoztassuk. Valamég a kezükben vagyunk, addig inkább az eszet összeszedni, másmint nyomorú sorsra juthat felségeitek.
Hangja hirtelen elszakadt. Szeme terjedő csodálattal nyílt. Bebekné, a bizalmas Toanetta, sőt a félhalott királygyermek is odafutott. Lélegzet nélkül, feszülten figyeltek.
Mire magyarázzák?
Elállt a kő.
Aztán egyszerre a kiáltásoknak olyan orkánjával, melyet lehetetlen volt pillahunyás nélkül bírni, megintcsak kidördült valami. A fordított valami. Az éljenzés.
Mária fakó arcocskája színesedett.
- Nekünk is van hát pártunk...
- Ezt megnézem! - robogott szilaj léptekkel Erzsébet az ablakhoz és odaferdült kissé.
De mint aki megbénult.
Éppen szembetalálkozott valakivel a tekintete, akit az örömujjongásba átcsapott decemberi forradalom hozott emelve a vállán.
Megtántorodott. Kimondta:
- Durazzói! Durazzói Károly... Győzött s már jön. Minekünk végünk.
- Még nem. Ha jól tudjuk, Garay Miklós még él.
S a férfi belökte a sarokszoba ajtaját.
- Imhol! Ameddig jobbágyotokban ver a szív, senki ide be nem juthat. Bátorsággal!
Sikoltó kardját vállának vetette és megállt a csukott ajtóban - a végzetküszöbön - mint egy nagy bús, hűséges házőrző kutya. S mint az előbb lent a csődületben, várta megint nyugodtan a halált.

LII.
Jött a pici Károly - friss, aranyló kis aranybogárnyi triumfátor - jött. De ó mily másképp, mint ahogyan várták! Kedvesen. És földig napsugár mosolyba foglaltan. Az apró rezgettyű csilingelő sok ékessége, mind bohókásan csergedezett a ruháin.
- Uram! - hőkölt. - E nyitott kard..! E kelletébbvaló harci készület..! Hiszen csak mi vagyunk..? Oly testvérként, hogy édes nővéreink azt el sem képzelhetik!
Mintha nem is zúgott volna odalent az az ezerarcú szörnyeteg...
- Hajuknak pehelyszálában sem eshetik kár! Hát ugyan mért fogadtam volna el az egész kormányzóságot?
Kis bogyószeme lelkesen ropogott.
- ... mondván: ej, be megszaporodtunk itt evvel a mi elinduláskorabeli, kisded kíséretünkkel! Valóságos sereg hallgat már a kezünk alá... Kire nézve is, hogy mi okos dologba fogjunk..? Nosza hát a kedves Asszonyaimnak csak annál derekabban használjunk! Mert mit beszélek! Igaz rokoni szeretettől viseltetvén, mi semmi egyebeket, hanem csak éppen rendbetévő szolgálatokat végezni kívánunk.
Mintegy véletlenül, mintha feleslegesen terhelné és nyomasztaná, szórakozottan leoldotta kardját s mellesleg egy oldalasztalra lódította, úgy, hogy a fegyver végigszánkázott a csúszós felületen.
- Semmi baj, méltóságos uram! Marad minden a régiben. Nagyobb biztonság okáért... hát ki sem megyek a palotából. Éjjel-nappali szívünk igyekezetével, ügyelten ügyelve, úgy vigyázok a mi árváinkra. Hálva is itt hálok.
A padlót nézte.
- Legjobb szeretnék így az ajtajuk előtt... De nem! Mégis majd csak inkább a palota másik fertályában... nehogy méltó úri megszokásuk kényelmiben, bár a legkevésbé erőteleníttessenek őkedvességeik.
Továbbsétált kissé, aztán visszatért megint, megállt a süket és vak Cerberus előtt, aki érzéketlen s szinte már kísérteties mozdulatlansággal torlott a küszöbön.
- Uram! Mink ma ide kétszeri magyar hívásokkal bálra hívattattunk...
Semmi felelet. Garay nem mozdult.
Erre az édes kis ember szívére tette pici kezét.
- S mink uram az őfelségéik egésséges megmaradására, magunkat hitbéli, királyi és férfiszavunk beadásával kötelezzük. Beláthatod...
Be. Most már belátott, egyszerre látott és hallott a kőbálvány.
Lecsöszte kardját.
- Szabad az út - felelt.
*
Ő maga hívta be a hidegtől és izgalmaktól elcsigázott fejedelmi ostromlottakat, de a világért el nem engedve, hogy a legszertartásosabban meg ne hirdesse nekik előbb a jövevényt:
- A napolitán király Ő szomszédi felsége, úgymint aki rendcsináló segítségét és hódolatát jelenti...
A sápadt árnyékok összekapaszkodva, fáradt vonszolódással közeledtek. Mária, mint egy kis fonnyadt szilva. Néhány óra alatt szinte megvénítette a nyomorúság és most szokatlanul hasonlított ahhoz a zászlójában derékbatört, lassú gyászasszonyhoz, aki mellette imbolygott.
Károly ezen a látványon mintegy megrendült. Értőbb, sőt a megértéstől egyszerre könnyekbe fulladó szemmel nézte az elgyötört nőket, úgy, hogy Christa meg sem állta odasúgás nélkül:
- Te Toanettám! Krokodilus is az embert előbb megsiratni, csak azután szokta megenni...
De Károly az ő férfiasságában nem maradhatott meg a könnyeknél.
Visszakeményedett és gáláns üdvözlettel bókolt.
- No s már ennél azért nagyobb szeleket is láttunk! Post nubia Phoebus! Egykorban talán még erre is emlékezni kedves leszen... Így legalább rokoni elménket kimutathatjuk.
Mert itt persze minden juss az ő fejedelmi nővéreié!
- Hisszük jobb időknek majd csak most kezdődését az édes atyafiaimra... S ezt a mi szolgálatunkat a legszélesebben értjük, nevelőatyánk, Nagy Lajos háláját eléggé viselvén a szemünk előtt...
A boldogtalan nők fülében mindez úgy hangzott, mint valami mennyei hárfapengetés. És hozzá, mint egy tündéri varázsgyűrű forgatására, most hirtelen az ajtók is feltárultak. Fedetlen fejű, komoly férfiak jöttek, jöttek. Horváthy Pál... Korpády János... És megint egy Horváthy... Szöglaky... Jánkyak... S ez mind térdet hajtott és kint hagyta kardját... valamelyeken kívül.
Erzsébet örömrezdülve ismerte fel őket.
Ó! Forgách Balázs..! Zudar György... S amott az egyik korbáviai gróf! Az ő gyűlésből hazaszállingózó, megfigyelő híveik!
Hát azokat ide beeresztették? Azok is itt vannak? Lehetnek? Hozzá ők... fegyveresen? Ez akkor csakugyan valami jórafordult mesevilág? És Hőköm Matyi kebelében becsület lakoznék?
Már lélegzett volna a két szegény nő, ha a palotán kívül nem zúgtak volna még mindig az iszonyú halálordítások.
De Károly sem nyugodott beléjük, noha úgy látszik, nem tulajdonított nekik különösebb jelentőséget.
Nem, ő csak odalegyintett a szorongó asszonyok felé:
- Semmi az! Lecsendesítjük.
És az éppen kardostól előlihegő Bebek Györgyöt hívta:
- Jösszte uram! Kegyelme a királyi tárnokmester, úgy tudjuk, méltóságos uram. Hát nyittasd meg a sáfárházat szerelmesem! Adattasson kelme nekik a város négy szélibe enyihány ökröt, hadd süthessék. Valami rész kenyereket is... És egypár tung, avagypedig átalag borokat, kire nézve majd mindjárt eloszolnak a szájasok.
Magát teljes gondtalansággal kiszolgáltatva ölelkezett a fegyveres királynépárti emberek közé, úgy tette hozzá:
- No, mert ugyan hol hallottatok valaha igazi megzendülést a kietlen decembrisnek évadjában, felebarátaim? Nem! - nevetett. - Ez igen köhögtető.
Erzsébet lassan elmosolyodott.
Károly most pontosan az ő gondolatát mondta. Hát jól számított...
Mire a rémületbe agyarodott udvaroncok is elszégyelték ordas fegyvereiket, ebben a kard nélkül bejövő és ártatlanul évődő társaságban.
A gyámasszony kezet nyujtott.
- Úröcsém, szerencséltetünk. Valamint te a Nagy Lajosunk iránt, szintazont mi is kormányzóságod irányában hálánkat fogjuk tapasztaltatni. A király ezt közölnöm rendelte...
*
A Horváthyak el nem mulasztották volna, hogy ők is el ne kísérjék főszobáikba a két gyengeszívű asszonyt. Garay és persze Károly, előttük.
A nagy követjáró terem ajtajánál Károly kecsesen meghajolt Erzsébet előtt.
- Három a tánc! - kiáltott fel vígan.
- Hogy értsük..?
- Istenért is, a bál el nem maradhat! Kétszerben meghívott vendégetekként, soha, ezt soha el nem engedem felségeiteknek.
Nem is engedte.
Tapsolt, bokázott, éppen csak a tekintetét nem hagyta elfogni, annál kevésbé kifürkészni. És Garay intett Forgách Balázsnak, hogy legalább hát ők ketten el ne árendálják itt az eszüket.
- Kétszeres vigyázat, öcsém!
- De egyfáradsággal ugyan miért nem kiálttatta ez mindjárt a trónba magát?
- Tán lassúbb lépésekkel gondolja megmunkálni a talajt... A gyökeret mélyebbre engedni... Mit sem tudunk.
- Szóljunk a királynénak! Ő mintha bíznék.
- Amint alkalma jő.
Kardjukat le nem oldozták, bárha a nyomorult nép odakint valóban el is unta a fagyban ivöltözést s a közelibb hasznú ökörsütésnek dűlt és rövidesen, szerencsésen, le is részegedett.

TIZENNYOLCADIK RÉSZ
DURAZZOI KÁROLY
LIII.
De nem volt elegendő port hinteni az utcanép szeme közé s azt elvakítva, elbutítva, elhallgattatni. Kis Károlynak a főurak megnyerésére és melegen tartására is gondolnia kellett.
Alig hogy a királyi palotába beköltözött és azt előrelátólag horvát, nápolyi s egykevés magyar őrséggel megszállta, elkezdődött az országos kolbászosztogatás. Kezdődtek a méltóság adományozások. Ezek persze nemcsupán a rangban előmenetelt jelentették, hanem a magyarbékítésnek mindenkor leghatékonyabb módját, bőséges anyagi javakat is, - a zavaros időkben rohamosan szegényedő nemzet zsebéből.
Az új honmentő szállásáról - ahol bezzeg kibontották már a nagyobb málhákat! - egyszerűen senki sem távozhatott üres kézzel.

Károlynak volt annyi esze, hogy a fogatlan oroszlán Szécsi Miklóstól a nádori pálcát el ne ragadja. Az öregúr épp a legjobb úton haladt ahhoz, hogy Nagy Lajosnak tett ígéretéből magát kioldozva, régebbi védencétől, Zsigmond hercegtől, a vakmerő országzálogolás miatt elforduljon.
Most hát csak hogy ez a fordulat őneki kedvezzen!
Sürgősen kiküldte a nádori hivatalban való megerősítést. Aztán az országbíróul kinevezést, egy Bebeknek. Fűrészelni, fűrészelni, ahol lehet, azt a királynékat árnyékozó, sokágú Bebek törzsököt! Kaplay Jánost nem lesz nagy dolog másmint kártalanítani.
Igen fontos volt a Laczk nemzetség is. Simontornyai István a famíliájában hagyományossá lett főlovászmesterségétől világért el ne essék!
Ezt szintén megerősítette. De nagyonis! De nagyonis!
- Hát trencséni ispánná tettünk kedvesünk. És várnagyul...
És István rögtön igen magyarkirállyá hivatottnak érezte ezt a Károlyt. Ő mindig mondotta... Itt nem elég minémű kormányzóság...
A cégéresen királynépárti Garay Miklós szlavón bánságáról természetesen szó sem lehetett. A féltestvér és mégis milyen egyszív és lélek Horváthy Jánosnak akkor mi maradna? Kellett nagyon ott délen egy igazán megbízható ágens, aki a karlista mozgalom kikeltő fészkével és Palizsnay János szintén királyi félvérrel, az összeköttetést ápolja.
- Jánosom! Öcsém! Az apai mag nem hiába közös! Él az Isten, hogy te lész a szlavón bán, ameddig nyíltan mediatizált herceggé tehetünk és a nektek rég kijáró birtokba szállítunk. Udvari napotok kelőben! És mi jó szolgálataitokat sok garádicsokkal megjutalmazni fogjuk.
- Nem amiatt cselükedtük, hogy ez lenne...
- Tudom.

De azért csak nem fért Kis Károly fejébe, hogy annak a vasbika Garaynak úgy egészen üresen hagyja a bökő szarvát. Hogy az úgy éppenséggel semmiben se részesüljön... Vérig bőszüljön! Mikor az hogy állt ottan minap abban az ajtóban..! Látszott, hogy ez minden vágya, ott állhatni s lehetni, bár halva is ott halni.
- Hát történjék!
Ez úgyis olyan fejedelmi ember, hogy rang szerint hogy is lehetne még feljebb méltóságosítható? Hacsak nem a trón valódi hatalmába... amire azonban hír szerint soha, őmaga sem törekedett.
És kiment a szigorú meghagyás, hogy Drusma-nembeli Garay Miklós igen zászlós úrnak, a királyi felségekhez mindenkor a legszélesebb bemenetel hagyattassék. Rend kívül tanácsos, tapasztalt elme ő! Maradjon a királynék körüli személy, hogy a fennkölt nőket a kormányzó buzgó igyekezete felől állandóan dilucidálhassa...
S a ravasz kis nápolyi a lehetőségek határain belül itt megint célba talált. Ez volt az egyetlen adomány, amit a gőgös ember elfogadhatott és amire titkon égedelmesen kívánkozott is. A távollét evvel elmúlt. Most hát megint szabadon bejárhat...
Károly vígan dörzsölgette a kis kacsóit. Hazagondolt a csodakék egű Nápolyba, a sárgán sárga és veresen veres szobákra s az ő otthagyott, szerelmes vadmacskájára és lélekben tanácsot ült vele, hogy vajjon... mit még? Hol, merre, mit kelljen itt még ügyesen és lehetőleg békésen végezni, hogy ez a jól induló trónfoglalás a törvényesség legjobb látszatával igazán beüssön és megmaradjon majd a korona a kis Lancelot fiúnak is örökségül? Ne hiába szokott légyen a magyar beszédre s a nemvalami tetszetős «Lász» nevezetre!
- Angyalom... ártatlan virágom! - mormolta elérzékenyült apai szívvel.

Tűnődése azzal zárult, hogy nem elég a saját hódolók s pár ingatag nyavalyás szája elé zabostarisznyát kötnie, a valójában soha úgysem békülő Garay-ördögnek gyertyát gyujtania. A többi ellene hárkálók is hadd mutathassanak rá valamire. A jelesb szoknyapárti korifeusok.
- Főképp..!
S itt egyszerre egy fényes ideája lőn.
Forgách Balázst hívatta.
- Ej! Hátha...
Hiszen olyan lángfejű, szélcsap és szeleverdi! Nemhiába Balázs, de igazi hűbele Balázs. Ennyit már kinézett belőle.

A túlsó palotaszárnyban nagy megütközést keltett a váratlan kormányzói meghívó. Szegény Forgách szinte felrobbant a sértődöttségtől és szégyenkezve esküdözött, hogy ő ugyan hátat sem ad az ilyen-olyan komédiásának, nemhogy arccal forduljon felé! De Erzsébet, akinek már volt ideje Garayval mindent megtanakodni és a gondolatait egészen új csatarendbe állítani, fejét ingatta.
- Még ugyanis átmégy! Mindig legyen hírünk e nyavalyás felől. S ezt senki más, mint te, akihez töretlenül bízunk, el nem követheti. Királyi legbelső szolgálata uram! Valaki el ne feledje.
Miklós is a fiatal ember megfigyelő tisztsége mellett pronunciált és Balázs végre betört.
- Hát jó - agyarkodott elkeseredetten. - Leszek a felségtek kedvéért színnel palástoló, aminémű sem eredeti, sem ágazatja szerint nem volt soha a mi nemzetségünk! De csak mert tisztán megértettük, hogy királyaink is ilyen forgandó sorsban sohasem hallatszottak lenni.
- Netaláni árulásnak felfedezése, gyámoltalan asszonyoknak a trón merénylőitől mentése, bizony nem tudok ennél méltóbb lovagi cselekedetet uram! - gürrögött Erzsébet.
És az újabban felvett játszma merész, teljesen új terve szerint, egy olyan borzasztó világos, panaszos, asszonyértelmű, ígérő, sőt szinte már nyíltan átpártoló pillantással mélyedt Balázs szeme fenekéig, amit ezer szerencse, hogy Miklós el nem fogott és amitől az anélkül is rajongó természetű legényke csaknem elájult. Egész valójában elkáprázottan, örökre feloldozva és mégis, mégis, örök időkre megbilincselve érezte magát.
Lám az irigyelt, büszke, országregnáló Garaynak mindmáig megközelíthetetlenje!
Maga ez a becsvágyató szempont elég lett volna őt tüzes szekéren, akár a pokol fenekére utaztatni.
S tetejébe az a női szépség! Fekete bosnya vér... Csodalobogású déli tűz, az ő bizonyára bódító titkaival... a kurta kis Christák után!
Meghajtotta imbolygó térdeit és reményeiben részegen, fejbevágottan, kiszédelgett.
- Főpohárnokság mellé a királyi pincemesteri méltósággal is méltóságosítunk! - fogadta másrészről viszont Kis Károly, akit ez őrült léleklabdázás közepett alig lelt meg hamarjába az öblös csarnokban s akit ujja emlőjével bízvást a falhoz kenhetett volna.
Nem... a legegyszerűbb?
Valami hirtelen átvonaglott a meghajszolt ember agyán, amit azonban nem lehetett most az agykoponya mögül kihámozni.
- Köszönöm a felségtek kormányzói atyaiságát és a megerősítést elfogadom - kellett, hogy azonnal felelje, sőt leüljön s itt-ott egy keveset udvaroljon is.
*
Ő maga elbámult, hogy milyen jól sikerült a színlelés. Mint aki örök időktől csak farizeuskodott. És amellett mégis valahogy tisztának, emelkedettnek és egyszerre áldottnak érezte magát.
Mert - valóban! - ki az, akivel így alakoskodik?
Egy már asszonyi halált megejtő, sunyi, veszedelmes gyilkos. Egy zsinegeltető, aki Káin bűnéig vetemedett örökbefogadó anyjának, nápolyi Johannának trónjáért: az első koronájáért. S talán most dolgozik egy újabb trón elorzásán, az országfutó bitang, magyar királyfigyilkos apának hasonló ebkölyke! Ő csak ezt figyeli, őrzi s akarja itt ártalmatlanságban tartani.
Ugyanekkor pedig mi áll a másik oldalon?
Egy hányatott nő, oly védtelenül..!
Mert az az előbb elkapott panaszos pillantás neki sokmindent elárult... Az elmondta, hogy hűséges, kitartó és hatalmas volt légyen bár a régi szerető, de váratlan veszedelmekre kevés. Egy nehézkes sziklabérc... Mozgástalan...
Mikor pedig itt minden a fürgeségen áll!
Örömében kiáltozni szeretett volna, hogy igen, a verhetetlennek vélt kegyenc valahára megingott, sőt meg is bukott. Mert mindent megbocsáthat a nő, csak a bajban tapasztalt elégtelenséget nem! Az nem sokat nézi, hogy talán aranysúlya miatt volt lomhán elfekvő fölötte a hegycsúcs. Elég, hogy a szükségben tétlen borongva meredező volt... S az asszony az ilyet lassan elútálja, hagyja... És jön a felváltás...
Már akár jól értette azt a tekintetet, akár sem, itt azért mostantól minden csak tőle függ. Szolgálatkészségétől. Gyorsaságától. Meg nem hátráló vakmerőségétől. Érezte. És hogy rajta semmi sem múlik. Ő még nem egy vén. Lángoknak lángjával lobog. Töretlen ifjú... S majd megmutatja, hogy kelljen ifjan és vakon áldozni! Végleg kiüti a nyeregből azt a podagrás oroszlánt.
Gondolkozhatott, mert Károly közben ki nem fogyott a csevegésből. Mintha valami évek óta meghitt bizalmasa lenne..!
Csak mikor ő felkelt, hogy búcsúzzék, arra eszmélt.
- Ehol ni! Tedd a rákot a Szamosba, ez abban legott elemében úszkál. Kutyafékom! Biza hatalmasul elbeszélgettünk. Azért sebaj uram. Nem kárbaveszett idő...
Szívélyesen kezelt.
- Majd hát a legrövidebben folytatjuk.
*
Ment volna már Balázs. De az ajtóban belegabalyodott egy nagy hólyagzásokkal kavargó bársonypalástba. Alig tudott kibontakozni.
Ekkor tágra meresztette a szemét s néhány pillanatig bamba megütközéssel nézett.
- Frangepán István..!
Valóban a modrus-vegliai gróf volt. A boldogtalan királynék legbizalmasabb táborából.
Hamarjába eszébe sem jutott, hogy hiszen ő maga is itt van. Elöntötte a düh.
- Kegyelmed?
De a gőgös, sasféle képű férfi, egyetlen mozdulatával még idejében lecsendesítette. Szeme kissé összezsugorodott. És Balázs megértette, hogy Frangepánt is «odaátról» küldték, szintúgy, mint őt. Ez sem találta összeférhetetlennek a méltóságával a veszélyeztetett királynők érdekében engedékenységet mutatni, körülnézni.
- Grácia! - dünnyögött.
Mindazonáltal rosszkedvűen kotródott a falbavert vadkan agyar felé, hogy leszedje róla palástját. Mert... vajjon ez az István is nyert egy ugyanolyanforma tekintetet? Mindenben azért éppen nem kívánt vele osztozni.
Elhatározta, hogy ezentúl erősen szem alatt tartja a grófot és csak mégjobban kitesz magáért. Senkise múlhassa felül! Nem tűr riválist és egydologban nincs barátság, ha valaki férfi.
Mégis... mit beszélhetnek ezek odabent?
Valahogy rettenetesen kezdte nyugtalanítani minden, ami titkos. Ölte a féltékenység. Már nem bánta volna, ha Frangepánt is inkább kétszínűségen éri, hogy így az ő hűsége annál páratlanabb legyen.
De a vastag függönyökből semmi nesz sem hallatszott és ő sem hallgatózhatott.
Csak másnap értesült, hogy a «kormányzó» miért hívatta Istvánt. Megerősítette a magvaszakadó urat fiúsított leányának öröklési jogában. Annak meg ezt a gyöngéjét leste el.
Hanem őt addigra már hidegen hagyta a hír. Kínzó gyanuja közben másokat szemelt ki, majd ismét mások térhódításán remegett. Szenvedett becsvágyának éles harapásaitól és ragadta a vér. Éjszakánkint alig valamit aludt, nappal pedig elveszetten ődöngött és megmérgezett agya telivolt zűrzavaros lázálmokkal.
Úristen! Mikor történik valami? Bele, beleőrül, ha még soká tart ez a tétlen dángoválás.
Alkalomra sóvárgott, hogy kimutathassa korlátlan áldozatkészségét. Ő ezentúl evvel emelkedik, vagy pusztul... De százszor inkább pusztul, semhogy most már leköszönjön megálmodott dicsőségéről.

LIV.
Az urak közt nagy volt a felbuzdulás. Megadományozottak és a még reménybeliek, egy letűnt, boldog nagylajosi világ napját látták megint kelőben. Új udvart vártak - valóságosat - ahol nemcsak a kicsinyes szoknyaügyecskék körött pergelődnek a dolgok és nemcsak a királyi család önző, szűk körén belül van élet, hanem egyébként is szép széles a jövés-menés, mindenféle nagy lehetőség kínálkozik és a férfiember estétől hajnalig is el lehet készülve valami olyan dicső fordulatra, amitől mind a két lábával egyszerre toppan le a hálópadról.
- Jövel, új aurea aetas!
Addig-addig hangoztatták, hívták, egy napon csak beállított a palotába Hédervári Kont István. Mögötte szorongtak a ligabeli hívek. Nehéz ünneplőben, igen ékszeresek és elfogultak voltak s ahogy Hédervári a szakállába szegte nemes fejét, már ebből magából megérződött a rendkívüliség és ünnepélyesség.
- Felséges úr, nagyságos kormányzó urunk...
A küldöttség felindultan köhécselt és Károly, aki az ő szokott repülő, fickós jókedvével, mint egy katonapajtás, készült épp eléje, hirtelen felfigyelt, megállapodott és lassan szintén valami méltóságfélébe kövült.
Aha..!
Megérett volna a kellő idő?
És csakugyan, Hédervári az ő mély hangjával, mely úgy hatott, mint egy óriás darázsdöngés, orációba fogott. A csodaszarvas regéjén kezdette, Árpádokkal folytatta, míg lassan lekanyarodott Nagy Lajosig, megérkezett Károlyig és ezzel a magyar trónig. Múlhatatlannak ítélte, hogy a közhaza nevében őfelségének ezt ismét felajánlják, de szintoly elengedhetetlennek, hogy tovább már őfelsége se feszítse a húrt.
- ... mert az egész nemzet ég a boldog türelmetlenségtől! Interim igen meglátta, megszánta és útálta a saját nyomorúságait s félő, hogy még megint valami káros zendülésekre és lármákra fakad...
Istenre követte ezért Károlyt, hogy ne tegye tovább hallatlanná kérésüket, hanem ahogy hívei készek őt azon percben maguk fölé ültetni, ő is úgy kész legyen a korona birodalmába beszállni.
- ... mivel e munka halasztást nem kíván, már csak a helytelen kormányzatú királynék biztonsága s a haza felállítása és pacifikálása szemponjából sem...
Károly titkos kis rezdüléssel értette, hogy igazán bekövetkezett hát, amin annyi bölcs mérséklettel dolgozott. Itt a nagy perc, mikor az élő történelem lapja szinte hallhatólag fordul s egy pillanatra majdnem elszédítette az a távlat, mely a szeme előtt megnyílt. Egy hatalmas dinasztia, melynek ő lenne megalapító, első őse, itt, a regnum Marianum nagymultú földjén...
De továbbra is uralta magát, világért sem mutatott mohóságot, sőt, mint aki ezen a nehéz kérdésen folyvást tűnődött és már igen messze ment a megfontolással, ingatta a fejét.
- Higyjétek meg kedvesim...
Hangja akadozott.
- Apulia gondja elég is volna nekünk. Hiszen egész területire nézve még meg sem hódítottuk...
- Magyar Ország míjjá ugyan hódító fegyverhez sem kell nyúljon felséged! - csattant fel váratlanul egy ijedtségtől és izgalomtól acsarkodó hang, az új szlavón báné - Horváthy Jánosé - s a fekete, sovány ember kíméletlenül furakodott előre.
- Honestus temporibus, ac debitis horis, ez a haza magaszántából úgy terül oda felségednek, mint egy szerelmes nászas hajadon, egyebet sem kérvén, mint carnaliter megösmerésit - sietett rögtön öccse segítségére Horváthy Pál.
- Ennek a trónnak birodalmában aztán majd Apulia szarvát is jobban megronthatod! - kiáltott szilajan a harmadik Horváthy, a legifjabb - Lacza, a katona - aki még szintén élénken emlékezett a liga összetoborzásának rengeteg nehézségére s most odavolt, nehogy kárbavesszen a fáradozásuk!
De Hédervári elhárította a lármás embereket. Nem tetszett neki, hogy olyan tukmálva kínálgatják az országot. Ez nem kótya-vetye és nem olcsó portéka, amit úgy kelljen a vásárlónak nyakába varrni... Főképp azt vette kedvetlenül, hogy ilyen mindenféle idegen célok keverednek a magyar szempontok közé.
Mit neki Apulia!
Az ő lelke szenvedő hazájáért fájt s nemcsak hirdette, de meg volt győződve is, hogy ennek trónja jogosan illeti meg Károlyt, a nagylajosi, vérszerinti herceget és utolsó Anjou férfi-sarjat. Nemes gondolkozásával, a Johanna-gyilkosság szállongó híréből egy hangot sem hitt. A pápák körül pedig oly nagy volt a szerencsétlen zavar, hogy átok-e, vagy sem... Különben hiszen Nagy Lajos is állt már átok alatt és úgyehogy majdnem szentté igazult..!
Méltóságteljesen lépett elő s aranybarna, komoly szemével, keményen a Károly szemébe nézett.
- Én, felség, másat mondok. Én neked tisztán megmondom, hogy ezt az országot csakugyan nem fegyver hatalmán, de nem is bizony idegen okok miatt, hanem egyedül a trónöröklés törvényes jussa szerint- és nyájas köztünk forgolódású, cseppet sem gőgös magaviseléseddel nyered. Ezért nem szabad a felajánlásunkat végül is most elvesse fölséged! Mert csak személyeddel teljesedik a hereditás igazi rendje és a haza nyugodt állapota, kit - remélhető - veled együtt mindnyájan a legelső sorba tekintünk... Hiszen a nápolyi követjárásunkkor már meg is ígérted trónfoglalásodat? Mért vagdossuk tovább apránként a kígyó farkát?
- Megértheted, hogy nem lehet eléggé haboznunk...
Hédervári arca megvonaglott valami sötét emléktől. Aztán Károly közbeszólását fül mellett engedve, felvetette szakállörves fejét.
- Hol hallottatok példát..! Sohult semmi példa arra - folytatta felindultabban - hogy ez a harcos és vitézkedő férfinemzet valaha is asszonyuralmat elviselt, vagy csak gondolni is megengedett volna, hozzá a királyi tanács megkérdezése nélkül! Mert hol a nőben a tehetség a fene ordító pogány tatár s török ellen majd menni, de csak a belső zsibongásokkal is megbirkózni s a meglévő Birodalmat megtartani? És ha nincs, mint azt a királynék a mostani országzálogolásból maguk is jól beláthatják s tudják, akkor pedig kérdem: mirevalók lennének egészben? Pávákként talán pípeskedni, pávafarkukban megbotolva háborodásokat és ország szerint nyomorult kárvallásokat okozva, a trónt az érdemes elől elülni?
Megrázta oroszlánsörényét. Arcán mély keserűség tükrözött. Hangja már izzott.
- Nem, uram. Ebből minekünk felséges uram, már nagyon kijutott... És iszonyúan megsokaltuk, úntuk. Hiszem, hogy a trónba meghívásod az elnémított haza megegyező honfiúi akarata is... Kire nézve - ultro - el ne utasítson minket őfelsége... Hanem övezd már homlokodra a legszentebb koronát, mert tudjuk az ártalmas asszonyállat felől, hogy «cerebrum non habet»... és mert «plurima vota valent».
Károly mintegy legyőzve állt ott. Arcára volt írva, hogy ő most hát mit tehet? Ilyen jogos panaszok és ekkora felcsapódó lelkesedés közepett ime hamvába omlik, elveti személyes aggályait s meg, meg, megsemmisül...
Lassan lehorgasztotta fejét. Keble erősen hullámzott. Vállai megrándultak és elnehezedő szeme sarkában, egyszerre két borsónyi, tiszta könnycsepp jelent meg. Különben csakugyan valódi könnyek. Sajátságos tehetsége és módszere volt hozzá, hogy szükség esetén ki tudja őket termelni. Nem kellett egyéb, mint hogy ilyenkor felfokozza képzelő erejét, mélyre bocsásson holmi megható gondolatokat s legalább néhány pillanatra igazán higyjen bennük. És mesterségesen felingerelt lelke erre mindjárt engedett, átadta magát, ellágyult s izzadta a gyöngyöt, mint a gyöngykagyló. Hozzá Hédervári nyilatkozata még mintha külön rendelve lett volna ahhoz, hogy e furcsa műveletét most megkönnyítse. Egy ártatlan nemzet szenvedésének szomorú képét tárta elő... Őt magát idézte... Elérajzolt egy kiváló férfiút, amilyen mindig szeretett volna, bár sohasem bírt lenni és elhitette vele, hogy mégis csak olyan. Bűnös elődök vétkeit jóvátevő, eltörlő... országvígasztaló... egy új nemzetmegváltó.
Teljes sikert ért el. De tudta, hogy az ilyen készakart felindulásai nemigen tartósak, ezért sietett, nehogy könnyeinek meggyőző erejét könnyelműen elvesztegesse. Körbehordozta pillantását s bár mintha szégyelné, de azért a körülállók mindegyikének külön-külön jól odamutatta, szemébe ragyogta lelkének nevelt gyöngyeit. Az urak pedig életükben már másodízben bámulhatták a szent mirákulumot - ezt a férfit, jövendő királyukat - aki irántuk érzett égedelmes szeretetében... könnyekre indul.
- Fiat voluntas Dei in omnibus! - mondta végül Károly nemesen és egyszerűen.
Majd mint aki most már összeszedte magát és végleg felocsudott révületéből, felemelte kezét és szilárdan, a legférfiasabban hozzátette:
- De beleegyező elménket ahhoz kötjük, ezt nyilván jelentjük, hogy a bódogtalan királynék is megértik-e vajjon azt a veszedelmet, kibe úgy ők maguk, mint a szomorú haza lakosai belesodortattanak? És hogy akarnak-e saját szántukból leköszönni... s megmenekülni? Mert mégis az Úr felkentjei ők és a mi szerelmes nővéreink, kiknek mi a francia házassággal való szomszédságrontást már rég megbocsátottuk.
Még ércesebbre fogta hangját s főképp Hédervárihoz intézte szavait:
- Mondogattam nektek eleitől fogva, talán emlékeztek, hogy nem jöttem felbontani semmi törvényt, sem prófétákat, hanem az elméket lecsöndesítve és rendet teremtve, csak azokat beteljesíteni. Hát a királynék önként leköszönésétől nem tágíthatunk...
Mozgás lőn. A kemény férfiak, akik örültek, hogy kiszabadulhattak az elérzékenyülés szokatlan állapotából, kapva kaptak a cselekvés lehetőségein és maga Hédervári Kont István mondta elsőül:
- Persze, hogy ők is akarnak! Ez az ész szava.
- Köszönjék, ha megmaradhatásuk felől nekik akármi legkisebb módot hagyunk! - csattant fel mindjárt Korpády.
- Elég volt a parázna fajtalankodásokból és országvesztésekből! - rikácsolta túl Szerdahelyi.
De Horváthy püspök - attól féltében, hogy valami kényes és esztelen kifakadás megnehezíthetné Károly helyzetét s újabb szabadkozásokra kényszeríthetné - sietett a hangulatot termékenyebb utakra terelni.
- Ettől szűnjünk! - ráncolta a szemöldökeit.
Mert csakugyan unta is az örökös, meddő szájalást.
- Nem ez a módja a dolgoknak, tisztelettel kérjük kegyelmeiteket! Hanem hogy a királynékat ezen állapotok felől valahára személyesen megtaláljuk, előttük a kérdés mivolta elővétessék, hogy igazán megértsék helyzetüket s akkor hiszem, könnyen történhetik mindjárt... Mert hogy legyen az? - mordult még szigorúbb hangon. - Hogy jelenthessék ki ebben álló velejüket s talán már rég örömmeli leköszönő szándékukat, mikor mi itt mindig csak magunk közt hárkálunk, de nekik soha semmi szavat nem engedünk?
Öccse - János, a szlavón bán - rögtön elértette.
Csakugyan az a legelső, hogy valahára innen, innen egyszer kijussanak s a királynékkal szembe lehessenek! Ez akkor már nyílt kilépés, amit nem lehet többé elcsinálni (rájuk kell bízni!) és akkor aztán majd saját eleven erejénél fogva is tovább gördül a dolog.
- Ez okos beszéd! - lelkesedett. - Deputáció kelletik. Ki jön?
Választ sem várva karolta mindjárt egyfelől Korpádyt, másrészt Csuzy Mihályt.
- Én veletek megyek - erősítgette, bár a két keserű vadócnak anélkül sem kellett biztatás.
- Megyünk! - kurrogtak.
A legifjabb Horváthy öccs, Lacza, Poháros Pált s az Aba-nembeli Kompolti Istvánt vette pártul. Petőfia János szintén ott toppant és egyszerre csak mindenkibe beleütött a mehetnék, az egy Hédervári Kont István kivételével.
Ez valahogy lehorgadva állt Károly előtt, majd ráemelte borus szemeit s azt mondta töprengő csendesen:
- Én, felség, tudod, behoztalak...
- Tudom.
- Azt is tudod, hogy mint egy valóságos Petrus annak a jóságos jó Istennek egyigaz Egyházát, úgy tartalak uram... És hogy e bűnös királynékat vélem rákfenéül a haza testin...
- Gyakor hallottuk, bár mi azt kételjük - hegyezte Károly a fülét aggodalmasan, hogy vajjon mi készül itt?
S ekkor István, mint valami életrekelt Hádesz-szobor, megrázta komorú fejét és így egészítette ki halk szavait:
- Ne kételje felséged... mert verum est. De én azért hálás emlékezettel vagyok Nagy Lajos felől...
Most már értette Károly. Ez bár őt akarja királynak, de nem kíván a trónból kiszállító küldöttséggel menni.
Ó, ha ennyi a dolog..!
Megkönnyebbült és rögtön alkalmazkodott a kényes emberhez, akire elsősorban kellett ügyelnie, tudta.
Férfiasan megszorította jobbját.
- Intelligo... Maradjon hát velünk kegyelmed, mink majd együtt várakozunk, mert mindenestől fogva igen egyformán érzünk s gondolkodunk. Nekünk is ez uram, ama régi igéretünk miatt, nagyon, nagyon nehezünkre esik, hogy így lenne... Csak az a szíveket vizsgáló Úristen odafönt... csak ő a megmondhatója! Hiszen látta kegyelmed, csupán a rendcsináló kormányzóságot vállaltuk, utoljára is megpróbáltuk a trónból szabadulást.
*
De Károly a többi nekilódultakat sem engedte futni. Minden érzéke szinte kínzóan éber volt, mint az erdei vadnak, mely szakadatlan veszedelmek közt tölti életét s melynek még álmából is nyomban készen kell pattannia a védekezésre.
Így még a zenebona közepett a szemébe tűnt, hogy hátul lassan elnyílt az ajtó és tompa árnyékformán, begomolyodott a szobába valaki. És mialatt Istvánnal a legjavába parolázott, már azt is megállapította, hogy ki. Nem más, mint Forgách Balázs. István lehorgadt feje fölött figyelte meg közeledését, feszülten körbehallgató megvesztegléseit, nézetlenül is látta feléforduló arcának merevségét, érezte, hogy ez az arc sápadtan világít - s mindenestől egyszerre, egybe, egy páratlan gondolata támadt.
Ő ezt a rejtelmes embert most kideríti! A holnap érdekében meggyőződik róla, hogy vajjon őszintén hozzájuházott-e a szíves fogadtatás és rangban emelkedés fejében, vagy ha nem, ha csak farizeuskodni és híreket felszedni jár ide, akkor pedig soha ilyen alkalom, hogy keservesen meglakoltassa a kétfele kacsintó álnokságáért.
Nohát majd rögtön válik a víz a vértől!
Láthatólag bántódottan, azt mondta a tolongó uraknak:
- Hova, hova, kegyelmeik? Hogy lehetne, mint valami alacsony személyeken, rekta-mindjárt rámennetek a királynékon? Ezt az ő legméltóságosabb tekintetük soha meg nem engedi.
Azt akarta - sőt egyenest ki-követelte - hogy a fennkölt nőknek minden hódolat megadassék. Ezért úgy döntött, hogy valaki siessen előre, az illem szabályai szerint jelentse be a nyomon induló deputációt és kérjen számára legmagasabb meghallgattatást.
Mutatta, mint aki észre sem vette az urak kedvetlen fészkelődését. Keresőleg járkált a sorok előtt, míg egy véletlen odavillanásból - a két Dán testvér feje közt maradt kis résben - egyszerre nyilvánosan is felfedezte a beröppent Forgáchot, akinek roppant megörült.
- Hocca csak ott uram! Jövel csak előbbre! Nézzétek már, ki legyen itt? A királynéi főpohárnok s pincemester úr, nekünk egyiránsólag hiteles és igen szinguláris jóakaró hívünk. Hallotta hazafiúi gondotokat és nála jobb követet keresve sem találhatnánk.
Ő maga ment be a sorok közé, megállt Balázs előtt s felrakta kezecskéjét annak meredek vállára.
- No úgyehogy úgye..!
Egy válságos pillanatig szemtől szembe álltak a gyanakvó és lesüketült csendben. Mint a tengerfenék kutató ólmot, eresztették egymás mélyébe a tekintetüket. És Balázs egyszerre érezte végigcsattanni a gerincén, hogy: most! Most az ólom feneket ért s most ő azonnal ugrik és öl!
Ujjainak hegye ösztönszerűleg megérintette a kardmarkolatot.
Senki sem vehette észre és már el is engedte megint. Csak egy átködlő pillanat volt. Mámora megfordult, a vér ismét leszállt a fejéből. Hirtelen tökéletesen kijózanult és agya éles beleremegéssel fogta fel a helyzetet, a fegyveres alakokat s eliszonyodott, hogy micsoda végzetes dolgot készült ő itt tenni!
Hiszen ezek őt az első mozdulatra felkoncolnák?
Ő ugyan nem számítana, mert mire tette fel a fejét... ha nem erre? Csakhogy akkor egyszerre megszűnnék a bár rút és komisz, de most mégis rettenetesen hasznos komédia... minden palástoló halogatás. Már nem kellene illemkövetet küldeni. Robbanna az utolsó zsilip, szakadna fék: ezek a korcs zabi kölykek, e Horváthy dúvadak nyíltan kiokádnák ordas szándékukat s rohannának egyenesen... És ki a megmondhatója, hogy mi, mi nem történhetnék a készületlenül meglepett és teljesen védtelen nőkkel?
Nem, ez nem szabad... csak egyszerű férfiként sem. S így nem lehet királyokat szolgálni.
Nehány másodpercig még kábultan állt, szenvedő szeme rátapadt ellenfelére, akinek arcán még ott ült a felfedezett, kárörvendő, kegyetlen és gúnyos kis mosoly, - aztán egy szótlan igen-t intett, megfordult és engedelmesen kiment.
Ott a lelke mélyén egy hang mintha ítéletét olvasta volna. Valami tört...
Úgy érezte, hogy ebben az órában ő már halott... Minden becsvágyó álma a porban, menthetetlenül.

LV.
Soha még szlavón bánnak az udvarnál annyi-annyi megtanakodnivalója nem volt, mint Garay Miklósnak, mióta nem is volt szlavón bán többé, sem nádor, sem semmi. Amióta Károly a sok málhájával a királyi palotába behurcolkodott.
Most is az asszonyok mellett időzött. Az ő nagy jóindulatú, bársonyos komolyságával, meleg megnyugtatással igyekezett szorongó hangulatukat enyhíteni és Erzsébet néha szinte már a leánya előtt való színlelést is félretette, olyan buzduló hálával símult ezért hozzá.
Talán sohasem szerette ennyire ezt az ő kemenceformán mindig egyenletes meleggel fűtő, enyhet árasztó emberét, mint most, mikor csupa bizonytalanságok közt tántorgott élete és lelke a tömegek eltaszító hidegében fagyoskodott.
Főleg azóta szélesedtek így el az érzései, amióta Miklós hű feje fölött azt az őt kiadó, keveslő, jajongó és igérgető pillantást adományozta Balázsnak. Hiába vígasztalgatta magát, hogy ez nem volt egyéb puszta kényszerűségénél! Hogy esze ágában sincs a zöld legénnyel komolyan valamit kezdeni. Hogy ez csak egy-élet a sokak életével és a korona biztonságával szemben! Csak vak eszköz, politikai segítő eszköz az uralkodói, Isten-ember előtt tágabb szabadságban, akit magasabb érdekek miatt ma felfogott kicsit... no igen... hát élesebbre köszörült, de holnap megint elejt! Azért mégis égette a szerelmi bűntudat. Ő, aki képes volt hatalmas királyi férjét hosszú időn át különösebb nyugtalanságok nélkül hitszegéssel alázni, ugyanezt a csalást most teljességgel megengedhetetlennek érezte az alattvalóval, a szeretővel szemben és pedig a legérzékenyebb árnyalatokig. Sajátságos lelki készületénél fogva, valahogy kétféle mértékkel mérte a mérlegserpenyőn a szerelmet és a házasságot.
Bántotta azért a Forgách iránt való álnoksága is. Hogy ő csakugyan egy igazi, igazi Jezábel!
Az a szegény bolond, mindjárt füstölgő fiú...
Jól ismerte feltörtető lelkét s épp eleget hallott udvarszerte pletykálni a híres érzékies természetéről. Ez azóta - hű! - hol tarthat már a színes álomban! Micsoda egekbenyúló Babilont épít... felhőkből, levegőből! Ahonnét - ezt már a saját vele való szándékából, vagyis inkább a szándék teljes hiányából tudta - okvetlenül le kell hogy zuhanjon s talán sohasem heveri ki természetének kettős sérülését. De mindegy. Jobb megoldás nem kínálkozik.
Ilyen gondolatok közt borongott éppen, hallgatva fél figyelemmel viszont Máriát, ahogy rossz, rossz és megint csak csupa rossz dolgokat ontott Hedvig mai leveléből, mint egy fekete bőségszaruból, mikor egyszerre megrezdült. Lefogta a lányka levelet tartó kezét.
- Psszt, valaki jön.
Már olyan Istenadták voltak, hogy kifinomult hallásuk a legkisebb külső zörejt is felfogta és ez most nem volt épp olyan egész jelentéktelen nesz. Kongó léptek dobogtak. Hallatszott, ahogy az ajtónállók sorba siklatták elő fegyvereiket... s itt-ott valami morgás.
Vajjon ki a jövevény?
És mit hoz?
Nem mondták ugyan ki, de ez a kérdés ült ki a szemükbe, mélyen lesápadó arcukra. Maga az egész lényük sem volt már, csak egy hangtalanul felsikoltó kérdés.
Mert ugyan mi jót is remélhettek ők e makacs bajsorozat közepette, ebben a mind baljóslatúbb előjelekkel, titokzatos jövés-menésekkel, lappangva osonó árnyakkal teli, elátkozott házban? Ahol nincs, csak ólmos, örökös várakozás valamire, nem tudni, hogy mire. Ahol egy titokzatos kalandor ül a fejük fölött, akinek ők akadályok a netaláni nagyralátó terveiben.
Miklós fogta fel legvilágosabban e veszedelmes körülményeket és most szintén a zaj irányába fordult.
Végtelennek tetsző pillanatok múltak így s már csak egy ujjal kellett volna megérinteni a két feszült teremtést, hogy rögtön elpattanjanak, mikor... Ó!
Az ajtó szárnya berepült, ingatagon libegve maradt és az üres keretben az alig éppen idézett Forgách alakja jelent meg.
A küszöbön vesztegmaradt egy percig. Párás szemekkel bámult és zihált, mint az elkáprázott bika, melyet sötét istállóból a túlfényes páskomra kergettek. Aztán megrázta fejét s ledöbbenő, súlyos, nagy léptekkel elindult, áthaladt a termen. De valahogy félelmesen! Magán kívül. Mint egy halálból ittas. Mint egy megszállott, vagy őrült. És megállt az idegenkedve hátráló csoportozat előtt.
Nézték, szorongásig összezsúfolódva a fennakadt csendben, ahol minden fenyegetőleg hatott s kínzó tisztán hallatszott meg a legkisebb percegés is és egyszerre a bizonyosság súlyával terhelten érezték, hogy az ilyen hírnök mást mint veszedelmet, nem hozhat.
De ami még ijesztőbb volt, a gyászember nem is szólt mindjárt. Előbb egy ránduló mozdulat... csapta félre a dolmányleffentyűt. Ujjai begörbültek, haragos útálattal vonta ki a kardot hüvelyéből, keresztül a térdén, egy fülbántó reccsenés... kettétörte a csilingelő pengét s azzal - vele, a csonka csutakkal, néhai kardjával együtt - féltérdre omlott, vállal előre borult. Csapzottan arcába lógó hajával olyan volt így -
De nem. Nemigen lehetett ezt a képet hasonlítani.
És most:
- Alea jacta est...
Most már beszélt. El-elakadó, zörgő, rekedt hangon recsegett, mint akinek seb ül a torkában.
S azt mondta:
- Hát van határa Isten tetszésének. Im megmutattatik semmisnek lenni a ti jobbágyotok minden igyekezete... Én is azért tisztemnek ezennel végét adom... soha mátul nem szolgállak, magamnak is az életre nem sok időt hagyván... Mert királynék...
És itt felforgatta zavaros szemét.
- Mert - ismételte egy furcsa köhintéssel - aki Nagy Lajos maradványainak, így csak neked is kegyelmes asszonyom, olyan híreket hoz, mint nekem kelletik... s oly tehetetlenségben találtatódik...
Elfulladtan intett.
- Az e világból mintha máris kimönt volna.
Szavait mozdulatlan csend követte.
A másik három továbbra is a tűk hegyén ült, még mindig semmit sem értett s olyan meredek tartásban bámult, mint aki helyben lett sóbálvány. Míg végül Miklós szólalt.
- Quid novi! Hogy... Hát mi... no mi történt?
Vastagon ráncolta a szemöldökét.
- Nem való embernek s hozzá ily ifjúnak, nem való legmindjárt a halálozásokra gondolni, kedvesem... utolsó szorban engedvén a mennybemenetelt.
És elszántan a térdére ütött.
- Már hát hadd halljuk!
Balázs ráúsztatta kihalt szemeit, valahogy tétován elfogta és ettől fogva arrafelé beszélt.
- A morva-német sereg már a késedelmet bé nem hozhatja. Jön a deputáció... Ugymint, amely leköszönteti őfelségöket a koronáról... Trónból devastálja! Nagyságod, maga ítélje meg...
És egy lehulló mozdulattal visszacsuklott. Azt sem hallotta talán, amikor a sebzett ember felhördült. És hogy rugta is hátra, robajjal a székét.
Mi gondja neki már azzal!
Pedig az iszonyatok elől nem lehetett itt ma kitérni, hogy veszett volna... veszett volna e nap az időből!
Amit máskor nem tett az erős asszony, most az történt. Nyaka hosszan kinyúlt, fulladásformán nyelt egy üreset, mégegyszer nekilélegzett, de akkor sem jutott szóhoz, míg aztán egészen lehervadt, ólmosan lekonyult.
- Igazán vége a játéknak hát. A vak kocka kijött - mormolta elaléltában.
*
Már akkor ketten álltak lehanyatló teste mellett.
- Felség! - kiáltott fel Miklós fájdalmasan. - Még mindig ittvagyok, gondolom? S hitemre, a királyné bátorodjék! Nem hozzája illő csak a jószerencsében eleválódni, ellenkezőkben pedig alterálódni. Csak időben való a dolog! A rút, rosszemberségű nembarátaik és karlista baljóakaróik mesterkedése ez. De még azért vagyunk, akik az ördögszekér elől a végítélet táltosait kifoghatjuk!
És riadalmában férfi ügyetlenséggel rázta.
- Hát szívesedjék!
Mária pedig fel-felsikoltva tépdeste magát.
- Jézus Isten, meg ne haljon! Csak a kedvesanyám meg ne haljon! Pusztuljon bár a korona... mindenestül! Hiszen úgyis csak mi volt? Átkunkra volt! Töviskoszorú... megromlott gyermekségünktől kezdve!
Felsírt és a nagyon megijedt emberek vadságával dühöngött.
- Majd lehetne mindjárt nyugodalmas, szép lakóhelyen, csendes magunk házánál, majd lehetne frissen, úri módban nyugonni s élni..! Valami kedves, hűvös erdő közt! Nem érti? Kispatakok suttogása, virágok és madarak látása fölött örülni és boldog lenni... kire mindig vágytunk, de soha nyerhettük! Nem érti?
Izgalmában botorul csapkodta kezét az arcához és kulcsolta homlokán.
- Jézusmária! Mi, hát mi, jaj, ugyan micsoda jókat ád e nagyvilági aranyas dicsőség, hogy így odaessünk élte? Jobb ki nem mondanom, semhogy aki ezt a pokol torkát nem látta, soha el ne hidje! Én eleitől gyűlölöm és örömest hagyom! - kerengett szédülten és ökleit morzsolva zokogott.
Talán éppen ez segített. Ez a gyámoltalan zokogás. Ez a beszéd.
A megsemmisült asszony szemei nyiladoztak és már látó, szúró pillantással nyíltak ki. Két szikra ugrott ki belőlük.
- Nem! Nem engedem! - rivalt. - S mégsem! Nem, nem, nem! A játékot legutolsóig, tábla töréséig fel nem adjuk.
És felszökött, remegett minden porcikája.
Odatoppantott.
- Eresszetek!
Mindenkit félresöpört.
- Hol az a küldöttség? Áruló kutyák! Élő királyuk van talán a trónon? S ki mer akkor itten más királyt tenni, mintha ez már elhalt volna? A vártát! - robbant a fékje. - Hozzám rögtön! - lobogott. És őrjöngve vadult át a termen, fejvesztetten rohant össze-vissza. Felszaggatta még a falszekrények vak ajtóit is.
- Ide! Ki! Elő mindenkit, aki hű és igaz! Fel a haza árboncfáit! Országos gyűlést... gyűlést hirdetünk!
Amazok bénultan nézték. Tudták a sok szomorú tapasztalatból, hogy ennek okvetlenül jönnie kellett s hogy ilyenkor nem tanácsos beavatkozni, semmit a szerencsétlen tébolygó ellen tenni. Hadd hányja ki az első tajtékot. Akkor aztán magától lecsillapodik.
*
Azt hitték, hogy most is csak ez történt, mert rövidesen valóban aláhagyott a futkosás szele. A dúlt asszony térde kis ideig még előre-hátra imbolygott az ellentétes, nagy erőktől, majd kimerevült és erre a zaklatott teremtés egészben megvesztegelt. Rikácsolása is úgy elnémult, mintha egy láthatatlan kéz befogta volna a száját.
A széknél...
Arra a valamire hunyorgott.
Balázs volt. Feje lehorgadva, ott térdelt még mindig. Arcát tenyerébe temette, hogy legalább látnia ne kelljen jól akart munkájának átkozott gyümölcseit. Férfitermészete szinte jobban irtózott ettől az előre megsejtett viharos jelenettől, mint az enyészet minden ráleselkedő rémségétől. Hát legalább ezt ne... ezt ne!
Az asszony közben kínlódva küzdött a kijózanulásért. Lassú mozdulatokkal egyre a haját símogatta. Azután csakugyan magához is tért s már tisztán felismerte a fiatal embert. És mint akivel erre sarkaiból fordult a világ, mint aki egy rejtelmes lökést kapott, hirtelen tökéletesen lehült. Sápadt arca nagyon kemény és nagyonis gondolkozó kifejezést öltött. Vonásain váltakozó árnyak kergetőztek. Mintha titkon vívódott volna valamin, amit akart és egyben mégsem akart.
- Jezábel - suttogott.
Majd ez is elmúlt.
Mint egy sóhajtást, hosszú lélegzetet vett. Felemelte a fejét s észrevétlenül - elejtően - vállat vont. Valamit határozott... És mindjárt erre lábujjhegyen járva, az ő szokott suhanva hintáló, mély szárnycsapásokra emlékeztető lépteivel - mintha mindegyiknél a magasba készülne emelkedni, szinte mint egy nagy, bársonyos denevér - az összetört ember felé indult.
Lefejtette kezét a szeméről. Megemelte kissé az állát. Kényszerítette ránézni. És kitágult, örvénylő, ragyogófekete szemének legmélyéből, mintegy kútba delejeződve - le, le, le, egész a Balázs sarkáig - ekkor egy olyan lehorgonyzó, pillarezdülés nélküli, elszakadni nemakaró tekintetet küldött annak szemébe, amitől... hol maradt az első! S amitől a szegény fickó megint csak leejtette állát és minden csepp vére elkezdett forrni.
De háttal a másik kettőnek, a boszorkányadta portéka még mindig nem érte be ennyivel. Nem könyörült. Még mindig szívta, szívta, húzta magához, ameddig a serdülő férfi önkéntelenül, egész lényével, testével is követte.
Felemelkedett s egyszercsak lábon állt. És majdnem belerohant a reményeknek abba a minden kinccsel gazdag kincstárába, amelyet már örökre csukva hitt maga előtt, míg ez az egyedül jogos valaki meg nem nyitotta megint a kaput... Az életbe, mely csupa lehetőség. S az Asszonyhoz, aki több, mint élet.
Ó!
Hát szabad megmaradni? Lenni? Hát ez nem veti el? Nem üti rá a rossz szolgák szégyenbélyegét? Továbbra is ember s még úr és a lovag becsületére méltatja?
- Sőt... ó, ó, ó!
Egy királynő... Amilyennel eddig soha semmi atyafisága nem dicsekedhetett. Amilyet egyik sem kapott. Nem ízlelt...
Jót, de jó torkaszakadtából üvölteni kelletett volna.
Az az országgyűrűs kis mutatóujj ekkor azonban tűnő jelecskét intett a levegőbe, hogy: csitt! És ezzel egyidejűleg Erzsébet pillantásának két fekete nadálya is - mintha most végre sikerült volna magát teleszopnia - leszakadt, eleresztette.
A nő már királyi méltóságban állt a helyén s a romolásból szinte üstökénél fogva visszaráncigált ember, cinkos ösztönnel értette ezt az Asszonyurunk színeváltozását. Arca még lelkendezésében sem árulkodott. Éppen a nehéz körülményekhez illőnek tűnt. Mint aki őfelsége leereszkedéséből feloldozást remél s szívében mély jobbágyi alázattal, most csak ennek a kegyelemnek kihirdetésére vár.
Az egész összekapaszkodó, homályos kis furcsa valami: egyezség, segélykérés, bizonytalan tartalmú igéret... Isten tudja! különben mindenestől sem tartott soká. Nem tovább, mint ameddig két töprengő ember szeme a szokottnál valamivel talán hosszabban, egybekapcsolódik. A szertelen teremtés csapongásaiba meg már épp eléggé beletanulhattak amazok ketten ahhoz, hogy a legszélsőségesebb kedélyhullámzásai fölött se csodálkozzanak. Igy ők továbbra sem sejtettek semmit a történtekből, Erzsébet pedig most a kettépattant szablyára mutatott:
- Vedd! - mondta a megrázkódtatástól bár még falfehéren, de már értelmes és céltudatos lényként. - Te pusztulnál? A hű? Igen, a bitorló, kire legottan törvényt láttatunk, megkiáltván országellenes bűnben vétkesnek lenni, itt, itt, ebből a palotaablakból!
Balázsnak már kezében volt a penge tört darabja.
Az asszony rátette ujjai hegyét.
- Igen - ismételte. - Kardnak ez elromlott. Törött. De bicellusnak még nagyonjól megteszi... ha frissen köszörüljük.
Közben azonban nem a pengére, a poraiból támadt ember szeme közé pillantott még egy utolsót, biztosítékul.
Aztán elfordult.
- Gondolnék valamit...
- Késő! - vágott közbe Miklós.
Csak ezt az első kicsi nyugodtabb percet szorongta, hogy lendíthessen végre egyet a dolgok elakadt kerekén.
- Ház dől! Carolus ante portas! Tessen valahára megérteni! - csikorodott. - Ezek azóta talán már jöttön jővén jönnek, azt csodálom, itt nincsenek eddig!
Istenuram, hogy valakiknek ilyenkor jusson eszükbe a lovaggá helyreütés! És gondolják, hogy itten még talán kitudja milyen politikumokat lehet koholni és végbe vinni! Szánalmas asszonygyermek és bolondos gyermekifjú... be megverte a sorsa velük!
Hát nem hagyja őket balga útjaikra! Ezegyszer nem. Ő a felelős, akibe több komoly megfontolás adatott.
Keze élével vizet sepert le a homlokáról, szétvetett lábakkal beállt a királydrámába s így, lihegve és zakatolva, hogy ez talán még jobban meggyőzött, mint a szavai s amilyen szűkrefogva csak tudta, elmagyarázta a kétségbeejtő helyzetet.
Nem szépítgette, hogy holmi szerencsétlen intézkedések és persze a folytonos bujtogatás folytán, a közhangulat mostanig teljesen a királyi család ellen fordult.
- Túlontúli erővel és erőszakkal szemben egyelőre mit lehet kezdeni? Világért sem, hogy a háborodott plebset még talán messzebb ingereljük! Mert az nemigen magamértékelő, nemigen civilis, inkább a viseletéről nagyonis könnyen megfeledkező!
Ha át nem adják neki a koronát, amint kéri - mint ahogy szerencsére ma még mindig csak kéri - holnap majd elragadhatja kéretlenül... és fejestől.
Szerinte a királynék méltósága és gyengébb neme itt nem volt védelem többé. Mert akkor ennyire sem juthatott volna a dolog.
- Szándékát az első megzendüléskori esetben, a csürhe eléggé kikiátozván...
Erzsébet már csak itt-ott szólt közbe, akkor is igen halkan.
Ilyen egyszerű megjegyzéseket tett:
- Megtagadjuk hát az atyák joggal bírt örökségét?
Vagy:
- Saját elbúsult híveinket is evvel a kezünk alá ejtsük?
Vagy:
- Két megkoronázott király egyazon országban miként gondolható?
Egyébként egész csendesen viselkedett. Karbafont kezekkel, háttal egy nehéz diófa bútornak támaszkodva állt és minden szót külön mérlegelni látszott. Váltakozó szembogarú, nagy fekete szemei most meglepően világos sárgáknak látszottak és szürcsölő kis hunyorgásokkal kísérték Miklós szavait, akinek tekintetét különben gondosan kerülte. Aggasztó szépségében olyan volt így, mint egy pompás, egykedvű párduc, mely eltikkadt a túlforró déli heverőn. Csak néha csapott ki nehéz szemhéjjai alól a gyűlöletnek egy zöldes arany pontocskákat ugráltató villanása és vékony ajkai ilyenkor megremegtek, mintha kimondhatatlan súlyú szavak és titkok szoronganának mögötte. De legott elmúlt ez is s ő kifürkészhetetlen lett ismét és magába merült.
- A kelmed finális tanácsolása?
- El nem hallgathatom! - borzadt vissza Miklós a saját megsejtett sikerétől. - Lemondani s ezt amily gyorsan és szépszerével csak lehet!
- Sajnálatos hát.
- Így kíméletre számíthattok s valamég a Nagyisten életet hágy, remélheti felségeitek, hogy az elbitorolt Birodalmat rekuperálhatjuk, atyámfiai! Mindnyájan, hű szolgáitok és bizonnyal Zsigmond herceg is, érte levén...
- Mi pedig magunkat a megromlott hazából addig szépen kimentjük, biztonságba helyhezzük s életünket mit sem veszélyeztetjük - mondta Mária boldogtalan kis arccal. És dermedt szemében félreérthetetlenül ott ült a halálfélelem.
De anyja oda sem nézett, csak kurtán elintette.
- Gyermekbeszéd, kitől felséged mostan szűnjék. S te, uram?
Balázzsal az életén és vérén alól többé egyáltalán szóba sem lehetett állni.
- Meghallottuk, jól emlékezetben tartjuk s egykorban megjutalmazándunk - felelt zsugorodó kis mosollyal az asszony.
Azonban mégis Miklós javaslata mellett döntött.
- Az idő sürget. S mi hát azt mondjuk, uram: történjék! Legyen a kegyelmed mindenkor atyai tanácsa szerint.
*

Ahhoz képest, ahogy ez a valóban döntő fordulat kezdődött, bámulatos símán ment minden. Sőt olyan túlsímán, ami okvetlenül gondolkozóba kellett volna hogy ejtse a szomorújáték másik három résztvevőjét, ha a zűrzavar felületessé nem teszi a figyelmüket... már ami egymást illeti. De ők kifelé tartogatták a gyanujukat.
Erzsébet pedig így szólt:
- Et nunc, leányom, jöjj a palástba, trónba... S ezt itten végezd el, felség... Rövid legyen a király!
Ameddig sietve magukraszedték a legszükségesebb fejedelmi holmit, átmentek a főszobába és elrendezkedtek a trónban, az asszony folyvást dongott. Szavanként oktatta a gyermeket, akit már csak az anyai akarat tartott fenn. Szája kék volt. Szederjegesek voltak a körmei, mint a vízbefullté. Szeme előtt minden szívverésnél vonaglott egyet a világ. De azért hallgatott az utasításokra és engedelmesen bólogatott.
- Kegyelmed Garaym erre jobbkéz felől. Fel ide a dobogóra! Nyitott kardod vállig. Jó Forgáchunk pedig majd elébük... Aztán te is frissen feljössz! Úgy. Most mehetsz. Kész! Jöhetnek - hallatszottak Erzsébet sietős, halk vezényszavai.
Ekkor Balázs végigdöngött megint a termen, kiment és azzal csend lett. Törékeny, mélységes, mozdulatlan csend. Várakozás... Mint az előző. Csak nem olyan hosszú.
Egyszerre idegen hangok kezdtek behatolni. Valahol egy ajtó kurtán becsapódott. A feljáró tövében valaki megköszörülte a torkát. Gomolygó dobogás...
A zaj a lépcsők felől emelkedett. Zűrzavaros lármába tágult. Hallani lehetett, amint egy borízű hang - a többi közt hirtelen magára hagyatva - ezt mondta:
- No! A hármas határláncnál...
Majd később egy másik:
- Ember a hébért ha emeli...
Az egésznek semmi értelme sem volt, csak közelgő heve. És mintha az eddig süketmerev ablakok gyengén megrezdültek volna.
Aztán valahára Balázs megjelent a küszöbön.
- A király alázatos alattasai, jelentvén!
A tört kardot csillogtatta tisztelgésre és tüntetőleg azzal vonult, fel, egyenesen a dobogóra. Ott a Garayval ellentett oldalon, összecsattanó bokákkal megállt, kifordult s szoborrá merevült.
De már jöttek a többiek is. Szinte mintha kergették volna őket.
Bent azért valahogy meglohadtak s az asszonynak az villant át az eszén, hogy sunyi, sunyi, leselkedő lopók... Olyanok, mint a valóságos sompolygó és ólálkodó réti farkasok... Szaglásztak és szimatoltak, nyugtalanul, rosszat neszelve ódalogtak, idegenkedve hőköltek s megzavarodtak.
Mert... Különös!
Mintha csak holt tetemek lennének azok odafent a trón emelvényén. Egyik sem mozdul. Különös... És nemigen kedélyes látvány...
Itt mit kellessék hát tenni?
Főképpen bántó volt a korona sok táblás gyémántja, hogy milyen kísérteties, lilás derengésekkel sziporkázik... Mintha a szellemek világából sugárzanék elő.
Végezetül mindenki bejött s ekkor a tömör sorok egyszerre szétváltak és Horváthy János - már nagyonis élő valóságként - előre suhant és pillasütés nélkül, egyenesen a királyi nők arcába, támadni kezdett.
Az emelvényen erre sem mozdult senki. Hallhatták, de nyilván nem hallgatták a szavát. A gyámkirályné, mintha szórakozott, álmos lenne és erősen unatkoznék. Az őrtálló urak, mint a faragott gyámkövek. Mária is feszes háttal ült az aranytámlájú székben, mint egy kis fabábú. Ő azonban az első kínálkozó alkalommal mégis felvetette szemeinek sötét félholdjait és hegyesen, kicsit mintegy haragosan felkukorékolva, így szólt:
- Mi, Mária, királyotok, ésatöbbi, a felforgó ügyben senki más mint Károly őfelségével nem beszélhetünk. Hát kímélj és küldd! Kegyelmeitek pedig szűnjenek! Ez királyi hagyásunk.
A szegény gyáva teremtés fellélegzett, hogy legalább hiba nélkül felmondta a leckét és hogy a félelmes Horváthy csakugyan kitakarodott. De a többieknek eszük ágában sem volt parancsot fogadni. A korona varázsa, Nagy Lajos emlékének pillanatnyi bűvölete megtört. Az elégületlenek beáradt tömege nem látta már csak esztelen megrontóit, terveinek akadályait és maradt. Azértis ottmaradt! Az az élhetetlen gyermekacsarkodás helyreállította önbizalmát, gőgjét. És hogy a máskor oly félelmes anya, a hirtelen nagysenkivé lett nagyvalaki - Garay is - bezzeg hogy piszül!
Mozgolódás lett, „Most dirigáljon!”
Sokféle kavargás, keserű kóválygás, talpköszörülés, orrfúvás. „No mégsem..?”
És némelyek itt-ott felröhögtek, bár voltak, akik tisztességtudásukat végig megőrizték és nehezedni érezték szívüket.
*
Károly aligha tartózkodhatott valami messze. Ehhez túlságosan sebesen előkerült és a kínos helyzet végetért. Őt már urának vállalta a tömeg és elnémult. „Hőköm Mátyás” pedig azzal mutatta ki lovagi gondolkozását, hogy nagy ügyesen maga alázkodott meg a legyőzött asszonyok előtt.
- Felség! Szerette nővéreink! Az országos állapotok véletlenül is oly hirtelen támodván s fordulván... Mink is azért elhidjétek, a koronán legkisebbed sem kaptunk... hanem számos haza lakosai jöttenek ránk folyton unszoló kérlelésekkel... az itteni nagy zabolátlanságokat megorvoslandó...
Rövid beszédben előadta roppant tusakodó, ellenkező elméjét, szorongatott nagyártatlan helyzetét: mennyi s mennyi imát ontott a nagy éjszakában... és hogyan kérte Nagy Lajos sugalmazásait... míg végül az árva nők igazán tűrhetetlen megterheltetése... a segítő szomszédi buzgalom... a közjó... legfőként a közjó! a békés rend...
Ezzel be is fejeződött.
Mária a lelkére körött királyi nehézkességgel, vontatott orrhangon, valahára kimondta a döntő szavakat, melyeket már mindenki szomjazni és sürgetni látszott:
- Minor virtus cedit majori! A büszke s féktelen magyar nemzetet asszonykéz nem vezérelheti. Megértettük kedves rokon! Vedd hát őseid országát, legyen tiéd a pálca és használd azt tetszésed szerint.
- Azért mind együtt maradunk! - lángolt ki Károlyból a boldog rajongás. - Együtt a szeretetben, atyafiaim! - tárogatta karjait a levegőben. - Hármas egy házban, én édeseim! Mint lett volna az Idvezítő és Mojses és Illés, ha szállást üt tanítványaival a dicsőülésnek hegyén!
S ide-oda fordult emelt karjaival.
- Csak ti most már mitől se tartsatok! Inkább mostantól ti már szépen megpihenve, békén nyugohodjatok! Hiszen én, én őrködöm ennegtova fölöttetek és a Birodalom rendes állapota fölött!
*

És a föld nem akart megnyílni, a mennyezet nem szakadt be: egyáltalán semmi sem mutatta, hogy itt valami rettenetes dolog történt. Országos bűn bevonzotta az idegen bűnt. Úrrá lett Szent István nemzetén a feneketlen hamis hazugság, a megejtő álnokság... Kapzsiság, hódítás... Hogy cinkos gondolatok pókfonalai kötődnek árulók és árulók s elbolondítottak közt, láthatatlanul: csak adni, vesztegetni az apák örökét!
Nem. A bútorok közömbösen lomoltak a fal körül, a palota hallgatott, a trón hallgatott, Forgách Balázs hallgatagon állta a vártát és Garay is bár sötét, de csendes és nyugodt maradt, mint egy vasfedővel lezárt sírtorok. Sőt még a mindig viharos anyakirályné is higgadtan viselkedett. Túligen higgadtan... Ebben azonban most senki sem látott semmi feltűnőt. Az uralomra jutottak elkápráztak a letaszítottak fölötti győzelmük örömében.
Hát ez ilyen egyszerű?
Sohasem hitték.
- Hiszen akkor ezt már rég kellett volna... Ezt akkor már réges régen végbe kelleték vala vinni? - ölelkezett rá könnyezve Poháros Pálra Csuzi Mihály.
Petőfia János a homlokát böködte:
- Hogy míly csekély tulajdonítású is az emberi állat... s míly rövid értelmű!
Anjou Mária átadta a hatalmat, a legkisebb vonakodás nélkül. Nem volt király többé a bakmagyarok földjén, Nagy Lajosnak beleúnt, megszakadozott népén.
*
A mámorban úszó lígabeliek rögtön nyargaló szolgákat kerítettek, hogy csak nyergelten-fordultan, lehetőleg még abban az órában ország-világ értesülhessen a királynék önként lemondásáról, a magyarországi új uralomról.

A párkák pedig sodortak egyet titkon a rokkán.

HARMADIK KÖTET

TIZENKILENCEDIK RÉSZ
A FEHÉRVÁRI FEKETE NAP
LVI.
1385 Karácsony havának 31.-ik napján, vasárnap reggel kilenc órakor, az ősi Fejérvár koronázásra készült. Látott már királyavatási ünnepélyt. De ilyet, mint ez a mostani, soha.
A jámbor atyafiak tágra meregették a szemüket.
Hol maradt a különböző küldöttségek jövés-menése?
Csodálatos!
Hol a sok csillogó papi ornátus?
Nem hogy sok, úgyszólván semmi sem mutatkozott mindezekből. A nagy eseményt meghirdető heroldok helyett - közvetlenül - mintha csak egy bandányi félelmes martalóc csapott volna be a szent falak közé. Ez mind hosszú, kétélű szablyákkal, tőrökkel s nehéz lándzsákkal száguldott; mind íjj, nyíl, puzdra, buzogány és lobogós kopja terhével csörömpölt s lesett mindenfelé, mint a csapdát gyanító vad. A lovasok szétpezsegtek, becsaptak minden főútmelléki utcába és ágaskodtak kinek-kinek a szeme közé, ábrázatát fürkészték, mintha vérbűnben vallatnák.
Miért?
S ez mi?
Hol az aranyak? Hermelin, a bíbor? Hol a tollbokréták a lovak fejéről? Ékkövek, a szőrmék? S a finom palotásasszonyok, az ő gyönyörködtető, nagy öltözeteikben?
Mindezekből semmi. Legfeljebb annyi különbség volt a beruccanók közt, hogy némelye magyar mód szerint hármas pelliciumot viselt, mások pedig, idegen példára, egyéb burkolatot. De ez valamennyi állától sarkáig fegyverben meredezett - és legfőként a rég emlegetett s annyit áhítozni hallott új király, Károly.
Ő keltette Fehérvárban a legnagyobb meglepetést.
- Ez?
Pikkelyes páncélümög... vasmell. Pajzs, fel- és alszár védő. Ércből való volt rajta minden. Jó még, hogy a sisakrostélyát feltólta. Bár a nép azzal sem sokat nyert.
Huss!
Már tova is szöktetett a jövendőbelije a dárdaerdő közt. Úgy vadult végig a menet a nagy utcán, hogy a megriadt bámészkodók ész nélkül ugráltak be a kapuk öblébe, palánk védelmébe, ki hova tudott és csapkodták aztán magukról a rútságot, amit a patkó felvert. Párolgó szemmel álmélkodtak a tovarugaszkodó lovas után.
- Ez?
Sokan el sem hitték.
- Ez?
- Rőt.
- Rőt szakálla kelljen egy királynak lenni!
Bár magyar nevelés volt az uralkodó-jelölt, errefelé azonban nem forgolódott s így az atyafiak nem ismerték. És az itteniek sehogysem értették Buda veszett gusztusát.
- Hiszen ez csak valami idétlenül elhullajtott kis vakarcs?
- Noha jól körülfoglalta magát! Nem láttátok? - csóválta a fejét egy tisztes gyertyamártó és lenézőleg köpött.
- Ilyennek volna olyan világraszóló híre, hogy így meg így... vitézül, férfiúként, ennek a férfinemzetnek vállán trónolni s onnan majd rendet teremteni fog... Beszéljenek!
Nem, nem hitte. Semmi uralomravalót nem vett észre ezen a singnyi kurta fattyún. Más hazabeli lakosok viszont határozottan állítják. Hát akkor mi... s hogyan?
Zavar volt. Az örvendezőknek elromlott a kedvük. A vidék... Az utca... Elgondolkozott. Nagyon.
Főképp az nem tetszett, hogy a mindenféle szegődtetett nápolyi számszeresek, horvát s csak itt-ott magyar katonák, alig még hogy letették a lovak jegyét az útra, mármeg újabb harci csodák kerültek elő.
- Ezt úgy hívják, hogy ostromgép! Ostromgép: avagy machina - csillogtatta volna tudományát egy italián csatákban forgott hadfi, de senki sem méltányolta. A soron következő, bámulatos szerszámokat rőkölte minden szem.
- Ehol az ingéniák! Ezek meg a nemrég divatbajött tűzokádó sárkányok! - emelt a hangján a hadfi. - Csak valami porocskából gerjesztenek ordító tüzet s azt köpködik, roppant fénylések és bumahányások közt!
- Falconusok! Álgyúk - magyarázta egy más csoportban egy másik tudós.
A békés emberkék elhülve nézték.
- Sohasem hallottuk.
Most pedig ugyancsak lehetett hallani. Mert keréktalpakra voltak láncolva az ebadta halált okozó eszközök s olyan agyarázkódtató remegéssel dübörögtek, hogy a nép, mely kibolondult a hagyományos pénzszóratásra és egyéb őt megillető vígalmakra - de mindebből persze semmit sem kapott - szinte belesüketült.
- Hát ez ide... minek?
- Mintha várat vítatnának!
Hült, egyre hült a vidék, az utca. Komolyodott. S gondolt némelyeket s némely beszédek keletkeztek.
- Koronázáskor?
- Igy kellessék ránk csattanni!
- Sem ördög... mifene, még országnagyok sem?
- No azok azért voltak.
- Hun? Mék?
- Hát ott elől. A vasakba.
- Vasba, vasba! De minek? A régiek nem szokták.
A nép nagyon közeljárt a valóság eltalálásához:
- Félnek? Kitől! Mitől!
Némi kárpótláshoz csak azok jutottak, akiknek sikerült az első sorokba visszafurakodniok.
Egy hintó.
Ez az egyetlen, no ez igazán szép, magyarosan fejedelmi és méltó volt s a bentülők is.
Bíbor és hermelin.
Történetesen a leköszönt királynők...
- Ez már beszéd!
- Éljen!
Egy tímár, az kezdte. Maga sem tudta, hogy. Önkéntelenül. És önkéntelenül mások is csatlakoztak, ami réges rég nem történt. És akadtak, akik egyszerre emlékeztek, hogy lehetett akármi... sok-sok hiba, igaz... de ezek a nők legalább sohasem sajnálták el a szórakoztató, nagy látványosságokat a néptől.
Kár, hogy az egész élvezet alig nehány pillanatig tartott. Aztán már jött is egy Szerdahelyi Péter lovag és pogány szitkozódással csendet parancsolt.
- Hogy az a lánggal égő kénköves tüzes esső..! Fogják be a szájukat kentek? Ha pediglen kitátják, azt éltessétek akit való, nyű megegye helybe kenteket!
De rajta kívül másokat is nyugtalanítottak a szabálytalan hangok.
A fiatal Horváthy visszacsörömpölt egy hátramaradozó és tüzetesen vitatkozó kis csoporthoz.
- Szöglaky hej! Szöglaky! Holmerre vagy uram!
S dérlepte bajusza dühösen vonaglott.
- Ezért egrégius? Igy ügyeli a rendet?
Fojtott hangon tette hozzá:
- Az bestyéket kell a népek most éltessék?
- Csak abba vélekedtünk - kezdte volna a megpirongatott úr, de a vadféle Horváthy Lászlót nem érdekelte a szóbeszéd matériája. Az ordas hidegben gőzkígyót lövelt az orra.
- Udvarmester ott tartózkodjék mindenkor a királynék mellett, különben nem történhetvén...
És az iménti rejtelmességgel sugta hozzá:
- No, még oly tetszést nyerünk, hogy titokban e tűzkínjára való nőstínyekhez húzol!
- Ezt uram távoztatjuk! Ez micsoda dolog? Nincs itt semmi nagyobb baj.
- A nép a tyúkkirályokat élteti.
- A nép a Szerdahelyi gondja!
- De a hintó meg kié? Kegyelmedé, disznószüvette! Az efféle járatokban minden hirtelen történetekre fel kell készülnünk.
Még azt is erősen lelkére kötötte Szöglakynak, vigyázzon, hogy a királynék ki ne tekingessenek az ablakon és ha már... akkor pedig örvendetes látványt nyujtsanak.
- Világra mehetne a hír, hogy nemigen a saját akaratukból utazgatnak velünk... kirenézve is hogy micsoda zsibongás üthetne ki a párthíveik közt, kegyelmed maga is azt jól elgondolhatja.
- Hú, az bizony nem jó lenne.
- Nohát! - csóválta meg sisakos fejét László s aztán már engesztelődöttebben, együtt, előre ugrattak.
Legjobbkor.
A hintóablakon szét volt válva a függöny és a trónról leköszönt Mária leány éppen anyjára ölelkezett s nem a legbátrabban.
- Lássa-lássa kegyelmed?
Szöglaky bűnbánólag lógatta a fejét.
- Ejnye... Hogy az énistenem... Ebtől fajzott..! Majd hát mindjárt, pajtás..! Ne haragudj. Csak erigy, erigy édes atyafim, nem leszen többet, ha mondom.
És benyitott mérgesen a kocsiba.
- Szívesedjünk itt asszonyaim, szívesedjünk, másmint rosszak történhetvén!
Hála a Teremtőnek, megkondult valahára a szentistvánbeli öreg harang és ebből reményt meríthetett Szöglaky, hogy... majd csak... hamarosan megmegy minden és lerakhatja gondját.
Mások sem bánták volna ezt. A friss fordulatokat kedvelő Budáról kijőve, borzasztó ám az, ilyen felelősségekben lenni, az ósdi észjárású, külső nemzet közt! Palástolni, hogy ez itt most valóban nem a megszokott királyültetés, ez az ünnepély. Hozzá kinthált éjjel az idő, a sok vas és rézhistória nem ad egy csöppnyi enyhet... jó még ha valaki azt a kis égettbort használta.
Kelleténél bővebben is megivott Szöglaky. Igazság szerint dupla porciót. De bárha némi zsongásokat és hintálásokat tapasztalt, a jövendő miatt azért nem búsult, sőt egyelőre az okos eszét dícsérte.
- Contra catarrhum, sume cantharrum...
Abból még, hogy királyt ültetünk, nem következik, hogy okvetlenül megbetegedjenek a hívek. Mert a templom dermesztő csak egyszer igazán ilyenkor!
Ott bizony füstölt a lehelet is és sokan szívből sajnálták az agg Kaplay Demeter prímást. Akármilyen kemény legény volt ezelőtt, a szél mostanában többször megérte s nem kis fáradságába kerülhet, végbevinni ezt a...
De csakhogy elkezdte!
Szöglaky nagyon megkönnyebbült. A királynők elé igazodva mindjárt el is indult, hogy a senescallusi bot vezérlete mellett, nekik a szentélyben kijelölt helyeiket megmutassa. Mert úgy kellett itt azt most feltüntetni, mintha az egymást „kölcsönös megértéssel” felváltó királyi személyek közt legmelegebb lenne a barátság... Már egymagába elég szépséghiba, hogy ilyen harci menetben kellett behozni Fejérvárra Károlyt. Hogy ettől eltekinteni az óvatosság miatt sehogysem lehetett. Csak legalább a találgatásokra több okot ne adjunk. Az udvarmesternek ezért a beérkezés percétől mindenütt az asszonyok előtt kellett lépdelnie, színleg mintegy díszvezetőül, az aztán megint senki orrára sem tartozik, hogy valójában miért.
De annyira ivottas mégsem volt Szöglaky, hogy félútban egyszer legalább vissza ne sandítson, megtekintendő, hogy nem siet-e túlságosan? Azok a bíborpalástot farkaló bábuk képesek-e vajjon az ő dali lépteit követni?

Hát csendesen megfordult - és csendesen a világ is vele fordult. A világ, a templom s velük a szerencse kereke: ennek a korszaknyitó napnak minden dolga és következése.
Sehol a királynők!
A rémült ember szinte hanyattvágódott. Jaj!
Egy pillanatig még majdnem ki is józanult. De aztán csak megvígasztalódott, sőt a kapatos eszével még meg is örült.
Hála ég Urának... azért nem történt éppen végzetes hiba. Mert ahol bíborlanak, ni, a hermelines palástok! Felfedezte őket kissé oldalvást, az oldalhajó környékén.
Instált egy kis helyet, hogy rögtön a nők után nyomul, közben azonban a meghívottak úgy elöntötték a szent csarnokot, hogy a hátulról jövő taszigálás miatt többé azok sem engedhettek, akik készek lettek volna útat nyitni.
Az ár ellen törés lehetetlenné vált.
A póruljárt ember elszörnyedt.
Most mit és mit..!
Bár inkább egy zsák balha őrízetével lett volna megbízva!
Végül a beszeszelt agyak áldott könnyenvevése aztán másodszor is kisegítette a gondból.
Nojszen nincs itt azért semmi égrengető... Mert ha oda nem juthat a királynékhoz valaki, akkor azok sem szökhetnek ki onnan, a tilos, külső szabadságba. Kis lúgkészítés... Főmosás... Bizonnyal leszen. Fene Horváthyak ezt neki szó nélkül nem hagyják... ezt a baklövést... annyi szent! Csorba is az ünnep rendjén, hogy nem ott legelől fognak pompázni és tanuskodni a trónról lelépő királynők. De fő mégis csak az, hogy egyáltalán jelen legyenek.
Az ebadta személyeken különben semmi ártalmas szándék nem látszott. Elől a lemondott Mária király... gyámanyánkkal éppen csak egy almási veres szárkofághoz igyekezett. Ahhoz a márványkoporsóhoz, melyben Nagy Lajos tetemei nyugodtak. És Szöglaky boros feje úgy ítélte, hogy ez érthető. Atyja volt Máriának a dicsőült, ama rossz-tündér asszonynak meg mégis csak az ura s tehát hadd vezekeljenek... ha már így fordult. Ő nem az az ember, aki az ilyesmit megakadályozza.
*

A szentélyben közben haladt a Károly beléptével azonnal elkezdett szertartás. A két üresenmaradt trónszék láttára lett ugyan ott elől valami kis hőkölés, percnyi elmosódott, tűnő valami... a bennfentes urak ábrázata elfakult, de a beavatatlanok nem törődtek velük, minthogy a királynőkre vonatkozó előzetes szabályokat sem ismerték. Ők mindent a legjobb rendjén gondoltak, egyébként pedig olyan kimondhatatlanul fáztak, hogy már csak ezért is szorgalmazva lesték a koronázó igéket s megkönnyebbültek, mikor azokat valóban hallhatták.
Az agg prímás kifele fordult.
- Akarjátok-e királyotoknak Károlyt?
Sürgősen igenlették.
De ahogy a kiáltás kidördült, úgy elhalóban, egyszercsak... mi ez?
Mind többen kezdtek fejet kapdosni.
Valahonnan oldalközépről...
S tájékozatlanságukban eleinte egymást fürkészték, míg aztán átal megborzongva fedezték fel a valóságot.
Az oldalhajó irányából jött az a különös nesz. Az almási veres szárkofág felől... Nagy Lajosnak dicsőségben enyésző teteme felől... A királynék felől.
Zokogás?
Igen. A dörgedelmes választ követő csendben, templomszerte, tisztán, világosan hallhatólag, az volt.
Az özvegy kezdette; az ötvenes éveit még mindig lehazudtolóan friss és varázslatos teremtés, de oly ragályosan... Nem csoda, hogy az árva lány pillanatok alatt velesodródott.
Már hogy igazán sírt-e Erzsébet, azt csak a lélekvizsgáló angyal tudta volna megmondani, mert zokogtában mind a két nő arccal előre borult és térdenállva, kezével födte a szemét. De Máriának újabban erősen lefogyott arcocskája a rázkódásoktól többször felvetődött s ilyenkor láthatókká lettek lecsorgó könnyei, melyeknek őszinteségéhez semmi kétség nem fért. Erzsébet vállai különben szintén hevesen rázkódtak. Igy ő általában hasonlóképp elkerülte a gyanut, noha a károlypártiak dühösen szorongatták is öklüket és esküdtek volna, hogy ez az egész csak mesterkedés, ügyes, átkozottul sikerült fogás.
Szöglaky semmiesetre sem tartozott a mélyenjáró elmék közé. Ő egyszerűen megijedt a bánat ez illetlenül erős zaján, mely éppenséggel nem lesz alkalmas a rovásán levők csökkentésére s melyért a bősz megkárpáltatást most már semmiképpen el nem kerülheti.
Ijedelme csak akkor lett rémületté, mikor - felágaskodva - jobban megvizsgálta a kellemetlen hangok forrását.
Majdnem leszédült.
Az egymást átölelve tartó nők vállain nem ékeskedett többé hermelin, a bíbor. Nem. Az egyetértő részvételt és örvendeztető pompát hirdető díszpalástok ott hevertek a koporsólépcsőn, a belőlük kihámlott két némber pedig... talpig a legmélyebb gyászban! De olyan egyszerű, olyan sívár volt az a fénytelen gyapjúzsákforma, hogy szinte már nyomorúságról tanuskodott és hogy annál mélyebb gyászviseletet el sem lehetett volna képzelni.
- Hű, Istenuram, adta boszorkánya, mit ki nem eszelt..!
Megátkozta már Szöglaky azt a kis aqua vitaet és fogadta vacogó lélekkel, hitére, becsületére, itt, itt az oltár előtt, hogy... nem! Ez életben mától... Soha, soha többé... Csak ez egyszer szabaduljon a gonosztól! S ó, ó! Hogy bár hallatszanék valahára az a másodszori kérdés, hogy: akarjátok-e..?
Végre aztán hallatszott is. De a válasz egyöntetű szép egysége valahogy már megbomlott.
Voltak, akik a tehetetlenség sajgó gyűlöletével figyelték a két fennhangon síró nőt, míg az eset gyanutlan szemlélői úgy érezték, mintha villám csapott volna beléjük.
- Mi... Mi ez?
Főképp a közeleső csoportokban, rémülés lett.
- Nagy Lajos árvái gyászba foglalták magukat?
- Esztendőkkel Lajos halála után?
- És rínak, év utolsó napján, Szilveszternek vídám vasárnapján, az új király koronázásakor?
Ez felette komorú és felette, felette meggondolkoztató jelenség volt.
Sokan álmélkodva néztek össze. Fojtva kérdezték, fojtva is alig merték:
- Hát nem ők maguk hívták be Károlyt?
- S... nem sajátszántukból ruházták reá a hatalmat?
A zavar gyűrűje terjedt és a második beleegyező válasz bizony jól megkésve, határozatlanul és megcsappanva jött, bár a bajt neszelő Kaplay Dömötör eléggé kitett magáért, ami a kérdés erejét illeti.
Az öreg úr pillantása, a nép felé kifordulva, valahogy épp Zámbó Miklósra esett. Mások is nézték s mind többen látták...
A nagy behemót ember egész testében remegett. Arca szederjes volt a vértódulástól.
Mindenki tudta, hogy kegyvesztetté tették volt a királynék. Régebben elég nyiltan el is állt mellőlük. Hát ha most mégis történik benne valami..?
Ettől az újabb kínos eseménytől megint újabbak, sőt a legharagosabb ellenpártiak közül is többen megrezdültek.
- Istennek vicéje, a lelkiösmeret..?
A bihari Toldy György mentette volna, ami menthető. Kitámogatta a templomból a rosszulléttel küzdő óriást. De ez sem használt többé. Amerre mánmeg ez a siralmas menet elvonult, lábcsoszogás, köhécselés, forgolódás lett. A figyelem megoszlott, nyomottá vált a hangulat és a harmadik kérdés után már percek, végehosszatlannak tűnő, kínos percek teltek s még mindig semmi és semmi... a szívszaggató zokogáson kívül. Nagy, nagynehezen, többféleképpen zavartan és szakadozottan, végezetül aztán lett valami kis „igen”. Eldongott az „akarjuk”.
Hiába ocsudott fel a szentélybe szorított újkirályi udvar s fogott annál lármásabb vivátozásba. Időközben annyira feltünő lett a késedelmeskedés és annyira bármely pillanatban eshető volt valami kavarodás, hogy Széchy Miklós, mint egy vén kakas repült neki s felintett a kórusnak, hogy rá, rá már ott avval a királyavató zenével! Jöjjön a kántálás, akár mi, csak ez a veszedelmes feszültség szűnjék a lelkektől!
A karzaton észbe is kaptak s az ének felhangzott:
„Ime ez az, ki sokaknak estére
És feltámadására állíttatott
Izraelben, azon jegyül,
Kinek sokan ellene mondanak.”
De némelyek szinte már ebben a hagyományos dícsénekben is valami titokzatos utalást véltek felfedezni és az orrfúvások, nyugtalan fészkelődések, terjedtek, erősbödtek.
Zudar Péter vajda, aki régebben hasonlóképpen elpártolt a királynék mellől, Nagy Lajosnak azonban valamikor meghitt barátja volt, most egyszerre ellenállhatatlanul emlékezni kezdett egy ezüstfényű vadászmadárra, melyet hajdan a pár lépésnyire nyugvó, jó úrtól nyert és könnyek futották el a szemét.
- Itt a korona, amazoknál csak a lecsökkenés? - sugott titkon Jolsvay Leusták fülébe. - Mégis... Honnan a juss, kedvesem! Hogy kerekedett így fölénk ez a csiricsankó Károly s mivégből tartózzunk őt urunkolni és felségezni?
Leusták mintha éppen erre a szóra várt volna.
- Bizony bátyám, szégyen! Bizony bátyám én is ebben ölöm itt magamat, hogy ugyanazon királyi személy sír itten előttünk, úgymint akit nem is olyan régen hasonló pompákra méltattunk.
- És egyiránsólag evvel a szentistváni koronával koronáztunk. Tedd csak hozzá!
- Hát hozzátehetem.
A két ember lesütötte a szemét s nehéz érzések és sóhajok közt gomolyogtak, pedig Leusták soha nem is tartozott az asszonypártiak közé, akik most minden oldalról tudatlanságban voltak hagyatva.
*
A szertartás közben tovább gördült. A szentélyben megint nagy éljenzések csattogtak, de itt a csarnokban sokféle nyomottság...
A daliás felvidéki Csetneky György egyre-egyre mordult. Valami kurta és tagolatlan torokhang-féléket hallatott.
- Mi ütött beléd! - fakadt el egy idő mulva Lévay Cseh Péter, türelmetlenül.
- Csak nyílik a szemem. Szörnyűség, ami itt történik! Most sejtem mivoltját.
S egy hirtelen szalmalángolásban már a szablya...
De amaz lefogta.
- Megőrültél? Hej! Várj. Zsigmondra gondoljunk.
- Hiszen éppen őrá gondolok! Mária nélkül minden joga elvész.
- Azért ezt nem így köll...
Merthogy ők ketten zsigmondisták voltak.
Másutt szintén előfordultak hol-mik. A templom jobb hajójában tisztán hallatszott egyszer, két éneklés és vivátozás közt, ahogy most meg a veszprémi fő ispán - Bessenyey - odaszólt az óbudai egyetem korlátnokának:
- Ez biza rút hálátlanság tőlünk, hogy a nagy király árváját...
A többit elnyelte a felcsattanó síp.
De afelől Lukács korlátnok azért visszafelelt:
- Inkább nevelni és segíteni kelletett volna.
- Már késő.
Még magában a szentélyben is estek hangok a háláról. A dolgok forrójánál is.
- Az bizony szép és igazmagyar virtus...
Hédervári Kont István hallotta meg a példálózgatást. Felmozdította sűrű szemöldökeit.
- Badar beszéd! Pár könnytől még el nem vakulunk. Merő hálából még uram, országot mindjárt prédára nem vetünk.
- Inkább a böcsületet.
- Ki mit mond a becsületről? Mit hadjátok magatokat elbódítani! Ne a módot, hanem a célt nézd. Egy derék férfikormányzat, a nápolyi és magyar régvárt unió, az integet itt.
- Igen, a vesztőhely! Én annak épülésit látom s büszke főknek a torjukról leesését - morgott Vajdafi és valami nemnagyon templomba illőt talált kiszalajtani.
- Ha vérpad, vérpad s ha pallos, pallos! Azt is szembe fogadjuk - rázta meg vállát kevélyen a nagyúr és több szóra nem méltatta a nyers embert.
De az már erősen a gyászos jelenségek hatása alá került, lélekválsága növekedett, tovább sehogysem állta, meg kellett volna hogy fojtsa a gőz.
Kis idő multán megint csak elcsikorodott.
- Nem égeti? Nem égeti?
- Mi?
- Az a korona! Nem égeti? Hogy nem é-ge-ti-e! Azt kérdem. Csak azt!
És már Isten őrizz, hogy nem kiáltotta.
Jó, hogy a különféle alkalmatlanságok miatt kétszeresen óvakodó Horváthyak végbesürgették a szertartást, mert nagyon melegedett a levegő s ennyi ellenérzés és idegenkedés aligha maradhatott volna galiba nélkül. Így csak kihámozták a szent jegyekből Károlyt, rettentően megéltették, az udvar mindjárt felicitált, Szöglaky nyavalyásnak is sikerült nehány kékfolt árán a szökött asszonyokhoz törni, őket rövid kantárra fogva újból bíborba foglalni és ezzel a koronázó gyülekezet valahára kifele indult.

Az ifjú és nagynemzetű Kanizsay Jánosfia István nyomott ábrázattal kullogott.
Egyszerre csak felrántotta orrát az egyik Alsáni fi, Alsáni László mellett.
- Te hé! - mondta bután. - Garay!
- Mi bajod vele?
- Hogy hun marada őnagysága ebbe nagy dologban.
- Hát... úgylehet, nem ajálatos neki.
- Hiszen ez akkor... Akkor ez csak olyan rácsapásformán való politikai csiny tevés volt?
Elzsongtak az éljenzők seregletében.
Mások következtek. Az élemedett Szentgyörgyi gróf.
Apadt szemével szigorúan felnézett a mellette járó Maróthyra.
- No öcsém, újra kell szentőjjék a templomot.
- Méket bátyám?
- Ehene! Ez itt ni!
- S... mért?
- Mér, mér! Mert meg van gyalázva. Azért. És a korona is meg van gyalázva. És Nagy Lajos emlékezetje is meg van gyalázva. Egy átalagból, per longum et latum, keresztbe kasba, mindenestől gyalázatba vagyunk esve, atyafim. S még rajtunk leszen a világbiró Nagyisten keze. Ráemlékezzél.
- Éljen!
Kevés közzel utánuk, élénk örömrivalgással hozták az új uralkodót.
A Héder-nembeli Istvánfia János győri kanonok - régi híve - hordozta előtte Szent Istvánnak háromszázötven esztendős, szemvilágnál féltettebb zászlóját.
Senki sem tudta, hogy esett... Vannak ilyen napok.
A menet oly hirtelen kapta vissza lélegzetét, hogy valósággal tömeghördülésnek tűnt. S egyszerre csak mindenki megállt, mint aki előtt szakadék nyílik. A kitágult szemekben a babonás iszonyatnak most már félreismerhetetlen kifejezése ült. A borzalom kiáltása az ajkakra dermedt. Síri, síri, természetellenes csend lett. Sokadalmak döbbenetes némasága.
A szent ősi zászló leple ott hevert a fagyos rögökön. Ezernyi szilánkban a veretes zászlórúd. Nem volt pedig, csak egy parányi belső percenés a nyélben. A legközelebb állók is alig hallhatták. S azzal mégis, érthetetlenül, érthetetlenül, de megmásíthatatlanul, de helyrehozhatatlanul, örökre: oda az áhítatos, tisztaságos emlék.
Hédervári Kont István találta fel magát, mielőtt valami vak rémület és egymás letiprása törhetett volna ki.
- A szú! - mondta emelt hangon. - A szú! Az múlandóságnak minden földi dolgok alája vettetvén, felebarátim!
Már addig Csóka nevű fő udvarló legénye is emberedett.
- Biztosan beleakadt a templomajtóba! - kiáltotta.
- Szedjétek csak össze minden dirib-darabját! Majd mustrát veszünk.
- Azt példázza ez, hogy ne legyünk laudatores temporis acti... akik csak az elmúlt időt dicsőítsük!
- A régivilág evvel magától meghajolt s most új következik! - hirdette felváltva a három főkorifeus Horváthy, bár az ő tekintetük is tompa volt és idegesen ügyeltek, míg az emelőrudak s az olasz számszeresek segítségével a nehéz vasas urat a nyeregbe tették.
- Induljunk! Induljunk!
Igazán senki sem érzett kedvet a babonás emlékű helyen maradni.
*
Szöglaky rácsapta az ajtót a már megint bíborpalástos királynékra.
- Hej, ezegyszer innét..!
Nagyon boldogtalan arcokat vágott.
Arra neszelt később, hogy két apródfiú halad el mellette. Hallotta, amint az egyik fennhangon tűnődött:
- Rossz jel. Ennyinél meg nem áll a baj.
- De ám ez sem diadalkocsi itt! - intett a hintó felé a másik. - Nem diadalkocsi, hanem rabok szekere, ha éppen tudnia akarod.
Erre odafordította dühösen a fejét s kifakadt gorombán:
- Adok egy rugást a hátba, megindítja bennetek a rútságot s lesz mindjárt jel és lesz mit tudnotok!
*
Így mentek el.
Az égen vígasztalan decemberi ólomfelleg csüggött. A hó akart volna, de nem bírt leesni. Nyomasztó módon, a levegőben függve maradt.
Az ősi Fehérvár népe, a mozdulatlan télies világban, csendesen bámult a menet után. Túlságos csendesen.
Ilyen koronázás..!
Neki nem lett királya az idegenből beszaladt Károly. A józan észjárású, hagyománytisztelő vidéknek ugyan nem. De még némely Budáról jött urakban is megapadtak a károlypárti gondolatok.
- Jeleket küldött az ég, mint a régieknek...
- Kérdéskívül. Tartsunk kebelvizsgálatot! A látomásokból érteni kell tudni - heregtek, morogtak egymás közt és nagyon leszállt a mellük s nagyon megvolt már az a hajlandóságuk, hogy mindenből titokzatos képleteket és intelmeket hüvelyezzenek ki.

LVII.
„Elrejtéd ezeket a bölcsektől s értelmesektől és megjelentéd a kicsinyeknek” - kellett hogy Szöglaky e napokban minduntalan a Szentírás szavaira gondoljon.

Mert a tudatlan gyermek apródnak lett igaza azokkal az égi jelekkel...
Nem állt meg a dolog a nagy érthetetlenül magától elpusztult ősi országzászlónál.
Alig érkezett be Budára az új király és udvara a két trónjavesztett nővel, alig még hogy őmaga is letette balul viselt tisztségét és elzsebelte a ligavezetők dühös szemrehányásait, kerekedett olyan égiháború, olyan ítéletidő, mintha a pokol minden ördöge leszabadult volna láncairól.
Az utcákon ellenállhatatlan erejű szélvihar söpört. Felborogatta a terhelt szekereket is. Villám vakító villámot ért s az égzengés velőtrázó döremlésekkel ujult: januárnak évadjában, újév első napján! Vagy egy óra mulva alábbhagyott ugyan kicsit a szél, de akkor meg lezúdult a mostanig felakadt felhő. Az esőcseppek még estükben jégcsapokká fagytak s oly kínzóan szúrtak, mint a kihegyezett érctűk. Félelmes csörtetéssel dübörögtek a terhük alatt beszakadó háztetőkön, halálra sebezve embert, állatot.
Majd egyszerre tompa, oroszlánféle mordulások lettek hallhatókká.
Károly a trónban elfeküdve bámult.
Csak nem történik éppen most valami, mikor ebbe a jó bő nagylajosi székbe valahára beült?
Mintha az előbb, úgy jobbról balfelé, megsuhant volna vele a szoba...
De ugyanazon percben már Héregi János jogtudós és udvari tolmács is a fejéhez kapott.
- Haza kell menjek. Guttaütésnek valami spéciese... Igen szédülök.
- Szintén! Pedig még ma fél-részegségre valót sem ittam - tántorodott meg hirtelen a nagyerejű Korpády, aztán valamennyien elnémultak és elszürkült az arcuk.
Hédervári Istvánfia János győri kanonok keresztet vetett, míg a számszeres olasz íjjászok kapitánya - Scrovegno Jakab - olaszul vakkantott valamit.
- S hát motus terrae! - mondta ki komoran Horváthy Pál, a zágrábi püspök.
A teremben már csakugyan láthatólag kezdtek kalimpálni a felaggatott díszkardok, vértek. Egy különösen heves rázkódásnál, le a tálasról a tálak! Le a bilikomok! Le, le az ezüst gyertyatartók a falak mellől! S lett olyan mozdulása, rengése és szertelen csapongása a földnek, amilyenre a legfehérebb szakállak sem emlékeztek.
A dűlöngőző urak egyszerre a szoba túlsó sarkába s egymásra buktak, mert egy pillanatig szinte ferde síkra állt velük a padló. Nehezen válogatták magukat külön.
Károly férfias erőt akart mutatni. Kiszállt a trónból s mint aki hajón jár, szétvetett lábakkal az ablakhoz egyensúlyozott.
Egy termetes hársfa éppen földig hajtotta fejét odalent a megbolondult várkertben, majd megint feligazodott.
- Nézzétek mán! Ez micsoda szépen meghódola nekünk! - erőltette a kedélyt, de Jánky László ekkor váratlanul felsüvöltött:
- Tűz!
Valóban láng csapott ki, a pedig kintről fűlő kemence aljából és olyan füstöt gerjesztett, hogy mindenkire rájött a köhögés, könnyezés.
- Jerünk uraim! Tovább mire várunk? Tekereg-facsarog s annyira borong már a föld és vele ez a ház, mint egy kis katyma tökhajó! - kiáltott fel Horváthy János.
Hédervári Kont a keményen épült alsó rend felkeresését tanácsolta.
- Közre uraim! Közre őfelségét!
- Á, mit... Valahány ideje dajka nélkül járunk - legénykedett Károly és előre ment.
Voltak akik megvígasztalódtak, hogy a földszintről már igazán nem lehet lejjebb esni s követték a királyt. A többiek is velük tartottak a bámulatosan hullámzó és vonagló lépcsőn, de csak az első fordulóig. Mert eszükbe jutott, hogy odalent annál több fal rogyhat a hegyükbe s ez sem egészséges. Hát elkallódtak, maradoztak, a háztüzes emberek pedig velük.
Mi van a családdal otthon?
Kompolthyt alig két hete ajándékozta meg egy rég áhított fiúgyermekkel a felesége. Halt meg a rémülettől, hogy még valami baja esik.
- Ó, én kis cselédöm! - mormolt, éppen legjobbkor buktatva le a fejét, mert ime, Istennek csoda ítéletéből, egy szénvonó vaslapát megtanult a levegőben egyenesen járni s majdnem a vakszemének repült.
*
Közben odakünn is egymást érték a kísértetek csodái.
A budakörnyéki hegyekben megtárult a föld. Örökre elnyelte a sok kis patakot. A tél zivatarában hirtelen megáradt Duna viszont a legváratlanabb helyeken fakadt ki. Bent a város belső területén, távoli utcák, sőt egy cégház padlójának kellős közepén lőtt fel egyenesen az égnek, mintha meg akarná azt ostromolni.
Derekas épületek gyermekjátékokként repedtek félbe s omoltak gomolygó robajjal, mintha a haragos Isten előtt alázkodnának. A hétköznapi élet képe úgy maradt meg bennük, az utolsó percnyi állapotba dermedten.
Az egész városban elviselhetetlen volt a robaj, a jajgatás, az eszeveszett ide-oda rohanás. A tornyokban maguktól kongtak a félrevert harangok. Barom az istállókban vadult. Kitört és öldökölt. Sok helyt kicsapott a fellázadt házi tűz. Máshol az őrültség. A végítéletre rémült eszelősök az Antikrisztust emlegették s szinte mint nem is emberek, ordítoztak halálfélelmükben.
- Jaj már neked Buda! Vétket vallottál!
- Jaj neked megromlott magyari nép! Elútáltad régi erkölcsödet s elvettetel!
Egy barát magasratartott feszülettel futott ki kolostorából a tomboló viharba s szélnek eredő fürtökkel, szárnyaló palástban, vezeklést hirdetett.
A hajléktalanok az utca sarában borultak elé.
- Könyörögj, vagy mind elveszünk!
Rövid órák alatt alig maradt család halott nélkül.
*
A szilárd sziklafalazatú vár dacolt a bőszült elemekkel. De azért odabent sem volt éppen minden olyan szikla és szilárd... Titkon nem egy szív remegett, nem egy erős akarat mondta fel már a szolgálatot s még a legelszántabb udvaroncok is értelmetlen arccal járkáltak, túlságos hirtelen torpantak, idegesen fordultak meg és különös, recsegő hangon beszéltek.
A minap lepirongatott Szöglaky egyszerében nagyon kelendő lett. Amint az apródoktól hallotta, ugyanúgy ő is továbbadta volt a baljóslatot s mint afféle ritka sugalmazott tehetségű lényről, most egyszerre mindenki tőle akarta megtudni, hogy mi lesz... Lesz-e tovább?
- Hát még ennyivel is bizony meg nem érjük! - rázogatta fejét a tekintélyre kapott férfiú. - Jön a legközelebbi, rávigyázzatok!
*
És csakugyan.
Hosszú, szenvedésteljes órák teltén, alig hogy a földrengés boszorkányszombatja eldübörgött, hagyva olyan dúlást és pusztítást, mintha háborús egész esztendők műve lenne - és leült Babilon temetkezésének iszonyú csendjében a rombolás fáradt Géniusza: rebbent a varjaknak olyan dandára, hogy az égbolt sötétedett el tőlük. S le a fertelmes dögök, a palotatetőnek épp azon a részén, mely az új király szállása fölé borult! S le egymás húsába, dühös csőrrel, karommal és olyan rút csérrogással, hogy a bent szorongók egymásnak ha emelt szavát megérthették.
- Jézus Isten! - futottak elő az új-apród fiúk.
- Uram! - jöttek a frissen szögődött szolgák.
De már nagy komoly férfiak és a csatákat járt nemes emberek legszívósabbjai közül is többen jövögettek és kezdtek itt-ott nagyon különös kérdéseket tenni.
- Mint legyen az igaz reláció a régebben törvényesen megkoronázott királynék felől?
- Azok, uraimék, a legjobb egészségben és fő állapotban vannak - válaszolt az ő síma modorán Horváthy Pál zágrábi püspök.
Hozzátette:
- Ha kell, hát: juro!
- Őfelsége nemkülönben, hanem mint édes testvéreit tartja őfelségeiket.
- És látogatja, ajándékozza is eléggé őket, minden napon! - nyájaskodott a másik két Horváthy és a többi Károly-párti.
De Kont lassan haragba borult.
- Hát ember kegyelmük? Á! Férfibanyák és babonázók! Semmierejű madaraktól kelljen megrezdülniök... Azt mondom, csitoljatok, amíg még indignációmnak nagyobb tapasztalása nélkül tehetitek! Akárki meglássa - legyintett - csak soha valaki félelmesekkel egyútban el ne induljon. Most kelljen épp a nyulak bocskorát felkötniök, amikor a Haza Aurorája kél!
- Kél bizony..
Ez és ez.
Vajdafi keservesen elkáromlotta magát, így értetvén meg a büszke úrral, hogy mi kél s mi nem. Már valahogy ott a templombeli megleckéztetésekor nagyon meggyűlölte ezt az embert és megfogadta, hogy csak egyszer azt a szép füstölt szakállát kézbe akaszthassa..! Öklére tekeri s ha lehet... hát fejestől.
Ugyan ki ez, mi ez, hogy így kelljen pattognia? Mit hetvenkedik mások felett? Mivel jobb, mint az elcsapott Garay? De már akkor száz Garay inkább!
- Digitus Dei! - üvöltött. - Isten ujja! Nem látjátok? No én többet is tudok! Ezt itt, ni...
És a nadrág ülőjét megcsapta, üres tenyerét fordította ki haragosan és jelképesen.
- „Cole felices! Miseros fuge!” Hát keressenek más hívet nagyságuk, azmellyel együtt vesszetök, mert én tovább nem szolgállak, sem a Károlyotokat!
Tanácsolta, hogy mit tegyenek vele s azzal nagy bőszülten, el.
Közben az oktalan állat marakodása még egyre tartott odakint. Faj a fajjal, varjú a varjúval vívta a csatát. Egymás szemét vették, lehazudtolták a példabeszédet.
- Hát nyilakat elő! - rendelte Hédervári Kont. - Bírunk még tán bennük?
De a nyilak erdője sem használt a háborodott madarak ellen. Csak tudomásul sem vették az egész lövöldözést. Ha tíz-húsz elesett is, ott termett helyette száz meg száz. Fekete tollak, nyirkos húscafatok repkedtek, hogy rossz, rossz, rossz volt, csömör volt már nézni, hallani, lenni, élni is, ebben az undorvilágban.

HUSZADIK RÉSZ
BALÁZS MEGKÍSÉRTÉSE
LVIII.
A palota másik része sajátságosképpen megmenekült a dögletes ostromtól. A valójában fogoly királynők megpihenhettek egy kicsit. Tudták, hogy legalább egyelőre biztonságban vannak. Mert most odaát is becses az életük. Mindennél drágább. Mentség. Bizonyíték.
Kapták a sok tüzelőt - jól fűtöttek. Vadat is hozott minden nap az udvari vadász, tehát bő asztalt tartottak és volt kifele minden úgy, mintha nem történt volna semmi rendkívüli.
Garay Miklós naponta bejárogatott, éppen csak hogy bent nem lakott. Forgách Balázs is gyakran előkerült. Ilyenkor futólag összenéztek Erzsébettel és Balázs mindig módját tudta ejteni, hogy úgy véletlenül valahogy előcsillantsa a kicsorbult kardját, melyet időközben szép bicellussá alakíttatott. De az asszony elfordult, mint aki nem tud, nem ért, nem érdeklődik és csak bámult kifürkészhetetlen tekintettel és kifejezéstelen arccal a kandalló tüzébe, mint egy nagy, álmos macska.
- Mi hír, vitézlő jóakarónk?
- Bő véresső.
- A varjúsereglet?
- Már harmadik napja. Cseppet sem szűnik.
- Szép. S mit szóltok hozzá odaát?
- Rezgelődünk. Jelt látnak benne... Rosszat ominálunk... Nagy a bódulás.
- Ezt akkor talán valahogy gyümölcsöztetnünk is kéne - nézett fel Miklós bátorító mosollyal, bár a mosolyában semmi vídámság sem volt.
Erzsébet hagyta a kérdést fül mellett elfutni.
Helyette Balázs válaszolt, vontatott udvariassággal.
- Lehet. Hát lehetni lehet.
Mert ő ettől a nyujtózkodó asszonytól várta itt a rendelkezést. Már nagyon belelovalta magát... s érezte, hogy a közöny látszata mögött a királyné játszik. Az egészen biztos, hogy tervez valamit, amihez ő nem lesz nélkülözhető s ami után hatalmas jutalom nélkül el nem bocsátható. Talán már a következő percben fordít is a köpönyegen őfelsége és akkor megoldódik köztük ez a tartós rejtély. Kifakad az asszony mestersége s szabaddá válik a csillagokba vezető út. De ő ezt minden esetre bevárja és majd akkor... Akkor most már igazán megmutatja, hogy mi telik tőle. Garákért a jó kis Forgách bőrét vásárra nem viszi, olyan nincs! Azt ugyan hiába várja ez az uraság.
Neszelve figyelt, Erzsébet azonban rendületlenül a tűzbe bámult s csak fürdette arcát a vörös fényben. Sokáig nem nézett oda, míg egyszerre kicsapott valami a szeméből. De rögtön ismét a lángokba merítette tekintetét.
- Királyoddal mint vattok, nobis grate?
- Köszönöm - felelt az ifjú erős öngúnnyal. - Az felségtek parancsa szerint bejárok hozzá s eléggé udvallom.
- Bízik?
- Hitelünk, tanácsos hírünk s mind nagy kedvességünk vagyon előtte.
- A mi leköszöntetésünk jelentése óta. Nem?
- De igenis felség. Ez helyes volt, jó volt, evvel nagyon megnyertük... nagy néven vötte az engedelmességet, hogy a hír hozatalát akkor elvállaltam.
- S most micsinál?
- Károly? Szerelmet! Búg...
És Balázs megmutatta szép erős fogainak sövényét.
Tudta, hogy ez a szó: ütés. Hoznia kell valamit. Legalább egy teli mosolyt.
Hát ennél többet hozott. Kis alig-mosolygást. Odaszúrást a lapos pillák közül. És egy ékkőpiros nyelvecske hegyét, megvillantva az ajkak bársonyszirmai közt. Mint egy mosakodó cica...
Hogy játszik ez az asszony! Hogy érti, hogy érti! Hogy feszíti! Nem fél, hogy rögtön odaugrik?
Nagy kedvet érzett volna hozzá.
De másrészt Erzsébet száraz nevetéssel tartotta féken.
- Hitvesünk? Margitunk?
- Igen a! - válaszolt Balázs, a férfias indulataitól sajátságosan elrekedve. S nagyokat nyelt és mintha hangyák csipdesték volna a bőrét.
Az asszony szórakozottan igazított helyre egy szoknyaráncot.
- Ha jól vélem, épp most adjátok tudtul neki a legújabb királyságtokat.
- Már ha ugyan farkasok a postavivő emberünket meg nem eszik.
- No, mire a levél a jó Margitot Nápolyban megtalálja, interea sokminden lehető - billegette ujjait Erzsébet, de amellett olyan mélázó és egykedvű volt, hogy ez Garay Miklóst szinte már bántotta.
- Ily könnyen nem venném! Felséged nem felejtheti, hogy itt azért változatlanul élet és halál marad a kockán - mondta a mindig egyenes utakon járó emberek butaságával és Mária sietett az aggodalmaihoz társulni.
- Jaj, nem értem, nem értem! - kiáltott élesen. - Míg régente kis dolgokért is azok a nagy lélekválságok, most ebben a titkon fenyegetett s elcsapatott állapotunkban, ihol a türelem s közöny!
- Csak, csak... Hagyjatok csak.
- Hű pártfeleinket mért nem hívatjuk? Be sem bocsátjuk.
- Egykevéssé megbetegedett a lépünk.
- Legalább Gara urunkkal üzenjünk ki nekik!
Elárulhatnák ennek az ő leköszönésüknek igaz történetét s a Károly-féle erőszakos trónfoglalást. Hiszen Forgách Balázs is kintjáró!
- Mért nem terjesztheti el őkegyelme a titkos fogságunk hírét?
- Csak-csak... Hagyjatok csak.
Miklós tompán morgott a torka öbléből.
- Akkor hát a hadakat gyüjtő Zsigmond herceget sürgessük.
De ezzel elhallgatott, a lányka egy percig merev fekete gombszemekkel nézett rá: nem kért az erőszakkal pedig már hozzá is esketett német vőlegényéből.
Az asszony végül megelégelte az unszolást.
- Mit jöttök rám mint a tatárhámok? Kíméljetek kedveseim. Sietős embereknek csak a gőze jut.
- No, a késedelmeseknek meg csupán a csontja!
- Hát majd valahogy úgy a kettő közt...
Balázs nem szólt, nem mert szólni és egyedül Christa fő palotásasszony fogadta el Erzsébet viselkedését, magyarázatok nélkül. Kellemesen henyélt a tűzhely melletti zsámolyon.
- Veszteghessünk már egy kicsit, ugyan nyughassunk a sokmindenféle kavarodás után! Majd bele fogunk.

A társalgás kezdett akadozni.
Balázs várt még egy keveset, de látva, hogy itt egyelőre nem ütött számára semmiféle nagy perc, felállt és búcsúzott. Tartósan különben máskor sem időzött. Tiltotta az odaáti óvatosság.
Erzsébet csak úgy mellesleg nyujtotta a kezét.
- Vale, uram! Aztán majd megint gyere.
Mintha ellenállhatatlanul odabűvölve tartaná a tűz.
Már szinte az ajtóból hívta vissza a távozót.
- Igazis...!
Balázs, holmi kósza remények rebbenésével, azonnal megfordult.
- Szolgálatodra királyné.
Ámde a nő nem vált meg a lángok játékától.
- Valami kis vita... Bebeknével beszéltük, ez, amaz közt, éppen felforogván...
És Christa meglepődve hallotta, hogy kétféle lett volna a véleményük.
Erzsébet legyintett, ami a fölöslegesen érdeklődő Garaynak is szólt.
- Igazán semmi, kedveseim! Semmi különös. Csak hogy így halljuk Károly nagy prédálásait... Vajjon a gímesi uradalommal mint legyen?
Miklós vágott az ifjú elé. Hiszen Forgách mit tud...! Ő dolga volt valamikor.
- Az még a Csák Máté óta a korona javára koboztatott.
- Eszerint szabad?
- Hogyne! - ragadta vissza a szót Balázs, mert hát őt kérdezték.
Erzsébet a birtok állományát tudakolta.
- Nyitra, Bars és Esztergom - dünnyögött Miklós.
- Hozzá negyvenkét falu! - csattant rá azonnal a fiatal ember.
Kis csend lőn.
Aztán:
- No és a Gács-beli uradalmak?
- Egyiránsólag a fiskusé.
- S szintén foglalatlanok?
- Még legalább eddig... Tudtommal...
- Igen, igen - erősítette Garay. - Van esze ennek a Durazzói bestyének, ezt legalább oda nem atta!
- Hát olyan nagy az a dominium?
Balázs szeme sütött, mint a parázs.
Valami érthetetlen ingerültséggel legyintgetett.
- Az oly nagy, felség, felségedet kérem, csak még részeiben is kiskirállyá képes valakit tenni, úgymint amilyen Csák Máté volt, felséges asszonyom!
- A két jószág együtt akkor hát vajmi szép birtok lehet?
- Rettentő! - felelt megmámorosodva az ifjú. - Aj... kibeszélhetetlen! Ki nem mondhatom hatalmát, gazdagságát, végtelen szőlős gyümölcsöseit, palotáit, argentériáját, bő majorkodó helyeit! De nem is igen szokott a kettő egykézben lenni - tette hozzá, hirtelen furcsán kiszáradt torokkal. - Az ilyen Krőzust az irigyek talán már szemükkel ledöfnék.
Egyszerre valahogy ő is érezte most ezt a fellobbanó gyanut és nyársaló dühöt.
Jézus Mária! Csak nem ilyenvalami van... hogy egy ilyen valakit növesszen a fejükre ez az őrült Károly... akit később sem, senki, soha, ki nem vakarhatna többé abból a páratlan értékből? Mert igen, akié Gímes és Gács, az már bátran akár sereget is tarthat bennük s egyszerűen háborút viselhet a gyönyörű birtok biztonságáért... azt a keserves Pilátusát! mint ahogy Csák Máté is eléggé tette.
Tíz év... Tíz évet nem szánt volna Balázs megint a fiatal életéből, ha csak ezt a dolgot közelebbről megkérdezheti!
Ámde őfelsége úgy meg volt akadva avval a ménkő tüzbe bámulással és az arca olyan zárkózott és megközelíthetetlenül fejedelmi, olyan visszaverő volt, hogy nem merte.
Köszönt és takarodott. S érezte, hogy öli, rágja, marja, már ennyiért is, egy puszta feltevésért is, az irígység, a féltés. Mert királyok azért csak jönnek és mennek... Asszonyok szintúgy... Legyenek bár százszor királynők. De a föld, az olvatag, az omlós, a minden tavasszal megújuló titkú, millióm életnyi termékenységű: a birtok, az, az megunhatatlan és maradandó, firól fira, ágról ágra, ha egyszer elkapta valaki. S az ilyen dicsérő földszerző és vagyonalapító őst meg szokás áldani...
Hát ő pedig itt most ellenkezőleg, a Forgách nemzetség örökös megrövidülésén tanuskodjék?
Gímes és Gács...
Megszédült, ugyanúgy, sőt még sokkal jobban, mint attól a titokarcú szép asszonytól. A nő jelentősége rövid percek alatt nagyon csökkent előtte.
Gímes és Gács...
Szemét ontotta volna a gaz szerencsésnek, aki - úgylehet - ezóta már határozott névvel is jelöltetik és egyszerre olyan fájdalmas gyűlölet lobbant benne a szemtelen tékozló kalandorkirály ellen, hogy aznap többé elé sem mert kerülni.
Gímes és Gács...
Egy véletlen tekintete elárulhatná.
Átkozta az egész keserves világot. Mostanában minden ellene fordul. Mondani, semmi nyughatása nincs. Egyetlen békés perc... Tisztára, mint akit a váltakozó láz gyötör!
Gímes és Gács...
Mint akit a boszorkányok megégettek. Még a végül igazán valami betegségbe esik, ha ez az ide-oda való lélekrángatózás és iszonyú vágycsábulás sokáig tart.

Csak odahaza vette nagybőszülten észre, amint ruhástól levágta magát a padra, hogy már-már meg..! Mit csinált! Micsoda újabb bosszúságot és nehézséget szerzett magának a fránya káprázatokban!
Hát nem odaát felejtette a bicellust?
Pedig azért a neki oly becses portékáért még érte sem lehet küldeni, hogy «kinek veszett valamije, sírva-ríva keresi»... Ilyen komámasszony-játékot nem játszhatik királynéval a szolga. S most majd ki tudja, hány napokba kerül, mire valami ürüggyel megint átmehet. Addig vajjon hol hányódik az az életét megmentő talizmán?
Jól megbúbozta a kótyagos fejét.
- Hogy hagyhattad ott? Hol hattad?

LIX.
Erzsébet mellett maradt volt az elfelejtett eszköz, a másik széken. Az asszony, tekintetét a nehéz, sápadt szemhéjai alól lassan arrafelé úsztatva, rögtön felfedezte és akkor történt, hogy a pillantása egy perc tizedrészéig, zöldes füstölgéssel kicsapott.
Aztán... megint semmi. Álmosan csak ismét magába merült. De látásának köréből, éber tudomásából, az égő figyelméből, nem eresztette ki többé a fegyvert. Akaratának egész erejével fogta, szinte delejezte. És a szíve szorult, szorult, hogy észre ne vegye más! Jaj, hogy szóvá ne tegyék! A nyugtalanul őgyelgő Balázs arra ne mászkáljon! El ne vigye, el ne vigye, búcsúzóban végezetül is el ne vigye! Arra őneki még roppant szüksége van. A hiányzó kapocs a tervek titkon megfont láncából...
Hát kibolondult valahára a szegény kölyök s csakugyan otthagyta a bicellust.
Ettől most egyszerre hűvösség fuvallt át a gerincén. Érezte, hogy a tenyere megizzadt. Érezte a perc kockázatát és egyben a szerencse fordulatát.
Ide ugyan visszatérni már nem lehet... nem való.
És hirtelen ijesztőleg lecsendesült. Fehér keze hideg verejtékesen, nesztelenül, észrevétlenül, mint egy nyirkos ezüstkígyó, kisiklott a ruha bő ujjának redőiből - és most újabb játék...
Míg a többiek nyomott lélekkel társalogtak és ő is látszólag merengve bámulta, mármeg a szoba csillagboltozatát: egyet-egyet elő... Nagyon, nagyon lassan, végtelen óvatosan közelebb-közelebb csúszott a pengéhez. Apró féregvetődésekkel, véletlen kis megvonaglásokkal kapaszkodott előre az öt fehér ujj. Aztán a bő bársonykelme egyet libbent, lazán szétterült s úgy maradt sokáig. Mire visszaelegyedett a ruha többi ráncai közé, a bicellus már nem volt sehol. Üresen állt a szék. És Erzsébet szeme most tágan körüljárt.
Miklós még mindig az ablaknál lézengett. Szórakozottan kapargálta a jégvirágokat, melyek úgy hatottak, mint egy szemfedő merev-fehér csipkézete - és közben fahangon mormogott.
Ez jó.
Mária pedig?
A lányka egyenes háttal ült. Tekintete az ölébe szegeződött.
Ez is jó. Hát ez nagyon jó! Semmit sem fedeztek fel. Sikerült...
Fáradtan simított végig a homlokán. Tovább!
Most a zsámoly felé folytatta a kémlelődést. De itt -
Egy pillanat! Két fénypenge hirtelen kereszteződése...
A két asszony összenézett. És Erzsébet szinte biztosra vette, hogy Bebekné látott... Mindent tud... Kiolvasni vélte titkát a tágra felszakadt szemeiből. Ezeknek máskor bőséges kékje csaknem eltűnt. Keskeny kis körré szűkült. Pillantásuk a megnőtt szembogarak következtében egészen feketének hatott.
De nem érhette be kósza gyanuval. Befúródva, csendesen, gőgös felsőbbségesen és állhatatosan, továbbra is fogvatartotta Bebekné tekintetét. És Christa torkából erre különös, tagolatlan, kínzott kis kunkogás tört ki. Karjait lassan felemelte s egyszerre olyan erővel szorította arcát a két tenyere közé, hogy kézfején, mint a megfeszült húrok, előütköztek a merev inak és keményen összeszorított ajkai hallható kis cuppanással felpattantak.
Most már semmi kétsége sem volt. Meggyőződött.
Leeresztette sápadt szemhéjait s az alattuk domborodó golyóknak bőrön áttetsző futkározásával intette, hogy: érti. És hogy nem... Végül is nem, nem bánja, hogy így lett. Így akarta a sors. Mostantól fogva tehát csendre, okosságra, a mindenkor tapasztalt hűségre és segítségre számít.
Aztán elfordult, vissza a tűzhely felé.
Két fahasáb éppen összedült. A láng felcsapódott. Rőt színűre festette fekete haját, elmélyítette titokzatos szemeit és sajátságos vörös zománcba vonta arcát, melyen fekete árnyékok táncoltak.
De kíméletlen volt ez a túlságosan közeli fény. És ahogy Christa ideges, halk, zavart köhécseléssel, még mindig az iszonyat és józanodás határán bámészkodott, hirtelen majdnem felsikoltva tett egy újabb megrendítő felfedezést.
Életüknek közösségében először, bár csak egy tűnő pillanat hosszáig rádöbbent, hogy a királyné már nem fiatal. Görcsösen lefelé húzódó ajkai mellett kegyetlen, kemény, szenvedő, nagyonis éles árkok vonultak. Behullt szeme körött kékes gyűrű... Hajlott orra, mint a dögkeselyű csőre. Az orr merész vonala megvékonyodott és valahogyan megnyúlt. Betapadó cimpájú és viaszos fényű lett. A fehér kezek pedig fáradtan reszkedtek, reszkedtek.
A szépasszonyból egy villanásra kiütközött a holnapi öreg nő.

LX.
Zárai nemesek vitték meg Nápolyba Margitnak az első hírt a budai eseményekről.
- Uradat a magyar királynők beleegyezésével, az összes főpapok és világi méltóságok közakaratával, december 31-én reggel, in ora terciarum, magyarok királyául koronázták. Üdv!
Margit, szokása szerint kissé vicsorgásformán, mosolyra villantotta feltünően fehér fogait, köszönte az ujságot és nem hitte. Beszéd! S a túlságosan hosszú szalmaözvegykedést megbüntetendő, várta férjuramat egy kis fejmosásra.
De huszad napra, - február 27-én, - már letett erről a tervéről. Levél érkezett Károlytól s ebben az édes emberke a legszerelmesebb áradozások közt maga is megerősítette a trónfoglalás hírét.
Most már nem volt kétség.
A boldog asszony félig megfojtotta ölelésével a kis Lancelot fiút, zárt ajtók mögött körültáncolta vele a sárgán sárga és veresen veres szobákat, aztán elrendelte, hogy estére a várost tisztességesen ki kell világítani.
- Nesze «nagy» Lajos, Aversáért! Megölt apácskámért! Anyácskámmal együtt világba kitaszíttatásunkért! Éjjel, öltözetlenül, a hátulsó kihajtón át menekülésünkért!
Végehossztalan vádakat tudott előontani.
- A nagyajtón át lépve be, adjuk hát vissza azt a régi látogatást és Budán! Ütött a bosszú! Ütött, apósomért. Börtönéért. A pusztulásáért!

Egy hét mulva tisztelgett a capuai és nidoi üdvözlő küldöttség is. Maguk a helybeli polgárok és céhek részint szőnyeges öszvérháton, részint gyalogszerrel, de mind vastag selyemruhákban, zarándokoltak ki Castel Nuovoba és az egész Nápoly majd megőrült az örömtől.
Nagy Lajos birodalmát kelljen nekik nyerni!
Bolha tegye szolgájává az elefántot!
Ilyet még nem hallott a világ.
Az utcákon estéről estére fáklyásmenetek hömpölyögtek. A lovagi dísztornák egymást érték s itt a zászlókon már az egyesített nápolyi-magyar címerek pompáztak.
Firenze város szintén örömkövetséget küldött, Génua ugyanúgy, míg Margit végül helyénvalónak ítélte, hogy ő is viszonozza valamivel a közlelkesedést.
Kilenc legelőkelőbb hölgyével tisztafehér selyemposztó ruhába öltözött, arany diadalmi karszalagot pántoltak karjukra, magas, csúcsos fövegükről hosszan hátraeresztették a tündéri aranyhímzett fátyolt és a fényes öltözetű heroldfiúk mögött maguk is lóra ültek.
- „Evviva Carlo della Pace!” Éljen a békekirály Károly! - harsogott a nép.
Akadt benne idegen ajk is. Azaz most már..? Hiszen magyarok. Főrendű tanuló ifjak. Egy Bebek, meg egy Lackffy.
Azt mondotta Bebek, a szemöldökét kis háztetőformájú háromszögbe emelintve:
- Ha! De a királynők..! Honnan lett a Károly joga, úrbarátom?
Mire a családja szerint inkább asszonyellenes Lackffy, Caesart ragadta üstökön, azt idézte mentségül:
- Si violandum est jus, regnandi causa violandum est... Ha meg kelletik sérteni a jogot, akkor az uralkodás mijjá szabad azt megsérteni...
- De az ebanyját! - ijedt meg Bebek, magától attól is, hogy ilyen törvényölő szavakat hallott.
A tömeg aztán továbbsodorta.
*
Ez így tartott újabb tíz napig.
Még március 1.-én is örömet lövettek és doboltak a castel nuovoi falakról. Pedig aznap már...
Nápolytól azonban távol esett Budavára. Az örömmámoros nápolyiak nem láthattak olyan messze.

LXI.
Azon kívül, hogy Forgách Balázs még füstölgőbb aggyal bódorgott összevissza a szobában - bicellusát, azt az ő szinte már babonás szerencse eszközét akarta volna, de itt még kérdezni sem lehetett - hát ezen az egy különbségen kívül, mintha csak folytatták volna a legutóbbi együttlétet. Minden ugyanúgy volt, mint akkor. Garay megint az ablaknál álldogált, a három nő a tűzhely körött és tanakodtak csendesen, a süppedező téli alkonyatban.
Vontatott és valamiképpen kántáló hangon, most éppen Erzsébet beszélt.
- Továbbá édes nádor urunk... már nekünk hát csak hóttig az maradsz... azt is mondja ugyanazon derék kályhafűtőnk, akit titokban Károlyhoz beszerzettünk, hogy a pártunk elrontását javasolta volna Horváthy.
- Mék?
- Azt biztosra éppen nem tudom.
- Hiszen mindegy is! - lélegzett egy mélyet Miklós. - Ezek mind a hárman a legveszettebbül ellenünk vannak, mint ezt tisztán értjük.
Erzsébet tartott egy kis szünetet, aztán folytatta:
- Szóla ezért az úr, Horváthy uram, az a valamék, hogy: most! Most jó... Mert most még a vár legnagyobb részben olaszokkal van megszállva tartva. De ez nem maradhat sokáig így.
Arra célzott, hogy a magyar hívek előbb-utóbb kifogásolni fogják a várból kirekesztést, amint pedig egyszer már nagyobb számban ők is a kapun belül kerülnek, akkor itt bizonyosra többé semmi sem vehető.
- S hát hogy addig kellene...
Mária halkan felnyögött: még mindig nem bírt szörnyet halni. Anyja hidegen és szórakozottan egy kicsit odavillant, aztán tovább fűzte:
- Árulás és cimborálás lenne az ürügy. Fogatni és öletni kellessék a hozzánk húzó főembereket és pap urakat. Ez lenne az első. Kit pallossal torkonverni, kit pedig holmi költött okból száműzetni, hogy túlságosan nagy füstje azért ne legyen, inkább valahogy országérdek színe legyen és hogy a mi jómódunkban és a Károllyal való egyetértésünk hitében a nemzet valahány ideig meg ne rezdüljön.
Elnémult és most azzal az ő újabbani, túlságosan is csendes tekintetével, felnézett.
- Komoly - felelte röviden Miklós. De nem fordult ki. Háttal állva maradt és a külső, vígasztalan hóbuckák ködképét nézte a jégvirágszemfedeles ablakon keresztül. Az ablak fáján dobolt. Mária izgatottan torkát köszörülte, Christa közelebb utazott a zsámolyával, Balázs pedig szemkapásból egy szőnyeges asztalt vett éppen vizslatóra, hogy vajjon nem oda került-e..? Hátha véletlenül a dísztárgyak közé tette volna valaki... azt a bicellust.
De mintha az ördög nyelte volna el a becses eszközt. És a lopott kutatást ezzel egyelőre abba is kellett hagyni, Garay urunk találván érdemesnek...
Azt mondta, nehéz csend után:
- Öcsém kegyelme mi újabbakat tud az udvarbeliek magaviseletéről?
Minthogy ő mostanában, fiastól, szinte bujkált előlük, nehogy kérdezősködések keletkezhessenek.
- Fejéregyházi Bálintnak a fejéregyházi telket adá, kötélrevaló - felelt az ifjú.
- S ő elfogadta?
- Rögtön.
- Szívből-e, vagy színből?
- Ezek aránt semmi bizonyosat nem tudhatok. De inkább szívből, mint színből.
- Jó. Hát más emberek?
Balázs közelebb lépett, noha egy fiókos láda szemetszúrt neki, hogy nem talán azon..? S a fél figyelmével eltökélte, hogy ezt majd mindjárt alaposabban megmustrálja, csak előbb Garayt elégítse ki. Nagyon szánta a lassú faggatózásáért.
Így kelljen..?
Ha! Ezek a vének!
Mért nem őt engedik?
Nodehát nem engedik. Még mindig ez van a kosárban... A régi szerető... És iszonyú, írtóztató nehéz, avval a szerzett jogaival... Mikor már-már azt gondolná...
Keserű szájjal felelt:
- Ittvan aztán Bethlen János...
- Az is kapott valami javat?
- Almakereky Péter és Lászlóval együtt. Igen.
Elmondta, hogy Encs és Borgó uradalmait nyerik.
- Elhatároztatott?
- A gyulafehérvári káptalan kell őket birtokba szállítsa.
Nagy lélekindulással Gímes és Gács jutott Balázs eszébe ezekről a birtokhistóriákról s égő haragjában majd hogy el nem öntötte a könny.
Így melléje esni! Ilyen tehetetlenül!
Egy hiúzbőr szőnyeg félrerugásával könnyített fájdalmas dühén és mondta már inkább önszántából, csak hogy elébevágjon a kérdezősködésnek, mert ez a mostani zaklatott állapotában úgy hatott rá, mintha fűrész reszelgette volna a mezítelen agyahüvelyét.
- De uram, az ő hűségükről nemkülönben semmi határozottat nem tudok.
Mária a kötője szélét csupálta a sarokban.
- Bethlenek többire hűek szoktak lenni? - sipított fel most egyszerre élesen és kétségbeesett reménnyel.
Nem kapott választ.
Balázs folytatta vallomását, már inkább Erzsébet, mint Garay felé. Szerette volna legalább az asszony szemét elfogni. Még ma semmi biztatást sem kapott. Azt a kis kettős, izgalmas játékot sem... És hogy a bicellus is így eltűnt... Ezzel fordulhatott balra a szerencséje!
- Hát Domina, az eddig tudottakon kívül Alsáni Bálint bíbornokra, Bebek György és fia Imrére, de mindennemű Alsányokra és Bebekekre is, aztgondolom, számíthatunk.
- Oly híreink jöttek - szólt közbe a zsámolyról a palotás hölgy - már ezek is kaptak volna valami ragadományt.
Balázs igenlette. Azt is, hogy az ifjabb Bebek elfogadta Károlytól az országbíró tisztségét.
- No azért ő hű és bármit kívánjunk, vérét adná értünk! - vágott közbe egyszerre élesen Erzsébet és most csakugyan odanézett, összehúzott, majd lassan megint elnyíló pillantással meredt Balázsra.
- Vérét uram! Vérét! - ismételte. - Lehetünk bár üldözöttek, de a trón híveiből azért még ki nem fogytunk!
Ők mindenre lelnek vállalkozót...
- Mert mindenki felfoghatja, hogy akik ma fők, azok holnapig farkak lehetnek... amikor bezzeg jutalmazhatunk! Minél bővebben, a mentől nagyobb szorultságban végzett szolgálatokért! Mert hát van szorultság - folytatta már megint Garay felé, a homályba, mintha itt hátul a Bebek Imre megvédésén kívül nem történt volna semmi különös. - És ez a szorultság: az idő. Hogy marad-e idő?
Úgy vélte, hogy a helyzetük fonákát is megmutathatja.
- Nem vagyunk-e belső, legbelső embereink közt? Megengedhetjük... Lásson mindenki tisztán.
Miklós egyet mozdult. Tikkadtan szólt:
- Ebbe nyomba üzentetek a szegény uraknak. Helyezzék magukat biztonságba, mert gonosz dolog készül ellenük s ezt lelkünk nyugodt ösmeretével nem engedhetjük.
Erzsébet hagyta kifutni a hangot. Feszülten figyelt. Minthogyha egész valójával várt volna  m é g  valamit.
De ez a szomjazott valami nem jött. Nem jött semmi.
Erre megrázta fejét s a törékeny csendben, a vörös parázslásban, baljóslatú, ünnepélyes nekikészülődéssel, így folytatta:
- Hát jó. Hát idehallgasson nagyságod! Egyet még e bátortalan gyermek mijján, kiméletből, eddig nem mondhattunk. De most kelletik.
Hogy ezt a hírt is a kályhafűtő hozta.
- Amint a pártunkbeliekkel a gazok elkészülnek, akkor aztán mi következünk. Megtaláltatunk valami trón alá áskálódásban bűnösnek lenni s egy-kettő... Mielőtt az ország jobban éberednék s feleszmélne... fejünk elüttetik. Ezért vagyunk így a várban meghagyatva és közel a kéz ügyben, ebben a királyi módnak színében tartva... Hát ez legyen maga egészében a terv! Élet és hatalom, vagy halál.
Lázas tekintetű, nagy szeme felvetődött.
- Esküszöm, hogy a legtisztább igazat mondtam! - kiáltott és a hangja ezúttal csaknem őszintén hatott. - Most aztán már kegyelmed is világosan tud mindeneket, koronagyám urunk. Én pedig várom a kegyelmed gondolatát, hogy mi legyen evvel a Johanna-gyilkos sikáriussal, nekünk is vesztünkre törő hóhéroltatónkkal, evvel a Károllyal. Fontolja meg, de jól nagyságod, mielőtt beszél, mert kelmed részéről ebben a dologban ez lesz az utolsó szó.
Elhallgatott.
Mária feje a szék hátához koccant. Úgylátszik, valahára csakugyan elájult. Balázs egyet hördült és zökkenve megállt. Talán még a babonájáról is megfeledkezett. Christa kis nyöszörgést hallatott. Majd egyszerre csend lett, mintha valamennyien kiestek volna a világból és most belezsibbadnának egy álomszerű más világba, ahol minden dolgok színe Garay felé fordul, várva egyetlen intését. Hogy mit fog mindjárt kinyilatkoztatni? Hogy dönt?
Erzsébet nem volt már, csak egy elpattanó húr.
Úristen! Érzi-e Miklós? Közlik-e az ösztönei, hogy mit jelent számára ez a perc? Megkapja-e az emberétől, amit olyan lélekszakadva kíván... önmagától menekülésképpen? S amiben akkor örökre megnyugodhatnék?
Nem merte remélni. Túlságosan nagy kedvezés lett volna, amilyet ez az ő fekete sorsa eddig sohasem mért neki. Azért mégis eszelős bizakodással nézte az ablakot, ahol a szeretett férfi állt az alkonyatban... igen, mintegy már e földi létezésen túl: igen, igen, az ő feloldoztatásának, vagy menthetetlen bukásának küszöbén.
Odakint acélfénnyel csillogott a télidő szürkülete, mint egy delejes víztükör és Miklós nagy alakja tompa árnyékmaggal sűrűsödött ki e tündöklő homályból.
Vajjon mi történhetik most abban a rejtelmes, élő foltban? Milyen ítéletre nyílik az a végzetes száj?

Miklós sokáig nem mozdult. Úgylátszik, hogy teljesen töprengéseibe merült.
Akkor valahára egy kurta dobütés koppant a csillámüvegen. Vissza ugyan most sem fordult a többiek felé, de legalább végre megszólalt.
Kurtán és rekedten csak ennyit mondott:
- Eltörlendő! Őneki veszni kell.
Erzsébet azonban ettől a kevéstől is úgy megkönnyebbült, mint akit házomlás alól szabadítottak ki. Mint aki újból született.
- Hogy véli a módját nagyságtok? - kérdezte kicsivel később, gyengén, szinte mint egy lábadozó beteg.
De magát e gyatraságon rajtakapva, rögtön már a szokott acélosságával tette hozzá:
- Ne terheltessék közelebb jönni, mert itt még a falaknak is lehet fülük.
Miklós nehézkesen odajött s hátrafont kezekkel megállt.
- Tanácsolásom ez! Nem várhatunk.
- Nem ugye nem?
- Hát nem. Egynapon belül most már az egész le kell forogjon.
- De... elég-e a tehetségünk hozzá?
- Isten kegyelméből még olyanok is a kezünkre fognak járni, akikre eddig nem számíthattunk.
- Kiket ért?
- Zudar Péter vajda Károly koronáztatásakor lelkében igen megrendült... s visszapártolt.
- És ő mondja?
- Titokban. Igen. Hogy titokban sokkal nagyobb az elkeseredés, mint hinnők és mint Balázs öcsém is vélné.
Gyors, halk és szaggatott szavakkal magyarázta, hogy Károly egyszer már belekezdve az egyenlő mértékkel osztó igazság szerepébe, hovatovább kénytelen volt s hozzá elég nagyszámú olyanokkal szemben is fellépni, akik törvénytelen úton jutottak némely idegen javakhoz.
- Csak kimondom: a felségeitek gyermetegségei, megharagvó kegyvesztései s az én irántatok mindigvaló erőtlenségeim folytán. No! De nem ez van itt most... s nem bírálat... Isten Atyám őrizz! Mert akkor magamat legelsőnek...
- Hadd a mentegetőzést!
Ő hát erre szót is fogadott s kiegészítette az eddig előadottakat azzal, hogy ilyenformán Károly a jogtalan birtokban bentűlőkkel ellentétbe került.
- De ám igen kéjelmetlen helyzetbe!
Mert hiszen e bitorló szerencselovagoknak többsége közben már szintén az ő növekvő hatalma után kötötte a szekerét, vagyis párthívéül szegődött.
- És így most a lator az egyfajta emberei miatt a saját másféle szolgáit kéntelen a vagyonból kibolygatni, ezek pedig roppant kezdenék őtet evégett gyűlölni. Sokan közülük már százszor inkább a felségeitek újból felállítását kívánják és uralmatokat emlegetik vissza.
- Gondolod? - siklott közelebb Erzsébet a széken.
- Azt, királyné, hogy én ezeket a sértődött urakat most már legott megtalálom, még az éjjel egybegyüjtöm s felkészítem őket. Szintúgy felfegyverzem a saját darabanjaimat is.
Elmondta, hogy lenne tovább és mi lenne az ürügy.
- Rég tudva van mindenki előtt, hogy Frangepán Miklósnak nősülésre vagyon elméje...
Az ő Margita leányát akarja venni, amelyik az udvar körül kicsit már bálozgatott s akit az ifjú el is gyűrűzött a mult év végén. Hát ő a zavaros közállapotok miatt tologatta a gorjáni lakodalmas házhoz való leutazást, de a dolog tisztán apai szavától függ. Most majd egyszerűen abbahagyja az ellenkezést és mindjárt holnap felindít. Búcsúzóban betiszteleg az udvarhoz.
- Darabantostól s fegyverestől! - sikoltott halkan Christa.
- Igen - hagyta helybe röviden Miklós. - Hozzá a felkészített elégületlenekkel, úgymint látszat szerint csak jámbor vőfélyekkel, pálcás algazdákkal, étek előtt járókkal, avagy másmiféle vendégeimként.
Hogy a nászmenet ilyenképpen hatalmasra fog nőni, az egyikőjüknek sem okozott gondot. Egy-egy főúri lagzi, vagy temetés, néha félországot mozgósított, úgy, hogy olykor még a külföld is felfigyelt: nem készít-e vajjon háborút Magyarország?
- Hát most sem lesz másként. Felségeitek pedig a Durazzói ebet valamilyen színnel ide áthívatja.
- És? - nyíltak nagyra Erzsébet tündöklő szemei s valami elviselhetetlen sóvárgás sütött belőlük.
A férfi azonban maga elé bámult.
Azt mondta mogorván:
- És! Hát igen... Akkor. Akkor majd a palotaforradalom egyszerébe kitör.
Közrefogatja a vérszopó Károlyt az ő embereikkel.
- Jó biztos helyre lezárjuk s rögtön ország híréül tesszük, hogy miképp történt is csak az a felségeitek „önszántából” való leköszönése, az egész Károlyféle koronázás, ittenvaló pokolbeli élet... damoklesi hajszálon függeszkedés és hogy ki légyen igazság szerint ez az ellenünk dühösködő úr! Nem kétlem - rázta a fejét - hogy a nemzet mindjárt kötelességére ébred, a hitvány Károlyt pörbe fogja, s mint ahogy előljáróban mondottam is, mint egy mérges kelevényt, a haza testéből kivágja.
Más ítélete, mint a halál, őszerinte nem volt gondolható.
- Node - intett, bölcselkedett lezárólag, megnyugtatólag - ezt ő a magyar szentkorona csalárd felrablásával sajátmaga kockáztatta és csak a legnagyobb törvényesség jegyében s annak minden külső-belső ismérvei szerint fogja elnyerni. Efelől teljesen fehér orcával lehetünk.
Erzsébet egy lassú, hosszú igen-t bólintott. Szemében már megint nem volt ott az a megüdvözült fény. Az, mint egy perzselt hajszál, fokonkint felzsugorodva, szavanként kihamvadt. Ugyanakkor arca is megváltozott, elnyúlt. Ismét kifürkészhetetlen és zárkózott lett, mint a leköszönés napja óta, az előbbi percig. Mintha szürke ködfüggöny ereszkedett volna elé. S ezen a függönyön keresztül Christa egy pillanatig újból felfedezte az öregedő nő jóslatos vonásait, bár a királyné már nem feszült és semmit sem remegett. Nem. Ellenkezőleg, most egészen nyugodt volt. Szinte nyomasztólag nyugodt. Erős. Öntudatos.
- Így tehát! - szólt kis idő mulva mély mellhangon, mely szintén nem emlékeztetett az előbbeni élénk, nekiszárnyaló hangjára. - Így lesz. Mindenben így. Mert mi a kegyelmed törvényességet legelsőnek tekintő gondolkodását kezdettől nagyra tartottuk és magunkat továbbra is az atyailag adott tanácsaihoz kívánjuk alkalmaztatnunk.
Semmi ellenkezés. Semmi legcsekélyebb aggodalmaskodás, módosítani akarás, még részletkérdésekben sem.
Felkelt.
- Késő - tett egy lehulló mozdulatot. - E gyenge gyermek már magával nem bír s mi is halálból fáradtak vagyunk. A sorsfordulatnak ilyen végső állapotában... kegyelmed megértheti. Lefektetjük s lebeszéljük egykevéssé leányunk bátortalanságát.
Kezetnyujtott.
- Holnap tehát, édes gondviselőnk! Lagzi színe alatt. Búcsúzóban.
- Minden felkészített párthívestől, igen.
- És ami a legfőbb, minden fegyverrel fegyveresen!
- S minden szívünk igyekezetével a trónért, királyért.
- Ebben maradunk.
- Nagyon köszönjük - intett Mária, mint egy megbillent fejű kis viaszszobor.
Csókra nyujtotta hideg jobbját. Forgáchnak is.
Ez aztán a gyámkirályné előtt tisztelgett.
De Erzsébet, mintegy gondolattól megütötten, fogva marasztalta most az ifjú kezét. Nehéz szemhéjjai alól, lassan, kissé oldalt úszva, Miklósra pillantott a tűzhely vörös fénypászmájában.
- Igazis, búcsú..! Kelmed itt már semmi áron nem mutatkozhatik. De találjatok ki kedvesem valami ürügyet, ne lennénk oly véghetetlen egyedül, ama nagy óránkig! Balázsunk a nagy roppanás előtt még talán átnézhetne hozzánk, ha ugyan kegyelmed azt a tervre károsnak nem véli s megengedi.
- Hogyne! - felelt azonnal Miklós, de ez a gyors felhorkanása most úgy hatott, mintha hirtelen felzokogást palástolt volna.
Rettenetes volt annak a sápadt asszonynak ónos tekintete. Egyszerre szinte tűrhetetlen fájdalom facsarta el a szívét.
Így látni, aki az embernek legdrágább! S nem maradhatni végig együtt..!
Ez bizony nem a szent házasság. Pokol!
- Csak hadd jöjjön! Persze hogy bejön. Majd kimódoljuk - szólt közben fennhangon s azzal hátát felpúpozva, nyakát hosszan előrenyujtva, lódulvást hagyta el szerelme és férfiassága újabb vereségének színterét, a lealkonyodott szobát.
*
Tovább Balázs sem maradhatott. Csupa illendő igyekezetből majdnem az önmagát kirugott ember sarkára hágott. De ő egyáltalán nem búsult. Sőt valahogy különösen emelkedett és felszárnyaló érzései voltak. Mintha szűnőben lennének az utolsó idők tűrhetetlenségei s valami új következnék... A nagy fordulat! Neki csillagkelése...
- Aha! Aha! Megkerül a bicellus! - dünnyögött.
Ám mintha több lett volna ennél is, ott a hirtelen felzsivajló ösztönei, a sejtelmei mélyén.
Gímes és Gács... Lekenye és Koszmál, a tetejébe... Mert ezek szintén a birtokhoz tartoznak.
Megborzongott gyönyörűségében. De elkergette a bolond fantomot.
- Ilyesekre soha mostannál kevesebb remény!
Azért csak nem állt helyre a nyugalma. A különböző délibábképek ott cikkáztak lelki szemei előtt s hiába minden. Nem bírt tőlük többé szabadulni.

Azt sem igen tudta, hogy mikor, hogy vált el Garaytól, hogy érte el a szállását, miért s hol üldögél, mért nem vetkőzik le.
Csak hevert a medvebőrön és bámult.
- Mint egy eszeválott őrült! - mondta ki hangosan, haragosan és hiába. A gondolathajsza nem akart megszünni. Gímes és Gács... Gímes és Gács... Egy királyné... Valódi... Nagylajosi asszony... s a gőgös Gara kedvese, bezzeg..!
Ez így ment kakasszóig.
Virradatig hallotta a csábzenét.

LXII.
Reggelre kiforrt a szükséges ürügy és ő csakugyan átvonult vele a túlsó palotaszárnyba. Kialudatlanul, valahogy úgy érezte, mintha hártyavékony, mindjárt talán be is szakadó jégkérgen s csupa törékeny kristályfalak közt lépkedne, olyan bántóan merev és rögtön elpattanni készülő volt itt most minden.
Ahogy a várószobába beért, mármeg női sikoltás suhintott végig a gerincén.
Christa fő palotásasszonyt találta, csak egyedül, egy ablakmenti hímzőasztalkánál.
Az ő bejelentetlen jöttére a megriadt nő sietve dobott ki valamit éppen a kezéből. Éles és delejes kis fénylapok villantak szét a szőke hajáról, mikor oda fordult. Elgyötörten és idegenül hatott az arca. Máskor élénk kék szemei fakó szürkék, amellett tágak s üresek voltak.
De akaratának megfeszítésével gyorsan összeszedte bátorságát és ülőhelyet mutatott.
A zaklatott ember semmi hajlandóságot sem érzett. Hanem azért szót fogadott.
- A... királyné?
- Még nem lehet.
- Mi! Mért?
- Csak. Öltözik.
- Akkor hát várjunk - adta meg magát Balázs.
Aztán legott felvetette megint a fejét.
- Később majd lehet? Hogy mondta!
- Hogy igen nagy kedvességben vagy előtte - felelt bámulatosan a kérdés mellé az asszony. De ellentétben válaszának érzelmes tartalmával, hangja hidegen és szárazon hangzott.
Holmi szerelemféle hínár úszkált valaha a két ember közt, amiben szerencsésen úgy megútálták egymást, hogy öntudatlanul is visszavertek minden, a másik részéről netalán kezdődhető közeledést. Ez az idegenkedés most még csak fokozta a helyzet törékenységét. Sehogy sem sikerült a természetes hangot megütniük és Christa úgy beszélt, mintha cserépdarabokat csikorgatott volna.
- Ameddig várnunk kell, hadd adjak egy rébuszt, uram.
- Nem értek a találócskák fejtéséhez! - horkant fel figyelmeztetőleg Balázs, hogy csak semmi bizalmaskodások!
Christa azonban nem törődött a méltatlankodásával. Folytatta, mint egy száraz kereplő és Forgách is azért éberen figyelt, mert már átment az ösztöneibe, hogy ma semmit se hagyjon figyelmen kívül.
Az asszony így szólt:
- Ha éhes farkas juhot talál a mezőn, mit fog cselekedni?
- Fogát a torkába akasztja s még ugyan böjtnapon és azon sótalanul is, megeszi.
- Ugyanugye s miért?
- Mért, mért! - rántott vállat ingerülten Balázs. - Nem reménlem, valami nagyon keresgélné az okot.
- De ha véletlenül épp egy olyan volna, amelyik keresi?
- Akkor nyilván jónál jobbakat találna, mint ezt régi emberektől, jelesen az Ezopustól értjük.
A nő fázékonyan gunnyasztott, laposakat hunyt, szorongva lappangott.
- No azt az Azopiszt én nem ösmerem, a mi asszonytudományunk nem terjedvén addig.
- Ezopust mondottam!
- Úgy. Köszönöm - kínlódott valami mosolyféle fintorral a nő s egy parányit oldaltabb rezdült, már vagy másod ízben. Majd hirtelen lehullatta csipkés keszkenőjét. Egy könyvet akart volna az asztalkán észrevétlenül lefödni. Balázs azonban szemkapásból közben már megpillantotta és felfedezte, hogy épp az előbb letagadott Ezopus neve állt a megmagyarított könyvecske kérgén.
Elundorodott ettől az újabb álnokságtól. De mert most az ilyen kis fertelmekből is kisülhetett valami - valami sorsdöntő, vagy legalább nyomjelzés hozzá - mégis belement a komédiába és önuralmát megfeszítve, a fabula felmondásába fogott.
- Vagyon egy farkas a lupus et agnus mesében... mely találkoznék egy nap a nyáj nélkül bódorgó báránnyal. Eltökélte - tólt egy keserveset a nyeldeklőjén - ezt nem tépi széjjel a szokott orvul, hanem megbizonyítja a bárány előtt, hogy mért kelljen őtet a jog szerint is megenni.
Köhhentett egyet, folytatta:
- Szól ezért a bárányhoz... „Hallodihé! Tavaly rútul megharagítottál ám engemet.” S lőn ekkor nagy rémülés a bárányban. „Hiszen tavaly jó anyám még a világra sem ellett!” De a sunyi farkas ilyet mond akkor: „hej be rádért az ártatlanság, cudar alattomos állatának! Ugyebiza, hogy az én rétemen füveltél most is!” Kire amaz: „ó, nem, farkas uram! Én, szegény, csak meg sem szagoltam a fűvet...” S hát erre avval vádolná el az ordas a boldogtalan jószágot, hogy zavarta volna a víztükröt, melyből éppen innia készült. Kirenézve is kiáltja nyavalyásnak -
Kicsit szünetelt, várta mintegy saját magától, hogy mi lesz... győzi-e és meddig, de az asszony nyomban ráakasztotta, most valahogy beteges nézésű szemét.
- „Ne zavard köreimet!” - segített közbe olyan áruló együgyüséggel, amitől Balázs már kicsattant gorombán:
- Veszekedett fenét! Ezt nem Ezopus, ezt meg az Archimedes mondta, nehány száz évekkel előbb.
- Jó - hátrált meg szokatlan gyorsan a nő és megint meglapult. Észrevette, hogy Balázs dühös tekintettel döfködi a kendőjét. Félt, hogy ellesett valamit... és nem erősködött tovább, bár a mese végighallásától - érthetetlenül - azért nem állt el.
Vajjon mit akarhat vele? Ilyenkor... Mikor az ember már a gutaütés határán van?
Hát elzöldülve a fojtott méregtől, Balázs tovább regélte: hogyan szólt a farkas a báránynak.
- „Te az én forrásomból ittá!”
Hogy az pedig soha életében..! Anyja teje volt minden étel-itala a mai napig.
- „Debiza ittál s hogy merészeled, hogy az én tiszta vizemet megzavarjad?” Szabadkozik ekkor az ijedt állat, hogy már csak azért sem zavarhatta a farkas vizét, mert hiszen ő állt a folyáson alul, amaz meg felül.
Felkémlelt. Készült vele igazán valami történni... De a megátalkodott teremtés intett és ő tehetetlenül folytatta:
- „Pedig zavarta valaki, mert ni milyen zavaros az én ivó vizem! S hát ha nem te zavartad, akkor az atyafiságod tehette, ami nekem mindegy. Közös a vér. Akkor téged eszlek meg helyettük...” Nem vagyok biztos - gyüjtögette a fogyaték türelmét - nem biztos, hogy hajszálra így írta volna az a púpos görög, de azért ígyvalahogy kellett lennie.
Belső hullámverésein hányódva, elnémult.
A nő keményen egymásra préselte ajkait. Szintén hallgatott. Aztán fulladásformán lélegzett egyet és gyors nekifutással azt mondta:
- A farkas tehát többire talál ürügyet, hogy mért egye meg a bárányt?
- Mindig! Mert így vagy úgy, ez a természete.
- S a juhot? Ha azt is talál a bárány mellett?
- Azt fogja csak egyszer ízesen megenni!
- De...
És mialatt ime, a nagy nap és minden cselekvés áll, észvesztően kitartott a konok asszony. A mese kellett neki.
- S ha mondjuk... mondjuk nem egyedül... nem Isten-embertől elhagyatva találódnának azok a mezőn?
- Mi? - Gyilkos farkas akkor is elveszejti őket?
- Attól függ - válaszolt Balázs, furcsán elnehezülve. - Az attól függ, hogy ki, vagy mi legyen köröttük.
- Példa! Mondjuk: egy kos. Jó erős bak. Akkor is?
- Hát az más - futotta el az ifjút mégjobban, valami megnevezhetetlen érzés. - Akkor még lehet holminemű remény... a menekülésre.
- Ezt mint gondolod?
És Christa előre hajolt s szeme, közvetlen közelből, hirtelen belefúródott most a fiatal ember szemébe.
Balázs kurtát hördült. Hátratámaszkodott s egy hallható nagyot nyelt.
- No... úgy gondolom - akadozott - hogy a kosnak má-má valami védőfegyvere, szarva-mije is van. Az megtörheti a bestyét.
- Nem inkább talán  t a n a k o d á s t  kezdeni illenék-e jobban a koshoz? - kérdezte most egyszerre fülbántóan hamis, vékony hangon és szinte rábeszélő negéddel a nő.
Közben pedig mereven nézett.
- Értsd ebből atyafim: nem rendesb és sokkal  t ö r v é n y e s e b b  dolog-e az, ha öklelés helyett a kos feljárja előbb az erdő vadjait, fejenként pörbe invitálja őket, előadja nekik a farkas gazságát és megkéri, hogy tartsák barlangba bezárva a merénlőt, maga meg kivárja nyugton, hogy a halált célzó szándék szintén halállal büntettessék?
Balázs egyet - feketét - szédült. Olyan iszonyú értelem lobbant az agyába... megroskadt tőle.
Alig volt képes kinyögni:
- Nem.
- S mért?
- Mert... Mert mire a vérbíróság törvényt láthatna a dúvadra... ez hiszen addig már rég meg is emészté mind juhot s mind pedig a báránt.
Keze lomhán lehullt. Sajátságos meggyengülés terjedt szét a tagjaiban. Majd hallotta magát, ahogy érdes hangon hozzáteszi:
- Különben még... még az az ítélet sem olyan biztos.
- Hogyhogy?
- A bozótban más farkasok is lelhetők... Nagy párttal.
- S ezek nem fognák azt akarni, hogy az igazság tisztán kiszolgáltattassék?
- Saját fajtájuk, pártjuk s evvel őellenük is? Ilyet csak egy álmodó elméje gondolhat.
- Akkor tehát mi a teendő itten? - kérdezte messziről valaki.
Felnézett: Christa volt.
- Minden azon fordul - fújt nagyokat - hogy elég hadi talentum-e a kos.
- És ha igen? - hajszolta, kerítette, szorította már nyomonként beljebb a nő, könyörtelenül.
- Akkor ő fog gyorsalkodni.
- S talán az dönt?
- Az. Hogy mind a két részről világosan csak a halál esete foroghatván, mék támad elsőnek a kettő közül.
- És az nyert? - kérdezte Christa hegyesen.
- Igen. Időt, item: életet.
Most elhallgatott Balázs. Ónos csend ereszkedett le rájuk. Lassan egymás felé fordultak, megint összenéztek.
- Úgyhát! - mondta Christa vontatottan, de valahogy megmásíthatatlan határozatként. - Én is ezt gondolom. S itt akkor már csak az a rébuszban a kérdés -
Pillantása még mélyebben igyekezett Balázs tekintetébe bekötni.
- Az a kérdés, hogy mint konsziderálja majd végzett szolgálatát az erős, a hű, a nagyokosságú kos?
Balázs nem értette.
A nő segített.
- Tán hogy a cselekedetétől fogva felettébb búslakodnia kell? Amért kárt tett e földön az égit jelképező bárányok, a védtelen gyengék s ártatlanok gyilkolására eltökélt farkasban? És aztán majd befelé mardosódik s majd örökre kétségben esik?
Mindez már sebes egymásutánban jött és kidörrent a végül, mint a mesterséges tűzcsillagok magja. A csattanás szele magával sodorta a hevülékeny ifjút.
- Istenemre, nem! - kiáltott. - Azt hiszem, a kos boldogan alhatik... hogy ő lehetett...
Azzal talpra szökött.
Odalett a révetegség. Ez a beszéd kellett ide! Már világos...
És felocsudva, nagy léptekkel kezdett fel-alá robogni. A hely méltóságáról is megfeledkezett. Oda-oda dobbantott. Lovalta magát.
- Dúvad bőréért, öcsémasszonyom, az bestia bőréért, mióta e világ, vállveregetés járt a vadásznak... nem hogy még igen sajnálkozzunk... a dögön... asszonyom!
Hevesen hadonászott.
- Valaki ilyen fentnevezett párát megszüntet, nem találhatok fel abban semmi legkisebb bűnt. Mert micsoda beszéd..! - villogott körül gyűlölködve, mintha valami láthatatlan ellenféllel vitáznék. - Akkor férget se merjen soha az ember eltaposni, ‘sze az is élő, fenét! És még jóval kevésbé ártalmas egy vérszomjas farkasnál?
Hátravetette arcába hulló fürtjeit.
- Hát így vagyunk! - kiáltott fel egyszerre harsányan s testének izomzata vállba torlódott.
Néhányszor végigvadult a termen, majd hirtelen megint megállt.
- H..! Már tán bemehetnék.
A nő kicsit szemébe fogadta a pillái közül, aztán újból elejtette. Lassan visszahúzódva, hidegen, megcsökönyösödött.
- Nem lehet. Öltözik.
Mert túl gyorsan hevülőnek találta ezt a legény urat. A kockázat megfélemlítette. Nem mert bízni hozzá. Még nem... Nem egészen.
- Ilyen s ilyen teremtését, hanem azt megmondom, hogy több rébusszal nem vesződök! - fakadt ki durván az elkínzott ember.
Christa nem is kérte.
- Míg a bemenet ideje elérkezik, addig én vagyok tartozásban.
- Mivel? - fordult sarkon szilajul Balázs s a szeme odalőtt.
Az asszony meghúnyászkodva állta.
- Töredelemben vagyunk uram...
És mélyet hunyt.
- Nézd... meg kell teneked vallanom... hazudtam az imént.
- Szokásod! - mordult megvetőleg s kezdte elejéről a fiatal ember a bolygást. - De egyet megmondok! - rivalt fel vésztjóslólag. - Ha valami érdekemben járó dologban hamiskotta volna -
- Ó, csak amaz Ezopus felől! Hogy nem ösmerném.
Hát igen. Az egész fabulát olvasta.
- És legjavába éppen akkor, amikor kegyelmed ide belépett.
Nem hagyott időt felelni.
- Azt a másik mesét, mikor álnok farkas a mégnagyobb ragadomány reményében báránybőrbe bujt s így csukatta magát  k ö z ö s  pajtába az igazi bárányokkal...
Topánja orrát bámulta.
- De jöve akkor vacsora előtt a pásztor a juhok közé, hogy levágjon egyet belőlük. És emlékszik-e kelmed, hogy a dolog miként fordult?
Megint csak megelőzte a választ. Tikkadtan, sötéten mondta ki:
- A derék pásztor, kinek kezét úgyhiszem hogy maga a jóisten vezéllé, épp a báránybőrben lappangó farkast találta kifogni s annak torkát mindjárt elmetszé s azonnal ő annak vérét vevé.
Szaggatottan, sebesen pihegte:
- Lőn a földön egyszer igazság hát! Mert mi lehet annál tündöklőbb igazság ugyebizony, mint hogy aki másnak vermet ásogat, maga essék abba bele?
Itt megint Balázsra pillantott, majd a csukott ajtóra.
Egyik sem mozdult a kettő közül és semmi legparányibb jel...
Mégis ő azért egyszerre megrándult, egész testében felvetődött, felszegte fejét - s anélkül, hogy odabentről bármi értesülést vett volna, hirtelen rázkódó izgalomban és csaknem kiáltva, kihirdette:
- Őfelsége felöltözött! Most uram, most nagyságod, most, most bemehetsz hozzá! Minap véletlenül ittmaradt valami holmid... S az Asszony ezt gazdájának visszaadni szeretné.

És Forgách Balázs ekkor valóban bement a bosnya vérű, rámai földről eredett Kotromanics Erzsébet királynéhoz.

HUSZONEGYEDIK RÉSZ
HÁRMAT KIÁLT A KAKAS
LXIII.
Ez éppen szerda volt; azaz Böjtelő havának 7.-ét írták. A nap lefelé szekerezett a violaszínű égről. Az újesztendei, hirtelen feltorlott hódunna még a mult héten elolvadt. Most tűrhető szelíden és szárazan fagyott.
Úgy öt óra tájt, felrivalt a kapu alatt a bekéredző kürt.
A várvigyázó letekintett s:
- Hej, kik vattok?
Mert erősen ködlött a szemnek.
Odalent egy fáklya vetett lobbot.
- Az úr Garay uram kompániájaó! - kiáltott vissza egy dercés hang és tulajdonosa megemelte a fáklyát.
A fény egyenest a főember méltóságteljes arcába tűzött.
- Vagyúgy!
A virrasztó rögtön engedtette az emelcsőt. Az alantlevők fel és befele.
De ki nem fogytak a sorok. Valóságos bandérium...
Kicsit megszeppent a porkoláb, bár ő mit tehetett? Mindössze annyi parancsa volt, hogy az előre jelentett Garay násznépet bebocsássa. Lélekszámról neki senki sem beszélt.
Lassankint aztán megnyugodott az ember. Mert a kapu két oldalán szintén felgyujtott fáklyák világosságában, sallangos kulacsok emelkedtek a nyeregből.
- Hujjujjú!
S lóval bokázás, figurázás - toborzóféle - veszettül.
- C, c, c!
Fél arcát szorongatta tenyerében, mintha fogát fájlalná, vagy saját széles kedvén szörnyűködnék a legény. És bokrétásak, csótáros fejűek a nemes állatok. Fehér kendő bekötve a féknél.
Hát ez igazán csak egy jókedvű lakodalmi népség.
Legelől maga Garay Miklós, az örömapa haladt. Körülötte az országnak csupa nagy nevei. Egy-egy élő kincstár, nem mint a kurta kis Károly koronázásakor.
A belső kaputéren megállapodott kissé a menet, bevárta a kíséret végét. Mert csatlósai nélkül mezítelen volna egy zászlósúr... De erősen vigyázták a rendet a násznagyok. Értik, mi illő... Királyi várban vagyunk.
A falakon belül, mintha elvágták volna a nótázást. Hatos sorokba igazodtak a legények, urak hasonlóképp s halkan beszélgetve környezték az udvartól búcsúzó örömapát.
- Első az uralkodó király vizitáját megadni! - mondta emeltebb szóval Garay.
A kíséret lovon maradt, ő egyedül ment fel Károlyhoz. Nem látszott rajta semmi különös. Ez már csak egy ilyen mindig mogorva medve...
Még meg is örült Károly az udvarlásnak. Nagyban könnyebbedik a terve, ha ez így van, hogy ez itt vele szemben elsőségre gondolt. Megadja összes rangjait és „felséged”, ugye..! Akkor hát megtette a magáét, hogy el nem tiltatott tőle a kedveséhez bejárkálás. És a legszebb sikert ígérő dolog, hogy ez a hamar rezdülő ember most éppen semmi gyanakodásban nincs és ilyen váratlanul kiüríti a csata mezőt.
Legjobb kívánságok közt bocsátotta el Károly a vendégét, biztonságból el nem mulasztván holmi célzásokat tenni, hogy majd nagy gondolatai volnának őméltóságával, kinek vállát kordialiter megveregette.
- Hát csak köszörüljék kegyelmeik talpukat az úthoz!
Miklós nem titkolta, hogy addig egy másik látogatásuk is van még: a volt királynékhoz és Károly ezt szintén megértette.
Ő ne?
Ugyan!
Elbocsátotta az örömapát, aki az idegen engedelemmel átvonulhatott most már a válságos perceket asszonyával megosztani, magát megint egy kicsit a férfi névre méltatni.
„Mene tekel...”
Szomorúan elmosolyodott a régi belső hangon.
Hát most talán majd billenthet egyet azon az ő könnyű mérlegén...
De nem fűzte tovább gondolatait. Fontos, hogy a nő, sorsának ez a nehéz aranya, mentől előbb visszakerüljön, ahová való. A biztonságba, tisztességbe: emberi, női és királynéi hármas becsületébe, amit egyedül ő adhat vissza neki.
A felelősség, a tennivalók, megint sarkantyúba kapták.
- Jertek uraim - mondta odalent. - Vigyázzatok, a közvitézlő rend kulacsaiban mást, mint tiszta vizet, ma nem szabad megengedni! Hanem azért láttatra legfrissebb legyen a kedv és lakodalmas csintalanság. Kegyelmeitek is mulathatnak majd később, majd ha törvényes királyotok a trónt visszanyeri.

Az asszonypalotába már az urak nagy részét is felvitte. Ezek mindannyian vagy az uralkodóházhoz elejétől hű, vagy bár csak most az éjjel felvett, de azért már szigorúan fölesketett és feladatukat pontosan ismerő főemberek voltak.
Odafent a lépcső torkolatánál mustrát tartott fölöttük. Végignézte, míg parancsa szerint kioszolnak a róták s mindenki elfoglalja őrhelyét az üres szobákban, folyosókon, homályos boltozatokban, pillérek közt, ablakok mély öblében, oszlopok árnyékában.
Közben folyvást osztotta tanácsait:
- Lator Károly ha feljő, észre ne vehessen senkit!
Aztán:
- Ügyeljétek az olasz számszereseket, hogy majd igazán lemennek-e?
És Kapolyinak:
- A kardot nyitva, nyitva ott, uraim! Jó lesz félemlítésül.
Ezt meg az ifjú Perényinek:
- Neigen zúgjatok egymás közt, öcsém! A közösséget úgy mivelünk, mint a lenthagyottakkal mindnyájan fenntartsátok! S várjátok a megmondott hangos jelt. De - fordult vissza maga is már elindultában még egyszer, szinte mintha valami meglökné - senki a trónrabló hitvánnyal mást, mint foglyulejtést, el ne kövessen! Hazánk kívánt szabadsága és királyi házunk veszedelme miatt insurgálunk, nem pedig csak holmi űzők-félék vagyunk. A többi a törvényes igazság dolga.
Néhányakat, akiknek meg az volt a külön kötelességük, hogy végig bemenjenek vele s a nagy fordulatkor neki kéztől álljanak, magával bevitt a belső házba. Így elsőnek az ifjú Frangepán Miklós grófot, leendő vejét. Az ő saját Miklósának más feladat jutott. Buda főváros lakosságát kézbe venni, Károly csalárdságait a népnek majd rögtön kihirdetni és az uralom lehető síma átvételét kellő fedezettel biztosítani.
*
A nőket egy nem-hivatalos, bár igen tágas szobában és szintén társaságban találták. Ő még egy percre meg is ütközött. De nem... Csak a símaképű Alsáni Bálint, akit régebben Asszonyunk őfelsége szerzett bé a prímási bíborba... Aztán Szentgyörgyi Tamás korábbi horvát bán, Bebek György, a volt királynéi tárnokmester és fia Imre: eddig halicsi főkapitány, jelenleg országbíró, ifjú fővel... Hát ezeknek is hűeknek kellett közben bizonyulniok, ha begyüjtésüket a királyné helyénvalónak találta.
S megnyugodott, hogy ez akkor még csak jó. És hogy láthatólag ilyen gyanutlan a lélek... Nem tudnak semmit, kivéve Forgách Balázst. Éppen ehhez az egyhez nemigen bízott. Szórakozott kölök! De Mária körül lenni, erre a neki kiosztott szerepre talán alkalmas lesz.
A lányka - rettegésében - még a szokottnál is merevebb derékkal ült. Christa főpalotásné szintén melléje osztva. Helyes óvatosság... Erzsébet pedig az ő kedves tüzénél. Ez most nem a tűzhelyen égett - ilyesmi ebben a szobában nem volt - hanem törökös mangál: oroszlánkörmös lábú, szép vasmíves parazsas üst. Afölött melengette szegény lelkét. A parázs fénye átütött fínom kezein és olyan pirosra festette azokat, mintha véresek lennének. S ő maga a skarlátszín arcával, mint a János apostol Jelenés-könyvebeli Veres Asszony, akinek homlokára egy név vala írva: TITOK.
De mindezeket csak úgy átködlőben gondolta Garay és lábszárait a kardnak szétterpesztve, recsegő derékkal lehelyezkedett. Erzsébetre egy futó pillantást lopott: tehát minden rendben lévő...
*
A bent talált társaságban egy levélről folyt éppen a beszéd. Kiderült, hogy Máriának soha birtokba nem szállt ura, az erőszakkal hozzáesküdött Zsigmond herceg küldte, éspedig igazán. Ma reggel érkezhetett, hogy így semmit sem tudott róla.
Mindegy. Jó lesz, mert nyilván ez lesz Károly áthívatásához az ürügy.
Így is történt.
A levél... Erzsébet sehogysem tágított tőle s szó közben mindinkább kétségekbe merült. Fejét rázogatta. Karszékét is hiába tólták, nem bírt, most nem bírt egyhelyben maradni.
- Hát nem úgy van... nem elég... ez nem volna helyes - fordult ki a parazsas üsttől, váratlanul. - A levélben letött dolgok Károlyt is illetik. Kezéhez kellene az írást ejtenünk, hadd adja véleményét.
Szavai királynéi szavak voltak, nem kellett félni az ellenmondástól. És a beállt szünet éppen legjobb volt arra, hogy Erzsébet színlelt töprengései a beavatatlanok előtt elhatározássá érlelődhessenek.
- Ugyan uram! - intett egy gyors ötlettel Bebek Imrének. - Mit is kínlódunk? Hiszen te igen méltóságviselő, birtokkal ajándékozott és gyakor kisbejáró jóembere vagy felséges királynak. Ugyan tedd meg, eredj át hozzá s ilyet mondj...
Elnézett a fiatal férfi feje fölött.
- Hosszúnak érezzük úgyis az időt, hogy őfelsége tegnap déltől, a szokott testvéri módján, még ma be nem jött látásunkra. Szeretettel kérjük azért őfelségét, ha okvetlenül hozzánk alázni kegyeskednék magát!
Megnedvesítette szikkadt ajkait.
- Megmondd: postális híreket vettünk és tudatlanok lévén a levélben írt állapotok felől, sürgős tetszését szeretnők kikérni.
A készséges Bebek indult, de visszahívta.
- Arról, hogy kitől s hogy, mi legyen az ujság, idevigyázz nobis grate, semmit se szólj! Mert majd beszélünk... Nem akarjuk őfelségét kétszeri beszédekkel búsítani. Csupán annyit mondj, hogy Csehország...

Már elmehetett, el is ment Bebek. És csak most világlott ki, hogy milyen jól elkélt itt ez a vendégeskedés! Ezek az urak szép nyugodtan eltársalogtak maguknak s nem tűnt fel köztük az öt más-más okból, de egyaránt sápadt arc, nagy léleknehézség, olykor halk nyögés és roppant nyomottság: a szűkebb királyi udvar különös viselkedése. Új beszédtárgyat senki sem kezdhetett. Továbbra is a levél... Erzsébet azonban már fojtottan hallgatott, az udvarhölgy, Mária, Garay szintén és legfőképp hallgatott Forgách Balázs.
Miklós akaratlanul is egyre őt nézte s bár nem gondolta el világosan, hogy mit, de mintha furcsált volna valamit a fiun.
Ez folyton ott a homályban surrog, mint egy denevér falravetődő árnyéka...
Milyen zavaros a szeme!
És: ni! Ez itt bent, a jó tüzes házban is fenntartja palástját?
Lehet, hogy ivott tegnap óta. Vagy talán meghurutolt s most fázik. Noha a kezeit azért... csak szabadon hagyhatná afelől?
Bosszankodott, hogy ilyen kicsiségeken akad fel. Szinte megkönnyebbült, mikor az ajtó valahára szélesen kinyílt.
Mert Károly nem váratott magára. Ez nem egyezett volna a világ előtt játszott gáláns szerepével. Meg aztán módfelett kíváncsi természetű is volt. Kisebb dolgokért és messzebb is elfutott volna, mint ide, vetélytársainak talányos üzenetére.
Ugyan már miféle csehországi levél..!
S ezek azt hiszik, hogy nekik még csakugyan lehet akármi közös érdekük?
Az ostobák.
De hát kétlábú tollatlanok, ó Plátó!
*
Az ajtószárnyak kis ideig nyitva is maradtak. Látni engedték a szélről ülőknek a kísérő páduai lándzsások és íjjászok hosszú, páros sorait. A fegyverek ibolyaszikrákkal csillogtak, a mereven lesütött szemű emberi arcok pedig rőten izzottak kint, az égő szurokcsóvák fényében. És Máriának olyan döbbenetes volt ez az egész... mintha csupa veres hóhérok volnának.
Azután az ajtó megint betevődött.

LXIV.
A szobába csak öten léptek be. A fürge pici Károly, az egyik Horváthy - ezúttal Lász, a legifjabb, mert ma ő volt a soros a nagy rokon, Károly körül - továbbá a Naccarellának nevezett Dentice Francesco olasz udvarmester, Alberico da Barbiano budai várnagy és Scrovegno Jakab számszeres kapitány.
Mint mindig, Károly rokoni kedvességet színlelt. A kövér főudvarmester is bájosan mosolygott. De a száraz Alberico félszegen símogatta kis kecskeszakállát, mint ahogy a vár donjonjából még azon láncingesen leszalajtott Scrovegno és Horváthy Lász sem tudott ezzel a főrangú társasággal mit elkezdeni. Ők csak állva butultak és karbatett kezekkel kóvályogtak.
Garay gyorsan átgondolta velük a tervét s szemesarkából hirtelen jelt adott a minden mozdulatát figyelő vejének.
- Ennyiőnkre kevés a levegő. Nász uraim talán kibúcsúzhatnának, itt amúgy is bizalmas dolgokról forogván szó.
Azt, hogy „bizalmas”, erősen hangsúlyozta, majd megkockáztatta:
- Bárha tán magam is zavarnék..?
S félig felemelkedett, ő viszont Erzsébettől várva a segítséget: vagy azonnalra a jeladást, vagy még inkább a halasztást... ha csak lehet! Mert a katonáknak valami módon eltávolítása előtt nem szerette volna megkezdeni... Elég lesz az ajtónállókat elrakniok.
De ajánlatán maga Károly fakadt nagylelkűségre.
Fél kézzel visszatólta.
- Nem engedjük! Hogy gondolod! Ilyen belső ember előtt, aki annyi évekig volt a kormányzat istápja és sokban még verzátusabb is nálunk, nem lehet titkunk.
Őt inkább Scrovegno kezdte mindinkább feszélyezni. Valóságos érctorony... Mindent, csak éppen barátságos látszatot nem kelthet ebben a nyájas-lakodalmas matriárkátusban. S akkor majd viszi mindjárt az ördög a némberek gyanutlanságát, Garay elutazását és ezzel az ő egész gyönyörűen kieszelt tervét... közel éppen a megvalósuláshoz.
Ezt nem engedhette. A vasban csörtető kapitány semmiképp sem maradhatott most itt, sem a külső martalócok, az ő bökő szerszámaikkal. Mikor az ittlelt úrinép zöme is kifele indul! És legnagyobb készséggel.
Hát ő is elküldte Jakabot, fel az őrtornyába s nehányan megint láthatták egy rövid pillanatig, ahogy a fáklyás vitézek elvonulnak. De Károly azt már nem figyelhette meg a díszhelyének függönyeitől, hogy míg saját híve a főajtón át csörtetett el és zsoldosaival együtt, addig a kitessékelt násznép csak egy oldalajtócskába kanyarodik, melynek kárpitja azután is állandó remegésben marad. Ezt a furcsaságot különben a többi beavatatlanok sem láthatták. Erzsébet Széchy Gállal italt hozatott, amivel egy kis udvariaskodás, mozgolódás támadt, Károly egészsége hozattatván fel.
Majd az asszony dologra tért.
- Zsigmond! - kezdte rögtön.
Arca éles volt és szinte betegesen sápadt, de pillái látszólag nyugodtan borultak félighunyt szemére.
- Tartok tőle édes rokon, ez a Luxemburg úrfi valami nehézséget ne akarjon okozni!
- Mért? - kérdezte Károly, egy utolsó idegenkedő tekintettel a szobában maradt urakra. - Őkelmeik ezt talán tudják?
- Igen. Ők a Zsigmond-féle állapotokat velünk élték végig, ezért gondoltuk...
Őfelsége a multak felől kérdezhetne talán valamit tőlük. Alsánitól egyházi dolgokban, Bebektől pedig finánciák tekintetében.
- Forgách meg, úgyvélem, veletek jött, mint fő udvarlótok? De ha gondolod..?
- Semmikép! - mosolyodott el végleg a kis ember. - Sőt igen köszönöm... Hát a Luxemburg fattyú? - vetette fel nyomban megint a kíváncsi szemét.
- Igen.
Erzsébet a körmeit vizsgálta. Szederjes színűek voltak.
- Komolynak tartom - bólintott. - Egy ma jött levélben szegődött bért, osztott koncot emleget és roppant költéseit, melyeket a régi uralombeli Magyarországra költött.
- Ha! S talán biza vissza akarnája! - hökkent meg Károly a kellemetlen fordulaton. - Ez akkor egy nagyon szamár ember, szerelmes anyánk? Csak nem hiszi, hogy majd leszakadt köntös után fizessétek a szabó mestert? - próbált volna ravaszul kibujni.
- Nem. Már minket ő a dologból kívül hágy.
- Akkor talán hogy én..?
- Igenis - felelt üres hangon az asszony és intett a bortöltőnek, hogy megint töltsön. Eközben folytatta, a serlegébe merített tekintettel:
- Háború, vagy másmiféle zaklatások könnyen lehetnek olyasmiből, ami egyszer így indul. Talán egyezkedned kéne avval a zsarolóval? S mintha Zsigmond levele is ígyvalahogy lenne érthető...
Feláldotta a poharat.
- Cita mors ruit... Tehát igyunk édes rokon!
Erre a köszöntésre Forgách Balázs nyúlt árnyéka észrevétlenül mozdult egyet a falon. Christa halkan torkot köszörült, Mária pedig idegesen tépdeste vállkendőjét. De Erzsébetnek meg sem rezdült koccintás közben a keze. Megállta. Ő nagy tudott az ilyen nagy órákban lenni.
Aztán beleszélesedett a tanácsadásba. Már Csehországra tért ki, Vencel császár hadaira emlékeztetett, úgy, hogy Károly - egyre veszélyeztetettebbnek érezvén a zsebét - bosszúságában el is káromlotta magát.
- Már hát restelljük, kegyelmes Asszonyom... De legjobban az embert mégis csak a saját evése hízlalja. Nem láthatnám én magam azt a levelet?
Kimondta. Most, most kimondta... és nem tudta, hogy mit mond ki ezzel a kéréssel. Ebben az idegen környezetben nem sugalmazta semmi, hogy ettől az egy mondattól őrizkedjék. Jelszó..! Amire Bebekné azonnal fel is állt s Horváthy, Dentice és Barbiano urak közé ékelődött a nekik betöltött itallal. Odahaza Nápolyban, Margit asszony épp most tűzött a fejére egy fehér diadalmi fátyolt.
- Dehogynem! Hogyne! - felelt élesen, készségesen a királyné. - Hiszen többire ezért is hívattunk. Hanem... megállj csak! Ugyan hova tettem hamarjába azt az írást?
És hallani lehetett, ahogy ropogóselymű tarsolykáját végigmatatja.
- Nincs. Nem... nem ide... Persze! Már tudom - pihegte, hihetőleg a nagy igyekezettől. - Abba a fiókos ládába tettük.
És lakatlan, sötét szeme, kissé felfele fordult.
- Melyikőtök csak az ott? Forgách! Kegyelmed áll hozzá legközelebb. Nosza tedd meg, csak azt a felső fiókot húzd ki. Ott lesz mindjárt a tetején.
Bágyatag fényfoltocskában ültek, az egyetlen felgyujtott kandelláber körött. A szoba többi része homályban borongott. És Forgách Balázs palástja most felhólyagzó denevér-repüléssel meglebbent, örvénylő árnyékot vetett a falra.
A fiók nyikorgott, aztán bedobbant egyet, mint erős szívdobbanás. És Károlynak előszörre támadt az a különös, csak nem eléggé világos érzése, mintha vaktába betévedt idegen volna itt - és egyedül, egyszerre furcsán egyedül.
De Balázs ezt a bizonytalan kis érzést is mindjárt elverte.
- Megvan! - jelentette csattogó hangon.
Azzal, nagyonis határozottan, előre indult.
A három Károlyféle ember éppen hátrahajtott fővel kortyolgatott. Christa ott állt közvetlen előttük és - talán hogy több járóhelyet hagyjon - egész szorosan belapult az urak s az udvar vendégei közé.
Balázs széllel haladt el mellette. Aztán mereven megállt, de oly közel Károlyhoz, hogy ez most ösztönszerűleg hátrahúzódott.
- No mi az! - kérdezte, egy percig zavartan, rekedten.
Mert mintha tükröződött volna a palást alatt valami...
A fiatal ember azonban már nyujtotta is balkezében a leletet.
- Im. Ez lesz a fatális levél! Semmi mást ott felségednek nem találtam.
- Igen - botlott túl a saját kósza habozásain Károly és újraéledő kíváncsiságában egy vigyázatlan mozdulatot tett. Vigyázatlanul elvette, mohón szétnyitotta az iratot s készült, hogy legott beletemetkezik.
Csak tompán furcsálta, hogy Forgách még mindig ott áll.
- Na mi? - szisszent ki türelmetlenül a levélből, de akkor már késő volt a ködös sejtelmeket tisztába tenni, az illetlen ácsorgás oka iránt érdeklődni. Késő. Mindenre késő.
Balázs jobbjában nyitva állt a babonás bicellus. Ő maga, mint az elragadott mén, horkanó lélegzetet vett a széttáguló orrán keresztül és mint valami hirtelen rátörő tébolyban, egyszerre vad üvöltés tört ki a torkán.
- Mi? Nohát, halálod, cudar trónrabló!
De nem üresen beszélt. Mindjárt az első szót a bicellus lecsapása követte. Az ütés keresztülszelte Károly koponyáját, egészen az üstökéig.
A megtámadott ember vérrel hördült. Pici testében azonban olyan hihetetlen erő lakozott, hogy még ez az iszonyú csapás sem volt képes leteríteni.
Keze rögtön kardjához talált s szédültében egyet tántorodva, egy vadállat ügyességével és gyorsaságával termett mindjárt talpon.
Visszasujtott s jókora darabot sepert ki a Forgách fejebőréből.
A hajcsomó még élő melegen repült Garay arcába, aki elszörnyedésében szinte megbénultan bámult, de ettől az undok érintéstől aztán legott szörnyen kijózanodott.
Tanuja a mindetlátó egyigaz Isten, hogy ő ezt nem így tervezte. Álmában sem gondolt rá!
Ám ha egyszer megtörtént? Akkor ki elég botor, könnyelmű, tétlen bámészkodni! Várja be talán a következményeket a két királynő fejére?
Felrivalt:
- Hej Frangepán Miklós! Ide!
De tódult már hívatlanul is a benyílóban rejtőző násznép. Az urak rárőkönyödtek a teljesen új helyzetre, dobták tüstént a bilincselésre hozott nyakvasakat, csuklópereceket s... a kard! És neki, a berohanó ajtónállóknak!
A szobában lábdobogás, kiáltozás, iszonyú dulakodás tört ki. Dübörögve, egymásután borultak a nehéz bútordarabok. Fullasztó porfelhő kerekedett. Egy vasállvány mennydörögve vágódott végig a világátvesztett Mária előtt. A másik két nő is aléltan feküdt. Vagy csak mutatták? A pokoli kavarodásban nem figyelhette most őket senki. Az ember csupán azt látta és darabolta, akivel éppen szembe sodródott, kivéve az egy Alsánit. Az udvari kegyenc ülve maradt s elővette olvasóját.
Károly és Forgách ezalatt, mint két őrült, voltak összeháborodva. Keringtek egymás körött, nagy előretoppanásokkal kitörtek, hátraugrottak s csattogva tapogatták, keresztezték egymás pengéjét.
Most megint Balázs ütése következett.
A bal orca vastaghúsán találta ellenfelét, homlokáig, úgy, hogy a vér azonnal kipezsgett a sebből s vele együtt Károly bal szeme is odalett, kocsonyásan kicsordult.
- Nesze eblelkű! Hitetlen zsivány! Nesze, arkördög, essekura!
A nyomorult ember felüvöltött. Észvesztő kínja lehetett; de csodára azért lábon maradt. Megértette, hogy mit jelentene itt most lefeküdni... Életéért küzd.
Összeszedte minden erején túl való erejét.
- Vicem pro vice, átkozott! - hörgött.
És csakugyan, Forgáchnak is szemét találta az ellenvágás. Rögtön rá egy másik, fejének pilisét sodorta le s azzal már jött á harmadik - iszonyú - a szívének célzott. Alig volt ideje a pengét kissé felütni és válaszul a Károly másik arcát, foga sövényéig felhasítani. Közben a szemét már elöntötte a vér.
Jó, hogy mostanig Frangepán Miklós felszabadult. Ellenfele - Alberico da Barbiano - törött tagokkal fetrengett a padlón. Ketten kötözték is, míg ő maga alig sérült és kitűnő vívók módjára, végig józan maradt.
Azonnal felfogta Balázs halálveszedelmét s helyébe állt.
- Égy ki az urakért és darabantokért, ha bírsz! - kiáltott arra sem nézve Garay az ablakkosár felől, ahol épp a szilaj Horváthyval vívott, egy sűrű porfelhőben. - Bírsz-e?
Nem látszott valószínűnek. Gyalázatosan meg volt mészárolva a fiatal úr. Csak tántorgott, sérült szemét tapasztva keringett, míg aztán hirtelen elvágódott kedves bicellusa mellé, mely heggyel a padlóba fúródva libegett.
Szerencsére már Dentice Francescót és a berohant alabárdosokat is bilincselték, akadt Balázs helyére más küldönc. Bebek György nyargalt, míg fia, Imre, az erősen nehezedő Garaynak, Szentgyörgyi Tamás és megintmások pedig Frangepán Miklósnak siettek segítségül. Hamar elnyomták Károlyt. De mert még mindig rugódozott, sőt láthatólag eszméletét sem vesztette, úgy, hogy tartani lehetett újból felkelésétől, hát Szentgyörgyi odakiáltotta Kóroghy apródnak:
- Te fiu! A manciát ide!
S ketten aztán megvasalták.

LXV.
Az ajtónállók már gúzsban hevertek, Horváthy valahogy elszaladt, ellenállás egyelőre nem volt idebent több. A fertelmes színjáték első rémületképe tisztult.
Garay lesöpörte verítékét s a szokatlan erős tornától még egyre vértódulásban, kábultan odajött. - Itt meg mi van?
Megkönnyebbülten látta.
- Bilincsbe? - intett. És azonnal a nők csoportja felé fordult.
Mária: mint ez őnálla szokás. De az udvarhölgy már felocsudott és Erzsébet is éppen most - a legjobbkor - nyitotta a szemét.
- Hálistennek! - fohászkodott erre és szívére nyomta a tenyerét, mert az olyan furcsán ugrált, mint amit zsinóron rángatnak. - Bízzatok, Asszonyim! Hé fiúk, valamékőtök ketten!
Előkiáltott két nagyocska apródot, hogy emeljék a királyt.
- Felséged is! - nézett kutató és rémült szerelemmel. - Bebekné asszonyom meg velük. Kérem igen nagyságodat... nincs itt semmi olyan felettébbképpeni szükség.
Máriát egy jó nagy pajzsra fektetve elvitték. Erzsébet hagyta magát egy darabig kétfelől húzatni és roskatagan meg-megállt, dermengett, erőlködő pillantásával mintha külön fogadna most az eszméletébe mindent.
- Nincs? - kérdezte tévetegen.
Az urak zavarodottan bámultak. Alsáni vak tekintettel pergette az olvasó kalárisszemeit, így hát Miklós válaszolt, egy hemzsegő tömegre, Károlyra mutatva a földön:
- Bár amint megösmerem, már dolga rosszul vagyon, kinél rosszabbul nem is lehetne, de Isten csodaítéletéből azért még él. Hát megnyugodhatol.
A nő megimbolyodott. Egy percig úgy volt, hogy mindjárt összeesik. Arca megnyúlt, elsápadt, kétségbeesett és gyötrődő kifejezést öltött. Megrázta nehányszor a fejét, mint aki nem ért valamit... nem akarja... szinte testi fájdalmat okoz neki... kétszer is szóra lélegzett, hang azonban nem lett belőle. Aztán elindult és vánszorgott tovább.
Egyszerre mégis megtorpant a küszöbön, mint akinek csak lassan jutnak eszébe a dolgok.
- Forgách... És Forgách Balázs? - vetette fel a viaszosan fénylő szemhéjait.
S nézett várakozólag.
Erre már nem adhatott megnyugtató feleletet Miklós. Inkább hát semmit.
Frangepán mondta ki helyette, a katona hozzáértésével és a férfi száraz nyugalmával:
- Ő biz amint látom, többire in agone vagyon s e nyomorú életből az más boldogságosba hamar átköltözik. Meghal a szegény.
Ez mintha új erőt adott volna.
Erzsébet megrázkódott, fokonként kiegyenesedett, majd egy hirtelen rántással kiszabadította karját az őt gyámolító urak karjából.
- Úgy! S tik hova visztek? Mit képzeltek! Királyné vagyunk.
Azzal visszatért és már szilárdan megállt a két test fölött.
Károly vadul fordította felé megdarabolt arcát, melyen alig maradt valami emberi. Ő azonban ezt a tehetetlen gyűlöletet mintha el nem értette - és a vaspereceket sem látta volna, keményen tárta szét fölötte karjait.
- Tudja az Isten édes rokon, hogy mi soha nem kívántuk sérelmedet! De hagyján... Azért mit se desperálj állapotod felől.
Merészen ívelt orra érzékeny hólyagocskákkal tágult, izmos teste kifeszült s repkedő fátyolaiból már büszke, határozott tekintettel tüzelt az urakra.
- Legjobb orvosunkat! A saját felcserünket mellé! Felette igazán, éjjel-nappal, úgy siettessék felépülésit. Ez szónk és hagyásunk. Megértettétek.
Az urak jámbor tábora meghatódott. Csodálták most ezt a fejedelmi emelkedett lelket, aki szemmelláthatólag mit sem tudott Garay merész tervéről, annál kevésbé erről a merényletről s aki ennyi keggyel sem érte be... Lám, visszafordult a roncsolt Károlyhoz, aki már régen inkább csak színleg élt - de azért még egyre élt, sőt eszmélt is - s anyai hangon vígasztalta a szenvedőt.
- A kormányzat dolgai se búsítsanak öcsémuram! Ismerjük a hálát s holtunkban sem felejtjük, hogy míly szívesen szálltál be országodból ide, az idegenbe, mily magnanimitásodat mutattad irántunk és hogy vötte le váltunkról felséged az uralkodás terhét, mikor a mi asszonyi gyengeségünk már rogyadozott alatta.
Na most hát rajtuk a sor.
- Hasonlót a hasollóval fizetjük, amikor meg mi vagyunk az erősebbek s felséged a gyenge!
Egy pillanatra lehúnyta nagy, lobogó fekete szemét, halvány arca mintha belülről kigyullt és átizzott volna, aztán közelebb lépett.
- Az égre esküszünk, hogy a mai naptól, köszönetünkkel, minden, bár a legkisebb királyi teendők alól is feloldozunk!
Körülhordozta villogó tekintetét s még emeltebb hangon tette hozzá:
- Frissült erővel, szabad akaratból s az ország jelenlevő zászlósurainak színe előtt, az uralmat ezennel ünnepélyesen megint visszavesszük. Így közlötte velünk kívánságát leányunk, Mária, királyotok. Hallottátok és tanusíthatjátok.
Miklós volt az első régensi szava.
- Garay!
Hogy most a családi lakodalmazásoknak nem kedvez az idő.
- Mint újból gyámkirályné, a leghatározottabban megkeressük nagyságodat, hogy példánk szerint a hanyatlott erejű vén Szécsi Miklós urat hasonló kíméletben részesítse és őt a terhes munkából szintén rögtön felváltsd, vagyis a nádori tisztséget tőle tüstént átvedd.
Nem vesztegetett több időt a legszükségesebbnél.
- Vigyétek! - mutatott a Károly megtaposott féregként vonagló testére. - De azt megmondom, hogy szegény kedvesünktől egy órára meg nem válunk, mint ahogy ő sem tévesztett minket egy percre sem a szeme elől, uralmának oly örökre emlékezetes napjaiban.
Rendelkezett.
- Továbbra is a közös palotában lakjék, ugyanabban a szép lakó részben, kit maga választott ki és pihenését ott senki meg ne háborítsa. Bár hiszen gondoskodjunk is mindjárt illő kusztodia felől...
Kegyelmesen elhatározta:
- S hát egy teljes századot adunk!
Elrendelte, hogy a fegyveres őröket pedig kétóránkint váltsák.
- Gyógyulásának nagyobb előmeneteliért, senki hozzája sem be, se ki, rajtunk és a felcsereken kívül!
Forgách mellett éppen csak hogy lassúdan elment, bár nyilvánvaló keresztényi szánalommal.
- Hol láttatok valaha hibátlan embert, felebarátaim? - sóhajtott. - De mi majd rajta leszünk, hogy a hirtelen hevülő agyakat megigazítsuk. Mi a legjobb módja ennek, édes Alsányom? - fordult a puhán mellette lépdelő Bálint felé.
- A bocsánat - lehelte Alsáni, az olvasójáról alig felváló szemmel.
- Úgy, köszönöm - vonult Erzsébet tovább. - Szent Egyházunknak van is talán valami ilyen hagyása?
- Defectus lenitatis - tapintott lesütött pillákkal egy új kalárisgolyócskára az udvaronc és távol ködlő értelemmel mormolta hozzá: - Netalán valaki emberölésben, gondatlanságban, vagy más nagy kártételben találtatódik...
- Róma ebből felmentést adhat?
- Igenis, királyné.
- Hát illő, hogy a magunk földi országában csak ilyen legjobb példát kövessünk. Könnyelmű esztelenséget a minél nagyobb könyörülettel szégyeníthetjük, aztgondolom?
Búcsúzóul felvetette a fejét.
- Hallottátok uraimék. Általános bocsánat! E szegény frenetikus Forgáchon kezdjük, de kiterjesztjük kicsintől fogva nagyokig.
Parancsba adta, hogy a közkegyelmet nyomban hirdessék meg a népnek.
- Mert ily szerető rokonok közt, mint mi, semmi rossznak még emlékét sem tűrhetjük. Sic volo.
- Jezabel - mozogtak némán az ajkai, mikor már egyedül volt a hideget lehelő, hosszú előcsarnokban.
Gyámoltalanul, elveszetten nézett egy percig körül. Öngyűlölet, gyermekes könyörgés, undor és a vád gyors villanásai kergetőztek arcán. Háttal az ajtónak támaszkodva, két karja szétvetve - mint akit keresztre feszítettek - halkan, tehetetlenül kaparászta a falat. De mint aki megégette magát, hirtelen visszakapta, szájába tömte az ujjait s torkát most a lázadás fojtott kiáltása hagyta el:
- Hát vállalom!
S egyet toppantva, szilajan elindult.

LXVI.
A külső urak bezsongtak a feleslegessé vált őrködésből és Garay hagyta őket zsongani. Nem magyarázgatott most nekik arról, amit különben maga sem értett, hanem kézbe ragadta az intézkedést.
Legelőször elrendelte a lentről bámész szemmel feltolongó darabantjainak, hogy a megkötözött ajtónállókat takarítsák el, aztán tegyék lepedőbe s egy nyugodtabb szobába a végétjáró Forgáchot, valamelyik pedig vesse vállra Károlyt és mindenütt az őrszázad szigorú ügyelete alatt, vigye hálópalotájába.
De az ördöngős módon még folyvást eszmélő élőhalott kis ember intett, hogy nem... Mindenek hüledezésére talpára állt és vasláncait sírós csörgéssel vonszolva, a maga lábán indult.
A nádor saját vejét osztotta mellé s ezek hát elvonultak.
A fejedelmi szállás ajtaja előtt Frangepán azonban orrot rántott... gondolt valamit.
Ez nemigen lesz jó...
Páratlan képességű kormánytudósnak és oroszlánbátor hadi vezérnek tartotta jövendőbeli apósát, de mintha túlságosan engedne a lágy asszonyi szívnek.
Ha! A várban még javába idebent vannak a fegyveres olaszok. A fene mérges Scrovegno Jakab bezzeg! A marcona Horváthy László is kiszaladt, nem nehéz eltalálni, hogy miért. Kint a városban a másik két Horváthy, ennek a megdarabolt Károlynak szintén korcs testvérei. Hédervári Kont István is aligha alszik ma éjjel. Hát ki tudja, hogy itt mi minden történhetik még?
- Nem úgy, babám! - mondta a legényeknek. - Várjatok csak.
És javított egyet a parancson, visszacsukta szépen az ajtót Károly előtt.
Nagy ifjúi, vőlegényi és győztes harci jókedvében, meg nem állta egy pajkos hunyorítás nélkül.
- Királynak s hozzá ily betegnek, magosabban kelletik ennél lakni, hogy messzebb kiláthasson felséged... Nápoly felé.
Egy bástyatoronyba kormányozta a menetet. Ez a toronyszoba eredetileg rangosabb vendégtisztek számára készült, ággyal tisztességesen bebútorozva. Cserepulyák is állt benne, ha nem is valami díszes. De jó vasveretes tölgyfaajtaja volt a szobának és most az a fő.
Hát ide irányította a vendégét Frangepán s mert a győztes vívó jókedvén túl, különben nagyon rendes ember és emberséges úrember volt, egy legényt rögtön odaállított, hogy rakjon tüzet a zöldmázas cserepulyákban, a más pedig bontson ágyat.
- Kerek századmagammal leszek itt az ajtód előtt. Ezért ha kell akármi, csak szólj, üss erre a dobra, király uram. Majd jönnek mindjárt a sebkötöző barbélyaid is - tette hozzá jólelkűleg, amivel Károly dolga egyelőre elintéződött.
*
A nádor ezalatt folytatta odalent a rendezkedést. Mindkét keze televolt sürgős munkával.
- Ne sokadozzunk itt mind egybe, uraim - zörgölődött. - Az összes járatokat most már elálljátok. Az egész várat azonnal megszálljuk.
Hamarjában az ifjabb Bebeket jelölte ideiglenes várparancsnoknak. Ott a vívásban nagyon elkelt a segítsége...
- Aki horvátbéli, olaszbéli katonát, vagy másmiféle tisztviselőt valahol még kaptok: fogatni és vasba, öcsém!
- A kazamatákba? - hevült a szép szál fiatal ember.
- Bánom is én, gyermek, akárhová, csak lakatra! A fejetlenkedésekből elég legyen, ne szaladgáljanak kelmeik minden percen hozzám. Ki mit kapott, végezze azt a dolgot saját kezére és igazán.
Bebek megcsördítette a sarkantyút, egy kemény fordulat s már ott sem volt.
Jöttek helyébe mások. Nagy széllel siető, öklelő szemű s láthatólag csupa fontosnál fontosabb emberek szálldostak fel-alá, mindenfelé, a fáklyafényre lobbant, mert egyre estelibb palotában.
Garay ugyan kiujult köszvényharapások és kimerítő fáradságok közt, de hősileg tartotta magát.
- Tamás uram!
Szentgyörgyi gróf már-már duzzogott. Most boldogan felvillant.
Ó, hát mégis..? Róla is vagyon emlékezés? Bizony jó szolgálatokat tett! Tisztára, mintha megérezte volna ezt a fényfordulatot... hogy ebből az elcsapott tegnapi senkiből megint az ország első hatalma lesz.
Áldotta eszét és odajött.
- Vagyok!
- Erigy kedves és igazítsd: az utcákat úgyis róták járják... Mária királyt éltessék. Confluálódjatok s mondd Miklós fiamnak, már kezdhetik! Tudjon meg valamit a nép is.
Hozzátette:
- A jótorkú legények kiálthatják a Károlyféle fondorlatokat s az egész hamis és érvénytelen koronázást.
- Megmondhatjuk, hogy a bitorló micsoda állapotban és hogy árestumképpen van?
- Meg. Ez az igazság.
- De őfelsége olyat szólt, hogy kedves vendége a sebesült úr... a hirtelen szerencsétlenségben... gondolom?
Garay arcán árnyék futott keresztül.
- Ej uram, hát asszonyszív! De mi világos fők és kemény férfi vagyunk. Nehány sebtől még azért el nem felejtjük a gonosz fondorlatot. Ha egyszer így történt... veszett Forgách szélkakasa..! Ne végezzünk fele munkát.
- Hasonlóan véltem - nőtt meg Tamás egy fél fejjel s elment ez is.
De meddig tartott itt most a szünet?
Megint szakadt az ajtó és Zudar Péter igen dúltan bejött.
- Kedvesem! Nagyságod! Nádor urunk! - kiáltott már messziről. - Baj, nagy baj van!
- Mi..!
- Az a vad harcos! Bezzeg nem gondoltatok rá! És Scrovegno elmeneküle.
Szerencsére kiderült, hogy ez a Péter lentvolt az udvarban hagyott lakodalmas legényeknél, így alig valamit tudott a bent történtekről s az egész riadalom csak félreértés.
- A donjonba! - törülgette ijedt verítékét. - Innen tőletek fel... s valami rész idővel később be... egész hadastól bezárkózott.
Miklós megnyugtatólag veregette meg az ijedt ember vállát.
- Semmi baj nincs, már eligazítottuk. A várat Bebek direkciója alá ejtettük. Jó helyt van a bástyában az olasz! Mint vak madár a lépben. Bár csakugyan nem ártana...
Itt egyet gondolt s azt mondta Péternek:
- Igazis, hát evvel se várjunk! Ezennel komisszáriussá teszünk, menjen nagyságtok Bebekhöz, üzenem, küldjenek fehérzászlós hírvivőt a toronyba, nézzük, felígérné-e jószóra Scrovegno?
- S ha nem? Mert ez egy nagy vitéz!
- Akkor rögtön vítatásba fogni s a tornyot megütni. Szeretném, ha reggelre az egész itt tisztában volna... s befejeződnék.
Alig ment el Péter, már visszajött.
- Mondtam? Ugye hogy megmondtam! - integetett és valamiképpen lelkesültnek látszott. - Azt üzeni az olasz kapitány, menjenek ellene mind a bandériumaink, próbáljuk vitézül s majd megválik, kinek adja Isten. De ő magától várvesztő soha nem lesz.
*
Közben az ostrom már meg is indult. Valahogy azonban több lett a harci lárma a kelleténél. Mintha kintről, a város felől is...
- Jösszte fiú, mi történik! - parancsolt két más sürgős intézkedés közt egy udvarinak Miklós.
A hűségre visszatért Zámbó felelt meg, az alig fellábadt betegek sápadt izgalmával:
- Fiad ütközik! Most jövök... Horváthy János, Csáktornyai István, Hédervári Kont és más lígabeliek is eléggé járatják ám az utcákat... s kétféle erő szembetalálkozott.
Be sem fejezhette, igazolódtak a szavai. A zavargás zagyva moraja terjedt odalent.
- Éljen Kis Károly, a Béke Károly!
- Vesszenek a királynők!
És fegyvercsörömpölés.
De a zsivaj már nem tett különösebb hatást a nádorra. Bár kapzsi természete és régebben történt szennyes kis uzsorás üzelmei miatt nem kedvelte ezt az embert, most őt is megnyugtatta.
- Ne búsuljunk. Gyermekuram majd elvégzi.
Erről az egyről legalább biztos volt, hogy pontosan ellátja a rászabott feladatot, annyival inkább, mert az ő dolgában az idebent történtek nem hoztak változást.
- Ugyan valaki! - fordult. - Jöjjön csak kend deák uram, Felekes Miklós mester! Fusson át őfelségeikhez... és mondd, azért ne legyen rémülés! Minden a legjobb útján halad.
- De ha lefeküdtek s má alszanak?
Ennyi törődés után ez szinte bizonyosnak látszott.
- Akkor is hadd hátra a hírt, megkapják, amikor felkelnek.
*
Csakugyan, a külső lárma rövidesen elhalkult, zsongott, eltompult, szétfolyt és oszlott s úgy háromfertály órával erre, maga a fiatal Garay bukkant be kihevült, kedves, komoly arcával, az ajtót borító függönyön. Meglátta apját és ekkor aztán be is lépett.
Apa és fiú melegen néztek össze egy percig. Náluk ennyi szokott lenni a szeretkezés. Majd az ifjabb Miklós, mint valami idegen katona, feszesen jelentett:
- Adom szolgálatomat tenagyságodnak.
- Horváthy? - kérdezte rendületlen szófukaran az apa.
- Már azok meglelték a Szombati Kaput.
- Kitávoztak?
- Mint vert had. Igen. Bujdosóban. Költöznek Zágráb felé.
- Velük van a híres rókaféle horvát püspök is?
- Mék?
- A rőt kan Horváthy Pál.
- Mindenestől, uram!
- Hát futnak a Tvartkó szerb-bosnya királyhoz Velika Bosnát csinálni - zendült közbe egy kellemes férfihang. - A mi bűnünk!
Telegdi Miklós volt, régi ember, még nagylajosi, főajtónálló. Kardja egyáltalán nem volt a palotába illő, markolatánál egész bevérezte a szép világoskék posztómente zsebkörnyékét - és a nádor most kezetszorított ezzel az úrral. Így utólag azért nagyon jól esett neki a gondolat, hogy egy ilyen állapodott és komoly férfiú környezte a fiút... első ütközésénél.
De ők sem érzelegtek.
- Mint véled?
Telegdi a bajuszát rágta.
- Ilyet a papságban hogy szabadott meghagyni... a püspökségben? Csak a magunk magyar papjainak árt. Most majd hát összekovácsolják azt a nagy déli szlávságot, kiről is hogy Tvartkó hogyan álmodik, nagyságtok nálam nemkevésbé tudja.
Szakállába dörmögött.
- Királyi palotától a legutolsó szerb kunyhóig kell az terjedjen!
Tvartkó bizony nemhiába koronáztatta magát a Szent Szávájuk sírja fölött.
- Félek, a bajok el nem múlnak rólunk, e megcsinálja!
- Mindig is erre sandalgott. Ő gyarapította kezdettől a déli zendülést.
- Most keblére öleli a várnai perjel Paliznayt, ennek a Horváthy-féle Durazzói zabigyerekeknek más atyafiságát s majd arra ne ébredjünk, hogy az országon kívül kezdik szítani a lázadó tüzüket őkelméik! Hátunk mögé alá ne doboljon a kétfelől jövő erő!
- No, egyelőre csak idebe pacifikálódjunk - mosolyodott el az ő komoly mosolyával Garay és a fia fojtottan rajongó szemmel nézte.
- Ha megengedi kegyelmeik - szólt ebben a pár percnyi váratlan nyugalomban - én is amondó lennék... s megyek is.
- Hová?
- Nem hagyhatom Bebek vártartó uramat.
Hiszen az ő külső feladata rendbejött, Szentgyörgyi átvette a maradék gondot s most már, hogy Buda királyhűbb lakossága is kiáradt az utcákra, a többi nem lesz nehéz. De ezek a szegény várvívók nem boldogulhatnak karddal a kőfalak ellen.
- Falbontókat és mozsarakat kell hoznunk.
- Semmit sem, semmit bizony ezekből, kis uram!
Egy éles hang csapott közbe.
Megfordultak és elgyötörten bár, de felsudárlón, mint a lármafának meggyujtott szálfafenyő: a királyné.
Hát ez csakugyan nem nyugszik? Ennyi ijedelem után?
Igazi vasasszony.
És mind a hárman mélyen meghajoltak.

LXVII.
Erzsébet parázsló hőséget hozott magával kintről. Érhette valami... De látszott rajta a leplezés igyekezete. Egyszer-kétszer üresen nekilélegzett, míg végre azután meg is szólalt.
- Köteles felebaráti dolog..! Szánalmunk felhajtott a szegény beteghez... orvosainkat vittük. S hát irgalmas a Teremtő!
Megnedvesítette tikkadt ajkait.
- Mennyei jel! - folytatta. - A Gondviselő nem akarja új uralmunk első napját rokoni vérrel szennyezni. Csodát küldött...
- Mi? - ráncolta a szemöldökét Miklós.
A nő ránézett, de rajta keresztül.
- Uraim, szeretett testvérünk, felséges Károly, a tapasztalat minden törvénye szerint régen halott ember, az ő felbontott agykoponyájával és kifolyt szemevilágával még egyre él, legjobban eszmél... s mialatt Forgách a végső óráját várja, ez elég tűrhetőleg mondja magát lenni.
Nyilván a csoda izgalmában, kifullt, hangja szinte zokogva felhintázott.
- Ne bántsátok ezért a faltörő kost...
Összeszedte magát.
- Mindezekből minekünk egészen más gondolatunk jött. Valaki felmegy Károlyhoz: salutem et omnem prosperitatem... anyai áldásunkat viszi és meghagyja, hogy méltóztassék tehát illő testőrségével őhatalmasságának a toronyba sietve felfáradni és kapitányát onnan sajátmagának leparancsolni. Őreá hallgat s ha királyát... persze csak láttat szerint, a kezünk közt hiszi, akkor nem lövethet.
Megint elnémult, majd alkalmasint összeütköző érzéseinek fájdalmán felháborodva, egyszerre indulatosan kitört.
- Mert sajnos! A rokoni kötelmeknek is megvan a határuk! Azt, hogy magyar vért onthassanak a bástyába befészkelődött idegenek, már semmi sógor-komaságunk révén nem szabad megengednünk.
Nesztelen lépteivel közelebb jött s elrekedve fűzte hozzá:
- Fájlaljuk háborgatni a királyt, kiért annyit s annyit fohászkodtunk. De hát ne zárjuk el a kapott kegyelem meghálálása elől. Egyedül evvel vígasztalódom. Mondjátok, nincs igazam?
Önmagával perelt és önmagának felelt.
- Aki élő s ilyen jól eszmél, az parancsolhat is. Tiltsa meg, hogy zabolátlan szolgái itt vért onthassanak. Mert ez nem Nápoly! Nem hazájuk. Nem, nem! Ez Buda. Magyarkirályi fő és székvárosunk, ahol magyar alattvalóink minden hajaszáláért felelünk.
Szavainak igazsága kétségbevonhatatlan volt. Az új világban azonnal megmutatkozni érkező férfiak csak helyeselhették és többen még a régebbi ellenfelek közül is tetszéssel szemlélték a jóeszű nőt és megjavult törvénytiszteletét... Okos dolog volt, el nem szaladni a bujdosókkal! Lehet, itt egészen helyes másoduralom kezdődik... és gyümölcsöző.
Erzsébet ezalatt mustrát tartott rajtuk és szokott gyors szemkapásával előre intett egy alig szakállasodó ifjút.
- Te ott! Jösszte, kedves! Ihol a pecsét gyűrűnk - adta át a gyűrűjét - s légy követünk. Vidd végbe kérlek Károlynak a toronyba felszállítását.
Ez, valami csodás véletlenségből, éppen egy szájon kiköpött Forgách-szabású ember volt. És valóban: a halódó Balázs legközelebbi rokona itt az udvarnál. Most persze sötétpillantású és vadul gyászdühös legény.
- No, az Asszony ez egyszer mellé fogott, ez aligha fogja hátára venni s úgy a toronyba cipelni a bátyja megrontóját! - sugta oda Kóroghynak, kárörömmel, a már teljesen hűségre tért Vajdaffy. És csak azt bánta, amiért saját ellenlábasát, azt a dölyfös és fennen parancsolgató Hédervári Kont Istókot a nagy kavarodásban úgy szélnek engedte. Most szépen leültethetné. Node... Majd!
A többiek nem nagyon figyelték a jelentéktelen Forgách ifjút. Került nevezetesebb látvány.
Mert mint egy löttyadthasú pók, Zámbó Miklós ereszkedett megint elő. Szúrós kis szemei nyugtalan, leső tekintettel jártak körül. Garaytól megrebbenve hátrahúzódott, de a királyné láttára felderült és rögtön eleibe állt.
- Szentgyörgyi Tamás gróf uram részéről, felség...
- Mi hír?
- Ugyanis a közvitézlő rend közt valami hasonlás...
Egyet fújt és kitálalt. Hogy legtöbbnek a hadfiak közül jó, ha evőkenyere van, míg a várban istentelenül bentcsatázó olaszok ittélő nemzetségének, Budán bezzeg mindenük lehet. Még saját házuk, díszes lakásuk, kereskedésük, roppant tárházaik, plébániájuk, külön utcájuk is.
Úgy intézte, hogy egy ruccanással most már egész hátat adjon a kényelmetlenül néző Garaynak és sebesen fűzte tovább.
- Kérdi azért a fentmegmondott méltóságos gróf, hogy mitévő legyünk?
- Kelmed mit tanácsol? - tudakolta lassan lenyugodva és sokkal lágyabban Erzsébet. S a pillái mintha függönyt ejtettek volna szeme elé.
Zámbó a fejét törülte.
Hát ő valami komoly zendüléstől tartott, ami a nép fiaitól könnyen kitelik.
- Már ne vihessék hírünket, hogy az új uralomból nekik csak a fejbeverés jutott, másmint száraz reménnyel maradt tele a hasuk.
Végül is ki kellett mondani és hát kimondta:
- Királyné! Ha derék katonáid az Olasz utcában zsákmányolásra kicsit kioszolhatnának... ebbe hiszen semmi kárt sem vallanánk, sőt éppen a hazai nemzet gyarapodnék. A zúglódó vitézi rend ezen a kis martalékon igen megvígasztalódnék s megujulna.
Garay már nagyonjól értette, hogy kitől, hogyan származhatott az egész zúgolódás és „szabad préda felőli gondolat!” Hiába, ez a hajdúvérű Zámbó csak a régi; nem változik. Ennek elég volt ennyi idő egy szabad prédálást megszerkeszteni. Hajdú tehetség.
De nem akart most az udvartól senki közeledőt elvadítani és így undorba fulladva hallgatott, Erzsébet pedig intett:
- Értjük. S mivel saját népünk és idegenek közt kell megint választanunk... Már az előbb láthattátok magunkviseletét.
Zámbó lelkes óbégatások közt indult.
- Teljesedjék az igazság! - dobálta rövid karjait. - Bízd csak rám, királyné! Azt, hogy rombolni s égetni fakadjanak a sarcoló emberek, azt azért el nem tűröm, járjak és fáradjak bár én magam köröttük!
Buzgón fogadkozott s boldogan el is ment.

És ezzel végleg minden jól lett. Az utcanép kielégült és sietett a közbocsánatot mentől derekasabban megszolgálni. Kárpótlásul, amiért december óta annyit ünnepelte Károlyt, ugyanaz a tömeg most ugyanolyan hatalmasul kitett magáért a régi királyi házával szemben. Gyorsan felfedezte Nagy Lajos világraszóló érdemeit s ezernyi ezer torokból üvöltött az ujjongó öröm:
- Éljen az Anjou liliomszál! Éljen Mária király!
Amig csak Buda bele nem unt. Akkor a nap izgalmaitól fokonkint lecsendesült és a nép valahára hazatakarodott.

Csend honolt már a toronyban. A várfokára túszként felcipelt és ott sebesülten felmutatott Károlyt látva, azonnal megszűnt minden fegyveres ellenállás. A vitéz Scrovegno levonult hadastól s Alberico da Barbianóhoz és a Naccarellának nevezett Dentice Francesco udvarmesterhez hasonlólag - sebekkel teli - fogságba esett.
A tegnap még nemzetmegváltóként istenített kis pünkösdi király ránövekvő seblázban feküdt, nyomorultul és elhagyatottan. Tömlöcajtaja előtt egyhangú léptekkel járkált megint az őrség, mely a felváltott Frangepán helyett új parancsnokot kapott: Forgách Péter személyében...
A budai olasz polgárok közül, aki csak bírt - akit a Zámbó-féle hordák le nem mészároltak - magát álcázva menekült a megbukott liga vert hadai után.
Sietni kellett. A palotaforradalom befejeződött. S kelet irányából hajnalodott. Valahol a várudvarban másodszor kiáltott egy rozsdáshangú kakas.

Nápolyban Durazzoi Károly hitvese, Margit királyné, hajnal szőküléséig le nem tette a tűt, mellyel sajátkezűleg egy magyarkirályi címert munkált egy győzelmi zászlóba.
Neki is sietős volt. Minutulo Miklós, Standardo Jakab és Caracciolo Jakab nobilék épp ma jártak nála díszküldöttségben s adták tudtul, hogy a nemes város március 1.-én újabb fényes lovagjátékot szándékozik rendezni. S már csak rövid három hét odáig!
De mára elég.
Abbahagyta a munkát, majd boldogan a kis Lancelot fiú meleg testecskéje mellé feküdt. Álmában a szép győzelmi zászló még sokáig ott lengett a szeme előtt. Pedig akkor már -
Budavárában, Bosnya Erzsébet udvarában, harmadszor kiáltott a rezes kakas.

HUSZONKETTEDIK RÉSZ
PÜNKÖSDI KIRÁLY
LXVIII.
Szárazan csikorgott a fagy, a megolvadt hólé pocsétái kék-szederjeges tükörré pillédzettek az utakon, az eget szennyes felhőlepedő födte, szürke volt a télies világ.
Hat nap múlt az emlékezetes délután óta és a két halálrasebesült emberi roncs, csodával határos módon még mindig élt, sőt Böjtelő havának 14.-ik reggelén - szinte mint akik a távolságon át összebeszéltek - mind a kettő visszanyerte eszméletét.
A gyengealkatú Máriát annyira megviselték a közelmult izgalmai, hogy alig lézengett. De Erzsébet már talpon állt s a királyi tanáccsal és Garayval folytatott beható tárgyalásokon túl, minden figyelmét a két betegszobának szentelte.
Belső bizalmasának, négyszem közt, elég röviden és kitérőleg válaszolgatott:
- Királlyá rendeltettünk. Nekünk tágasabban kelletik gondolkoznunk s azt nézni, hogy mi a több: a magános egyek sorsa, vagy nép és uralom.
Afelől különben megnyugtatta Garayt, hogy Forgáchra senki sem parancsolt rá.
- Az ő lángfejével valami áldozatos tettet akarhatott végezni a szegény. Mert most, hogy jobban belenézhetett nagyságod Károly koholó üstjébe, maga megítélheti, hogy mint lett volna eventusa, ha holmi törvényes, lassú okoskodások módjához kell igazodnunk és azoknak végére várnunk. Balázs hasznunkra volt. El nem felejthetjük.
Igazi uralkodói gondolkozás! Az ilyeneknek megadja Isten... Másak.
Miklós hallgatott és örült, hogy azért mégsem következett be a szörnyűség, a vérbűn. Az egymás ellen kockán forgó életekben nem esett kár.
Felkelt és búcsúzott.
A nő kivételesen nem marasztotta. Csókra nyujtotta sápadt homlokát s ingerülten, gúnyosan, talán fájdalmasan, felnevetett.
- „Jezabel” ugye! Vajjon mit vársz egy Jezabeltől? Tán biza jajgassunk az ellenség kárán? Már e csúfnevünkről való vélekedésünket, uram, egykoron megmondottuk. Hát erigy és szeress, de sohase kutass köröttünk, jöhetnek még erre mások s nem a saját szeretőnk. Valaki tartson kedvesnek, olyanként, amilyen éppen vagyunk - tette hozzá s azzal gyorsan elfordult.
Különben ő maga sem soká időzött. Mióta e sötét események történtek, melyekbe erősen belesoványodott - de lehet, hogy e soványság következtében is - szinte pillanatig sem ismert nyugalmat. Megváltozott. Más, valahol más, egészen más lett egy idő óta. A hirtelen, heves, emésztő-lázas mozdulatok és szakadatlan cselekvések, váratlan sírvafakadások jellemezték indulatoktól fűtött viselkedését.
Először leányát kereste fel. Nálahagyta nehezen nélkülözött főasszonyát, Christát, akinek vídám lényébe Mária görcsösen kapaszkodott s szánva és lenézőleg, majdnem gyűlölködő irigységgel vígasztalta.
- Mit búsul felség, akinek anyát adott a Teremtő! Lássa, nekem kicsinységemtől fogva nincs. És szegény Hedvig húgodnak sincs, ott a messzeségben, örökké torzsalkodó lengyelei közt.
S idegenbe hurcolt leányának emlékétől csak még zaklatottabban, továbbsodródott.
Forgáchot észnél lelte, a szörnyen összeszabdalt embert. De már nem mutatta neki, hogy megörült. Miklósra gondolt. Azt a régi csalogató játékot ideje abbahagyni s az áthághatatlan köröket maga és a megveszekedett legény közt, a legszűkebben megvonni.
- Majd kegyelmünket tapasztaltatjuk - intett, lelkérekötötte az orvosoknak a további gondozást s azzal égedelmesen fel, a harmadikhoz!

A bástyaszoba küszöbén majdnem bálvánnyá kövült: Károlyt is tiszta értelemnél lelte.
Hát akkor... mire? Az a pár nap előtt még virulószép fiatal férfi mért fekszik most megdarabolva egy emelettel lejjebb, mint a hajdúkáposzta bélésének való hús? S ő hányszor... Úristen, hát hányszor, hányszor kezdje azt az... egészet?
Fülében dobok szóltak. Hintált vele a világ. De igyekezett benne megkapaszkodni. Valami komor daccal, mely egészen újkeletű volt nála, a csak hirtelenharagú szeleskedőnél, az ágyhoz sietett s szinte befurakodó mohón, a sebesült fölé hajolt.
A két ember egy perc hosszáig elszörnyűködött, dermedt, vesékigható tekintetet cserélt. Aztán Erzsébet lassú részletekben leült.
- Hogy van a mi édesünk? - hallotta rögtön megszólalni a saját, különösképpen még csak nem is elfogult, sőt a leggyengédebb hangját.
Mintha egy másik személy beszélne belőle...
- Látod, az ég megmenekített. Pedig már kételkedtünk megmaradásodban. Hát megijesztettél!
A minden igazság szerint régen néhai ember, tett volna itt egy nagyon élőemberi mozdulatot. Mintha fel akarna ugrani, hogy üssön. De még idejében felfogta nyomorult, teljesen kiszolgáltatott helyzetét s gyűlöletében tehetetlenül, elfogadta a rákényszerített komédiát.
- Kicsiden javulok - válaszolt - s köszönöm igen a gondviseletet.
Pedig tombolni tudott volna. Mert ez egyszer életében, egész egyszerűen, férfivoltát lehazudtolva: félt. Maga se tudta pontosan, hogy mitől. Ebből a nőből  á r a d t  v a l a m i,  amitől ösztönszerűleg, a legalacsonyabb állati idegenkedéssel borzadt.
Mindenütt rejtély...
Magyarázatot nem lelt.
Hiszen e hatalmából kitúrt asszony előtt valójában nincsenek többé titkai? Tisztán láthatja már kis cseleit és nagy szándékait?
S ez merőben kifürkészhetetlenül mégis mosolyog, hízeleg körötte, ahelyett hogy hatalmának megint birtokában, azonnal fejét csapatná.
Mért tenné, ha nem: mert a gonoszkodó kedvét akarja tölteni rajta?
Forgách merényletét távolról sem tartotta a téboly véletlen kitörésének.
Hogy a dolog megmaradjon, így, az első, félig sikerült, csak félig kiszürcsölt bosszúnál? Erzsébet szépen felgyógyíttassa s egyszerűen elküldje, majd egész egyszerűen csak hazaszállítsa az országból, imádott fiacskája mellé... és Margit... s ó drága Nápoly -?
Nem. Ilyen engedékenységet nem volt szabad erről a vérbosszuló bosnya férfinőről elhinni.
De meg, csakugyan..! Amíg ő él, az egyízben már megriasztott fenevad többé nem is lehetne biztos, ezt sajátmagából következtette. A másik helyében ő sem téveszthetné szem elől, hogy egy trónkövetelő királyi ellenféllel van dolga, aki seregeket tart otthon. Akármikor visszatérhet velük... és előről kezdődhetik a tánc.
Azért ő sem mutatta vívódásait. Egy jóvátehetetlen vigyázatlanságot már elkövetett, mikor odalent a számszereseit elbocsátotta. Ezzel elég legyen a cudar leckéből! Legalább hozzá ne járuljon a szörnyűségek siettetéséhez. Nyerjen valami időt.
Csak vergődött a végzetes hálóban. Melléjátszott. Leplezte, hogy az egyetlen megmaradt szeme milyen irtózva figyeli a nő szétnyúlkáló kezének minden mozdulatát és hogy bár rendkívül lassan, óvatosan, egyre hátrább-hátrább siklik, távolabb menti legyengült testét az átizzadt ágyban.
Mindebből semmi sem látszott. Ők csak beszélgettek, sőt napjában most már többször is, ami szintén a fokozott kínok egy neme.
*
Estére, a vergődő roncs egy kétségbeesett reményű kis dolgot próbált.
- Volna egy kérésünk, ha szabad...
- Ugyan hát kívánj akár mit! - szörnyűködött Erzsébet.
- Rossz az egyedüllét - felelte ő erre, a tőle telhető legsímábban. - Szeretném, ha a három legkedvesebb hívem köröttem lehetne. Ugyanis Scrovegno Jakab, Alberico da Barbiano és Dentice Francesco, kit mi Naccerellának nevezünk...
Majd elpattant a feszültségtől; hanem azért látszatra elég ártatlanul és könnyedén tette hozzá:
- Gondolom hiszen ők is jótehetetlenekké lettek... Forgách hirtelen megháborodásakor? Így mit sem ártana... s legalább együtt fekhetnénk és beszéllenénk. De csak ha te akarod.
- Ohó! - botránkozott Erzsébet, mint egy jóakaró, szigorú anya s mint aki szeszélyes gyermeket dorgál, még egy kis tokát is eresztett és ujjával fenyegetőzött. - Ez a szoba nem elég szűk? Nem is szeretjük... Hogy hoztak ide, mikor máshova parancsoltuk?
A jövevények elszívnák kedvence elől azt a kevés levegőt is, ami még idebe van!
- Már tiszteljük barát uraidat, de rokonunk kárára semmi barátkozásokat nem hagyhatunk. Hanem azt megfogadom - sietett a durcáskodásoknak elejét venni - hogy röviden levitetünk majd a mi emeletünkre... s jösszte inkább családod közé!
Ez volt éppen az a fordulat, amitől Károly a legjobban tartott. A sátán ebeinek láncról szabadulása; a meglódult kezdet.
E halotti sápadt kezek ügyébe kerülni, a csend suttogásában, a nagy éjben, óhatatlanságban... ahol minden ennek a titokzatos szándékú asszonynak kedvez, míg őneki semmi, senki a világon!
Most hát viszik az ellenség neki otthonos fészkébe... mint ezek a nők voltak az ő keze közt, a közös palotában és lesz minden éppen úgy, ahogy ő tervezte velük, ha őrült módon el nem engedi a szerencse madarát.
Valami láthatatlan mérleg lebeg itt a látható világ fölött?
Mert ezt a kölcsönt pontosabban már ki sem lehetett volna számítani s visszaadni.
Lélegzete elállt. Fejsebe iszonyút sajdult. Elvesztette eszméletét.
*
Mire megint összeszedelkőzött, a beteglátogató nem volt sehol. Csak mintha valami kevés fanyar illat terjengett volna a levegőben.
Nem ismerte fel ezt az illatot s nem bánta; hagyta.
Feszítette a zavaros értelmét, hogy majd gondolkozik: hol követte el a második hibát?
Már tudta. Épp amivel javítani szándékozott. A képmutató érdeklődés viszonzásával, hogy állapota javult... ugye! S életben marad... Ahelyett hogy nyelvét lenyelve titkolta volna, míg ereje lassan visszatér és kezdhetne talán valamit.
S még hogy hívei vegyék körül!
Mintha az igazi szolga nem holtából is életre kelne, urának segíteni!
Hát ezzel a két dologgal rontott. Megfélemlítette a levélrezdülésre is gyanakvó fenevadat s már késő, késő, megint késő! Majd lecipelik, a vámpir be-besurran, titkos órában leszáll a szívére és elkezdi vérét szopni... a gaz! Ahogy az ő Kotromanics-féle fajtájánál szokták.
Rémültében felkiáltott:
„Ahogy ők szokták!”
Egyszerre metsző világosan emlékezett, hogy miképpen szokták. Hogy csinálják... mint végzik ezt a szilaj bosnya harcosok, ha élő sebesültet lelnek a csatamezőn, ütközet végén.

Soha a világon ő már férfi nem lesz és okostanácsú, szép asszonyának szerelmese! Sem Házát, sem törzsét, tovább nem ültetheti.
Kínjában felüvöltött s üvöltött, míg csak a porkolábok a gyászos Forgách Péterrel be nem rohantak.
- No mi az hé!
Péter karbafont kezekkel megállt s szórakozottan félre fordult.
A szilaj legények akkor jól megtaposták.
- Elszűnsz, ördöglelkű?
És nevettek.
- Vesztegsz, kutyafia?
- Csapd meg... ne csak felül viruljon!
Kegyetlenül megalázták a csürhe nyíri suhancok, akikhez pár nap előtt még a csizmáját sem fente volna. De még ebben a legnyomorultabb állapotában sem hagyta el a beleköltözött agyrém s a védekezési ösztön.
- Jaj, sebem! Hívjátok Asszonyunkat - könyörgött. És inkább maga segített poroszlóinak a bevérzett bűnjeleket eltüntetni, bár szilárdan meg volt győződve, hogy Erzsébet minden nála történő dologról tud.
Ó, még bizony az álnokság bűnhődése is kijárt; nem lehetett abbahagyni.
Ezúttal panaszra fogta.
- Hanyatlunk, felséged! Az előbbi szélütés-féle óta már dolgunk rosszul vagyon, kinél rosszabbul nem is lehetne. Amit a friss levegőégről beszéltél, milyen bölcsen igaz!
- Akkor hát azonnal viszünk.
- De ne, ne csak avval a két kis emelettel lejjebb! Az micsoda haszon?
- Hanem?
Úgy mondta ki, hogy a szó szinte elájult sóvárgó ajkain:
- Visegrád! Ott fenn a hegytetőn, ahol a kismadár sem repül és a fellegvár alatt kétszáz ölnyire rohan a Duna...
Ott ő a várbeli jövés-menés zajától megkímélődnék s a kegyelmes úrnő is jobban őriztethetné biztonságát, amíg még e világon van.
- Mert csak mint hattyú, halál előtti utolsó éneklő jólétünket érezhettük eddig! - tette a hangjába minden rábeszélő képességét. - De már úgy egy órája, végünknek biztos jövetelét megösmertük. Követem az édes testvéremet - zihált az alig kiállottaktól s nézett lesve, égőn a lázban és kioltott szemevilágának szomorú odvával - ha mit vétettem volna őfelségének... nekem őfelségéhez már csak ez az egy könyörgésem vagyon... S nem is akarok mást, mint a szép Visegrádon csendesen kimúlni.
Erzsébet elborult, nagy fekete szemei valahol oldalt révedeztek. Fáradtnak, levertnek és határozatlannak látszott.
Ez a megtörtség!
S már-már lett volna valami...
De hirtelen, mintha csak egy régi fémtükörben életrekeltek volna a hajdan beléjük vetett képek és kitámadva a multat őrző rozsdából, megzöldült, penészes, kísérteties fénynél, hosszú vonulásban elindultak volna, úgy éledt fel most agyában egy sor elködlött emlék.
A Károly szította, szörnyű budai téli forradalom... Az ágenseitől feltüzelt halálkiáltások... A titkolt várfogság... Hazug, cifra nyomorúság, ahol egyre csak neszelni s várni... nem tudva, mire... A trónról való erőszakos leköszöntetés... Károly rablókoronázása, amihez őket odahurcolták... És végezetül a lelketlen terv, hogy párthíveikkel együtt lemészároltassanak, a legirgalmatlanabbul.
Megrázkódott.
Ezek az emlékek kellettek ide!
Habozása megszűnt. Most, most visszanyerte magát.
Bocsánat? Részvét? Margaritas ante porcos: sertések elé gyöngyöt?
Fény csapott ki ámbraszínű szeméből.
- Ugyan! - nevetett rekedten. - Higyjen ki mit akar, de te arra az egyre soha ne gondolj, hogy „halál”! Mert micsoda kietlen beszéd? - intett. - Mikor a legszebb fiatalságodban vagy, két gyönyörű gyermeked, ugye, hitvesed, országod... A halál távol legyen! S mi is majd igyekszünk őhatalmasságának minden panaszát távoztatni.
Lángoló buzgalommal felkelt helyéről. Ajtót nyitott és kitapsolt a bástya csendjébe.
- Forgách Péter, hé! S hé ide, őrség! Cselédség! Készítsétek ízibe az urat! Minden szükséges dolgát, három főolasz barátját és minden értékit s fel, Visegrádra! Mert bizony előbb bedől a mennybolt felettünk, mintsem egy ily jó rokonunknak legkisebb óhaját is teljesítetlenül hagyjuk.
A nyitott ajtó sötét keretében aztán megállt.
Egyenesen előremutató karral intett:
- Hát meglesz, felség. Őfelsége még ebbe órában elutazhatik.

LXIX.
Fertályórán belül ottvolt az ágy mellett az alommal párnázott és szőnyegekkel letakart gyaloghintó.
A nyomorék hinni sem merte. Pedig igen.
A legjobb udvari orvosok állták körül s már vitték is a megjámborodott nyíri legények, le a sötét bagolytoronyból.
A fáklyatartó emberek komolyan lesütött szemmel lapultak kétoldalt s a fényt áttetsző piros kezükkel ernyőzve, világítottak megint a lépcsőn, mint nemrég. S mégis, egészen, egészen másképp... Mert ez az út ma a pokol torkából kifele visz.
Az erős tölgyfaajtócska tompa dörejjel zárjába hullt.
És most lágy hintálás... Mint valami tündérálom.
Károly a betegszoba bűzei után kétszeres szomjúsággal falta az oly rég ízlelt, pezsgő friss téli levegőt. S Úristen... Még jórafordulhat?
*
Pár lépésnél kis zavar lett. A saraglya enyhén megrendült.
Felemelte fejiét és valami boldogságos őrülettel elmosolyodott.
Összeütköztek. S íme barátai, a három nápolyi úr..! Ezeket is úgy hozták, hordozó széken, mint őt.
Kibontakoztak és azzal ők továbbhintáltak.
Már nem figyelt. Hát álom...
Most rövid vezénylő szavak pattogtak, de már fel sem nézett.
- Ez Forgách Péter.
Csörtetés:
- Az őrség.
A csapat négyszöge szétnyílt. Járó sikátort engedett nekik. A csenden a tömegek különös csendje érződött.
Erre mégis felpillantott és hirtelen összerándult, mint ostorcsapásra. Rövid, hallható lélegzetet vett, hogy szinte hördülésnek tűnt.
A négyszög közepén Erzsébet állt; egymaga. Sötét és mozdulatlan volt. Csöndesen, kitartóan, csak nézett egyre arra, a távolságon át, mintha lassan-lassan magához húzná, hívná, hangtalanul. Mint ahogy kígyó a madarat bűvöli.
Mindent meglátni vélt abban a két ónos, holdas, abban a kicsit felfordult fehérű szemben s nem kiáltott. Egyetlen hangot sem adott. Kotromanics Erzsébet pedig odajött és nehézkes, szőrös úti subájában, mélyen behajolt fölé.
- Indulunk - mondta.

Ő már nem hallotta. Aléltan feküdt.
Harmadszor tett hibát. Nem fog többet.

Margit királyné, Nápolyban, most ért a magyar címer hímzésének felébe.

Lógófelhős, csillagtalan téli éjszaka volt. A sívár hómezőkön javába csattogott a varjúnász.
És Budán a menet elindult, ballagott az öszvér hátára kötözött Kis Károllyal s három főemberével, - tartott Visegrád felé.
Fuimus Troës!

LXX.
Aludt, nehéz, egyre vissza-visszatérő lázálomban, a pompás visegrádi szobában, oszlopos, tollbokrétás fejedelmi ágyban és nem tudta volna megmondani, hogy mitől is riadt fel. Csak egyszerre felrettent és abban a pillanatban már tökéletesen éber is volt s a szíve olyan kicsire zsugorodott, mint egy kis parittyakő.
Az a megmagyarázhatatlan érzés szállta meg, hogy nincs egyedül.
Az előző napok rémületes gondolatai villámcsapásként jutottak megint eszébe s egy percig valósággal megkövült, szinte elhalt az iszonyattól. Aztán minden érzéke csak annál vadabb erővel kezdett dolgozni.
Mi okozhatta ezt a különös érzést?
A szobában csend honolt és olyan áthatolhatatlan sötétség, mint egy fekete márványfal.
Az ajtóra gondolt. Persze nem láthatta; de az a tompa sejtelme volt, hogy igen... Ott most ugyan semmi sem mozdul, de mintha mégis arrólfelől tört volna rá ez a hirtelen ébredés. Mintha az a tájék az előbb még nem lett volna ilyen nyugalomban... valami lappangó kis cselekvés kevéssel előbb ért volna ott véget. És igen, mintha hűvösebb is lenne most itt, mint ameddig ő aludt.
Mégis megizzadt és mintha hintán himbálódznék...
Hallott már arról, hogy embereken pillanatok alatt kitör a téboly. Úgy érezte, hogy ez is egy olyan perc. De másrészről, valami belső sugalat meg azt parancsolta, hogy azért a legkisebb jelét se adja az ébrenlétnek: halálos veszedelemben forog.
S ő engedelmeskedett. Odafagyottan várt. Várni... Ezt meg kell figyelni... vizsgálni.
Már-már megkönnyebbült, hogy tévedett. Talán mégsem volt semmi, csak a képzelődés, meg amiket a bosnya nép bosszúállásairól hallott. Ez itt elvégre mégsem harcmező?
Rögtön kiábrándult.
De. Csatatér! És életre-halálra. Minden eszközzel. Mégis az első gyanuja volt helyes.
Mert most egészen tisztán felfogott megint egy csöppnyi roppanást.
A padló! Valaki jár itt.
Felszűkölt volna; szerencsére azonban a belső óvás ismét idejében érkezett.
Akaratának minden gyökérszála megfeszült. Löketenkint, zöld-ibolya-arany, a sötétbe tágulva szétgyűrűző fénykarikák pattantak a szeme előtt, ahogy kimeresztette s ahogy szívének heves dobogása fejébe sujkolta a vért. Pillanatokra szinte megsüketült a suhogó vérveréstől és erőlködéstől. Majd megnyalta száját, mely mármeg egyszerre különösen száraz lett s várt tovább és tovább hallgatózott.
Többé semmi kétség. A szobában  v o l t  valaki. Akármilyen loppal surranva, könnyed, bársonytalpú siklásokkal, de jött. Mint lenge fátyolt, parányi légáramlatot vont maga után.
Egy percre a zűrzavar vette körül. Aztán újból feltisztult a zavarodottsága s megint élesen, világosan működtek gondolatai.
Teljes bizonyossággal tudta például, hogy értelmének rövid kihagyása alatt a titokzatos besurranó időt nyert és hogy ezt ugyancsak nem hagyta kihasználatlanul! Az ő vadállati módon ügyes és gyors mozdulataival, közben egész a közelébe ért, sőt azóta már ott is áll, szorosan az ágya előtt. Érezte, hogy most az a másik is megmeredt. Az sem lélegzik. Közvetlenül arccal fordulva figyelnek egymásra az éjszakában - és hogy az a másik-valaki, testének bizonytalan körvonalú, egész állományából, sugározza felé az elpusztítás szándékát.
Örökkévalóságnak tetsző percek múltak így s ők még mindig bámultak, mintha tekintetük pengéjével némán vívtak volna egymás és a sötétség ellen. Aztán Károly mintha végtelen kicsi, csesszenő, suhanásféle neszt fogott volna fel, mely halk glu-glu hangban végződött, mint egy lehelet-csók, vagy elhaló szellemzokogás.
Ruhasuhogásnak gondolta. A veszélynek megint uj fordulatára készült és elfogta a fulladozás, amit túlságosan heves szívdobogása okozott.
Önkéntelenül vállába vonta megsérült fejét és olyan kicsire húzódott, amilyenre csak bírt. Torka üresen kattogott. Valami éles tárgy lezuhanására várt.
De egyik válságos perc a másikba rezdült s még mindig semmi... Ő még mindig illetetlen maradt. Sőt éppolyan megmagyarázhatatlanul, ahogy imént a veszély érzete rátört, egyszerre mármeg úgy érezte, hogy kikerülte a testi megtámadtatást. És mintha az egész veszedelem maga is, szűnőben volna... A gyenge légáramlat távolodnék az ágytól.
*
Rettentő feszültsége csak nagysokára kezdett oldódni. Elszörnyedésében valósággal megbűvölten, zsibbadtan és tehetetlenül feküdt. Fázott a takaró legkisebb lebbenésétől, saját leheletének gyenge szélverésétől is. Összesurlódó lábai ropogó hangot adtak az átizzadt lepedőn.
Aztán nem bírta tovább. Elviselhetetlenül szomjazott s már volt annyi ereje és bátorsága, hogy felüljön.
Az ágy mellett álló szék irányába fordult. Könyökére ereszkedett és ivott. Hosszan, egész lényével, egész meghagyott életével ivott. Ekkor megint visszaernyedt párnáira és zavaros találgatásai reggelig hajszolták egymást.
Mi lehetett ez az éjszakai jövés-menés?
Hogy ki lehetett a bekóborló, ezt a kérdést eleinte haragos gyűlölettel utasította vissza. Tudni vélte. A nő. A vámpir.
De később megingott.
Ő  m a g a?
Hát mirevaló a világon a felbérelt sikárius?
Vagy igen! Forgách Péter - gondolta. - Annak a másik dühös bolondnak az atyjafia!
Elég öldöklő szemmel nézett mindig rá. S megtapostatta.
De itt azért valami megintcsak nem egyezett. Ha fogadott orgyilkos, vagy ha a kárvallott Forgách-félékből való lenne az a besettengő, akkor miért nem rontott neki? Bántatlanul hagyta. Miért?
Megállt az esze.
A téli reggel rászürkült és még mindig nem jutott tovább, míg végezetül csüggedten abbahagyta. Hízelgett vele magának eddig, hogy az elméje elég jó fogású. De ez már az ő értelmét is meghaladó valami volt.
*
Várta a palotabeliek kelését s amit ezelőtt sohasem tett, várta türelmetlenül az asszonyt. Így napvilágnál nem borzadt annyira tőle, bár tudta, hogy Erzsébet nappal sem kevésbé rejtő szelencéje az ő minden történhető bajainak, mint éjjel. De világosnál legalább szembe lehet nézni a veszélyekkel, mint régente a harcmezőn. Híres jó harcos volt, amíg tudta, hogy ki, mi az, ami ellen küzd.
Egyelőre most csak egy dologtól félt. Mikor az az ördöngös némber belátogat, neki elég éles legyen majd a szeme.
Ütött ugyanis hozzá valami. Nem elég ez az őrületesen érthetetlen állapot, pár órája folyton purgálódik, egész belseje görcsökben szorul. Alkalmasint az ijedtség...

Mire a várnép csakugyan talpraállt, sok erőt veszített és szinte kiszikkadt. De most nem bánta. Kissé könnyebbült s majd talán éberebben tud ügyelni.
Bár már jönne az az átokverte!
Végre azután jött.
Valahogy nagyon szikárnak és mintha a rendesnél magasabbnak látszott volna. Lassú volt és fenséges, mint a nagy szárnyas ragadozók. Tekintete álmos siklással járt körbe. Ez azonban nem különös. Máskor is történt.
Hanem amikor leült!
Károly jól megnézte és akkor csakugyan... Gyanuja megint kiujult.
Erzsébet szinte viaszosan sápadt volt. Szeme mögött mintha fátyollal bevont mécsesek világítottak volna. S ez a szem minduntalan érzékenyen, keskeny, fájdalmas réssé szűkül, mintha bántaná a külső fény.
Fény?
S nem valami  m á s?
Egészen az ágy partjára siklott és önmagát múlta felül a bátorságban, kétségbeesett színlelésben, a feszült vigyázatban... s idegenkedése közben mind mélyebbre evődött.
Valahogy nememberi ez a némber!
Mért ilyen sötét és megapadó a pillantása? Mi az a szenvedő, vaskemény vonás a szája körül? Ez még tegnap nem volt. Vagy volt? De mintha nem lett volna.
Vesztére, nem vizsgálhatta a jeleket végig, mert már-már megrohanta az a belső háborgás.
Akaratlanul is összeguborodott és percekbe telt, míg e figyelmét lekötve tartó bántalmai megint alábbhagytak. Ezt az időt elvesztette.
Átkozta nyomorúságát. Az asszony pedig felkelt és rövid, semmitmondó nyájaskodások után ismét elvonult.
Most hát tovább találgatni!
Ó!
Lesni, hogy mit hoz az óra, a perc... Történik-e és mikor és mi, ebben a lélekadta várban, mely televan észbontó titkokkal s ahonnan a nagy garral ideszállított barátai úgy eltűntek, mintha valami boszorkány szedte volna őket a kötőjébe.
Dehogyis lehetett itt felőlük kérdezősködni!
Nagyon feszült, nagyon, nagyon törékeny, megváltozott világ volt ez a Visegrád.

Hült el a rémülettől, valahányszor eszébe jutott, hogy megint egy éjszakának fut, a vaksötétbe. És főleg gyötörte az a gondolat, hogy míg ő itt gyámoltalanul fekszik, az a megállapíthatatlan személyiségű valaki annál jobban felhasználja az időt. Az előtt még zárt ajtó sincs. Igen, egy orgyilkos szabadon kószál.
Délutánig további erőt vesztett. Semmi táplálékot sem bírt megőrizni. S most már biztosra vette, hogy a téli utazásban fázhatott fel ilyen kegyetlenül.
Ó, hogy éppen ebben a legkockázatosabb helyzetében ilyen nyomorult!
Kettőzött szorgalommal habzsolta a vacsoraebédet, hogy csak pótolja megfogyatkozott erejét, csillapítsa égő szomjúságát s aztán - mi egyebet tehetett volna - előlről kezdte a várakozás gyötrelmeit.
*
A kimerültség elnyomhatta, valami keveset éppen aludt, amikor hajszálra megismétlődött a minap éjjeli esemény. Tudta, hogy látogatója megérkezett.
Hirtelen, szilaj ingert érzett, hogy kitörjön. De e pillanatban megint felhangzott feje irányából a tegnapi csesszenő és nyomban utána következő kis glu-glu hang s ez megmentette az összeroppanástól. Már tudta, hogy ezekkel az érthetetlen jelekkel a fenyegetett állapot végetér. És csakugyan, csökkent a veszélyérzése s nőtt benne a bizonyosság, hogy a félelmes ismeretlen kifele távolodik.
Legjobbkor.
Nem bírta tovább. Le kellett dobbannia. Majd csuromvizesen és félájultan, később ismét visszavánszorgott fekhelyére s most már minden férfias ellenállása megszűnt. Iszonyú megalázottságában, sírt, mint egy megkínzott, elhagyatott gyermek.

Reggel a dolgok körfutása előlről kezdődött. A keserves színlelő játék... A görcsökben fetrengő kín... De éjszakára ő már nem aludt. Többé nem hagyja magát álomban meglepni!
Várt.
Olyan csend volt, hogy szinte harapni lehetett s neki hirtelen mégis hunyorítania kellett egyet. Miért? Mért csapkod a szíve olyan veszettül? Hiszen a szuroksötétben nem láthatott semmit. Semmi sem hallatszik.
És ő mégis bizonyosra tudta, hogy a szörnyű árnyékféle-valaki most megint beosont.
Szedje össze minden erejét és feléhaladtában kapja, rántsa el?
Hiábavaló. Annyira rémült és olyan leromlott már, hogy csak ő maradna alul.
Elzsibbadt a félelemtől, semmivé lett a keserűségtől s ezeknek a megfoghatatlan célú bejárkálásoknak titkától és többé akartan sem bírt volna mozdulni. Mintha ónos kábulatba esett volna s egész messziről hallaná azt a szokott kis csesszenést, mindjárt utána a turbékoló glu-glu hangot és nem ő, másvalaki, azt gondolná, hogy ezzel a mai szellemkóborlás ismét elmúlt.
Lebegett egy ideig az értelmetlenség és értelem elmosott határain, amíg végül horgonytvetett az innenső parton.
Ilyen élet!
Hát élet ez?
Egy kupa vizet nincs ki adjon. Pedig hogy szomjazik!
És elsodorta a gyász. Megállás nélkül folytak a könnyei.
Lélek... egy lélek sincs, aki könyörüljön! A jeles orvosok, hej..! Mióta Visegrádra cipelték, bezzeg azok is eléggé eltávoztanak. Pedig hát nem volt-e ő király? És hozzá kétszeres király?
Székesfehérvár és Nápoly...
Vége. Bedobták ebbe a fényes kalodába, elrakták jól a világ szeme elől s most függ a sorsa élet és halál közt, egy aranybőrbe bujt nősténykígyótól.
- Ohé! Progenius viperarum! Ohé! - hördült. S lelke a lázadás ideigvaló tébolyába esett.

LXXI.
Lázadozhatott. Az események rendjében mégsem változott semmi.
De egy hétre ő már nem volt a régi többé. Bélbaja egészen elfajult, ő pedig ezzel arányban gyengült. Míg egyszerre, mintha villám világította volna be a titkok tájait, mindent megértett.
Baja nem az ijedtség és nem meghűlés, mint ahogy az éjszakai jövés-menés sem agyrém. Jár ide be valaki csakugyan: őt mérgezni.
Az a csesszenő, majdmeg bugyborékoló kis glu-glu hang..!
Hát az valami öldöklő por, vagy nedü, vagy a kettő együtt. Talán attól is ered a csillapíthatatlan szomjúság...
És ő, kezdettől, fenékig itta az esteli kupát! Méregpoharat.
Elveszett. Halott ember. Amit a vad kaszabolás sem bírt belőle készíteni.

Ebben az elcsigázott állapotában elég nyugodtan fogadta a felfedezést. Az élet egyszerű, végső dolgához érkezett... és tehát gyalázatos megcsonkítások nélkül.
Fáradt volt vívódni. Inkább csodálkozott és szinte csalódottan tűnődött. Csak ennyi telt a Kotromanics fajzattól? Ehhez ugyan még nem szükség valakinek különösképpen vámpírnak sem lennie. Mindössze fölöttébb félni... Bár az óvatosságot azért megőrizve. A cél az ő halála. Kell is ahhoz síp és dob? Sem gyanus sietség. Sokkal jobb, ha így lassan... mintegy önmagától... „a Forgách-féle sebeitől”...
Egy pillanatra szinte megszánta megrontóját.
Szörnyűk ám azért a király-terhek! Bár általában: embersorsok... ebben a siralmak völgyében. Mint az egymás hátán dúródó kis nyűvek, ez a kép. Ahogy furakodnak, harapnak... Ahogy vergelődnek... Vadul, kétségbeesetten, az életükért.
Hát igen, néha bizony, bizony-bizony, ezt az életet csak a többi féregtársak teteméből vehetik s veszik... s ez aztán a gyilkosok felekezete.
Most ebben a lankadtságában másképp szemlélte a homines mortales dolgát.
Ki a megmondhatója, hogy ez is, az is, mit miért tesz, ha teszi? Mi készteti, hajtja? Talán a fátum. Uralkodóknál: bizonyára.
Törődötten mellére ejtette a fejét.
*
Rákövetkező napon, mikor Erzsébet az ő kifürkészhetetlen ábrázatával leült mellé a székbe, már nem is igen vizsgálta, hogy ez az arc a gyilkosé-e vagy az asszony másvalakivel végezteti... Egyenesen nekiszegezte a kérést, hogy fogadhassa olasz barátait, akikkel betegségében semmit sem törődött, pedig azok közben talán ki is lábaltak bajukból és kedvetlenül vehetik hanyagságát.
- Csak pár legszűkebb szó, négyőnk közt, őrizzék bár az ajtónkat, ahányan akarják! - kaszált a vézna kezeivel, melyek már inkább botokra kötözött karmoknak, mint emberi tagoknak tetszettek, a nagy soványságtól. - Igazán semmit sem fogunk kárunkra tenni - enyhítette túlságosan is nyílt szavait.
Afféle uralkodói dolog az egész! Olasz alattasainak megbecsülése.
- Azonfelül pedig legálni akarjuk nápolyi trónunkat s némely alkalmatosságinkat, másképp is készülvén a megoszoláshoz. Mert e mérgesedő sebekbe ultro is bele kell halnunk.
Erzsébet szemét sűrű pillafüggöny födte. Tépelődőnek tűnt. Végül is azonban megadta hozzájárulását:
- De csak ha közben a javadra igazán gondolsz!
Ezt a roncs szentül megígérte, mire az asszony felkelt a székből s mint egy idő óta mindig - mint aki hajón járva egyensúlyozza magát - ide-oda hajladozva, kiment.
Kevéssel később bejöttek helyette az olaszok. Csúful meg voltak vagdosva, de látszott rajtuk, hogy saját szerencsétlenségüknél sokkal inkább uruk sorsát keserülik. Szét is törültek egy-egy könnyet, Károly azonban elhárított minden érzelgést.
- Nem érünk rá - mondta halkan, türelmetlenül. - Üljetek csak le.
Rendben akarta tudni számadásait és rögtön a testálásba fogott.
Nápolyt, Apulia trónját, örökösére, Lancelot fiára hagyta. Joanella lánykájának későbbre férjet jelölt s végezetül az egész családot a kövér és jószívű Dentice főudvarmester gondviselésébe ajánlotta. A sebesülés, a mérgezési dolgok felől nem szólt, pedig hívei vártak volna valamit. De hátha a porkoláboknak résen van a fülük? Csak teljes jóviselet mellett remélhette soron következő óhajának meghallgatását.
Még aznap előterjesztette. Noha fejedelmi állapotában minden viselt dolgára számtalan gyöngéd magyarázatot látott, mint jó kalmár, azért az égi hatalmakkal is biztos vásárt akart ütni.
- Papot, felség!
Szeme zugából valami moccanást vett észre. Mintha Erzsébet megrebbent volna kissé... De ha így volt is, az asszony nyomban összeszedte magát és tovább játszott.
- Mineka! Haldoklónak kell.
- Isten titkában van felség, hogy kinek mit rendelt.
S nem tágított kérésétől, míg csak ez is meg nem történt.
- Köszönjük - pihegte később, a kenetet is már felvéve.
És tűrhetetlenül gondját-elvetettnek látszott.
- VI. Orbán pápa... Kedvesünk nem feledkezett meg vajjon róla? - villant meg a nő szeme egy kis hasítékból s egy pillanatig laposan összecsukott ajkakkal mosolygott. - Úgy tudtuk, hogy a Nápolyi Johanna nénéd halála körüli hírköltések miatt egyházi átok alatt állsz? Közönséges parasztpap fel nem oldozhat? - kérdezte éneklő, kíváncsi kis hangon. - De úgylátszik, tévedtünk.
Most először volt nyíltabban gonosz és kaján, ha csak egy percre is. Azok a mult tükréből kirajzó emlékképek azonban megkövetelték és megkívánta a fájdalmas, bosszúálló irígysége s a neki is napról-napra hanyatló egészsége, lázadó keserűsége.
Mért nem lehet ő jó, mikor a legszebb erények kellékeivel bír? Hűség, lelkes szeretet, állhatatosság: nem mind bennevannak? Akart ő rossz és boldogtalan lenni, ami ugyanegy? Hát mért helyezte a sors csupa megoldhatatlan csomók közé? Lajos egy érinthetetlen szobor volt s ilyenként is tovatűnt. Magakínjára maradt elárvult leányaival és egy megbokrosodott országgal, mely mintha beleunt volna az európai hatalom dicsőségébe. Számára sem szerelemben, sem a birodalom kormányzásában, nem volt soha símán járható út.
S most is!
Talán ő hívta be saját nyakára ezt a bitangot? Kinek kell itt a trónt tízkörömmel kikaparni s kézbentartani? Kinek?
És ez a hóhérszándékú bitorló vígan megkönnyebbüljön terheitől? Merjen szabadulni... amitől az ő lelke soha?
Ezért nem hagyhatta Károly békéjét megzavarás nélkül. És várbeli tanyájába visszatérve, titkon, a teljesen megint rávállalt felelősség magányában, rázta a fekete zokogás, hogy jónak és rossznak fogalma, bűn és kötelesség: egyetlen szétoldozhatatlan gubanccá kúszálódott már zavaros fejében.

LXXII.
A csüggetegség és jámborkodás korszaka elmúlt. Rendbetéve dolgait és szükség esetére egy tűrhető jó odatúli szállást is lefoglalózva magának, Károly megint felvette a küzdelmet. Kövessen el minden tőle telhetőt!
- És most - fogadta legközelebb az ő gyűlöletes vendégét - beszélhetünk már a testi állapotok felől is. Láthatod, megmondottam, Visegrád sem használ. Estünk, vesztünk, mindig csak lejjebb omoltunk, igazán hótton vagyunk - bólintott bátorítólag.
Erzsébet merően nézett egy pontot a falon.
- Mit vélsz? - kérdezte csendesen.
- De szabad-e?
- Ugyan..! Atyafiak közt...
- Amint nézem - folytatta a fogcsikorítóan szívós kis roncs - ebben az egész északi birodalomban sem volt nekünkvaló az ég. Valami más egetváltoztatásra -
Ijedten javította ki magát:
- Könnyebb halálra gondolunk.
- Mire? - riadt fel Erzsébet a révedezésből és hirtelen pattanva nyitotta fel a szemét.
A pici ember nem tekintett rá. Vézna kezecskéivel, szerényen a takaró szélét húzgálta.
- Valamelyik másik várába felségeiteknek... Úgymint valahol a melegebb Délen... ahol azért elég prezidiumok volnának... biztonságunk őrizetére... Ti is ott, szép úri módban, egykicsit nyugodhatnátok.
Arra számított, hogy a Délvidéken sok a pártjabeli. A lemenekült Horváthy had... Hédervári Kont... Odalent több volna lehető, ha azok neszét vennék.
És csábítólag elnémult, hízelgő érdeklődéssel várt.
De hiába. Aki ide hozta, nem azért tette, hogy kiengedje a körmei közül.
S mi lett a dologból?
Csak hazug aggódalmaskodások, majd a színlelt rémülettel előkerített orvosok hamis biztatásai.
- Jaj, szeretett öcsénk mindegyre a halált beszéli! A szent jegyeket is már kérte, testamentumot tött s már helyét cserélgetné, kiből rosszakat jósolunk! Vagyunk itt, mint a holtbálvány, az ijedelemtől. Ilyen állapotában útra hogyan vigyük? - fogadta Erzsébet a túdorokat. - Bizony megpénzesítünk uraim, ha nekünk a kedves rokonunk megmaradására valami jót mondotok! Eddig javulóban hittem... azért nem akartuk zavarni.
A nagyképű bölcsek összedugták fejüket és sokáig morogtak a sarokban. Aztán hasonlót a hasonlóval határozták kúrálni, csak annál hevesebben tisztogatták Károly belsejét, amitől az megint gyöngült egy sort.
Ez hát nem sikerült.
*
Enni azért evett, ivott is - el nem kerülhette - de ezentúl mindig csak nappal. Az éjszakai pohártól kemény önuralommal megtartózkodott, mióta az a kinyilatkoztatása lett... Reggel a vizet a csávásba öntötte... ott ne találják! Nem kell tudni, hogy ő mit tud. Addig él. Pedig - ó! - az élet még ilyen veszendő cserepeiben is, micsoda érték!
Vigyázatossága nem volt fölösleges. Mert hiába a színlelt rokoni aggódások, a börtön szigora semmit sem enyhült, mint ahogy az éjszakai látogató is rendületlenül meg-megérkezett. Ilyenkor szokása szerint szöszmötölt, aztán halkan megint kisurrant. És Károly már egészen beletanult, hogy „dolog” közben még a lélegzetét is elfojtsa, nehogy megzavarja, sőt inkább mindenben megkönnyítse az átkozott teremtés mesterkedéseit. Jól tudta, hogy ez a szunnyadó látszatú csend is ugyanolyan valami, mint a gyanus ivóvíz nyomtalan eltüntetése. Életével egyértelmű.

De írva volt, hogy visegrádi tartózkodásának 15.-ik napján - Böjtelő havának 23.-án - ez a ránézve felbecsülhetetlen jelentőségű csend, minden óvatossága ellenére, mégis csak megtörjön.
Így történt.
Egy különösen kínzó rohama után, alig hogy sietve visszakúszott ágyára és kellő mozdulatlanságba dermedt a végzetes árnyék fogadásához, mikor a homály egyszerre megtelt tartalommal. Rögtön megneszelte a már ismert könnyű légáramlatot is és megállapította, hogy nincs többé egyedül.
Kihegyezett figyelemmel várta, hogy a dolgok mindennapi egymásutánja leperegjen, hogy felhangozzanak valahára a gonosz kis hangok - melyek azonban számára mégis a megváltást jelentik - de megfoghatatlanul, mind e jelek ma késtek.
Úristen! Mire vélje ezt a változást?
A sötétség vasfüggönyétől persze semmit sem láthatott. De hirtelen, a szíve mintha a torkába ugrott volna.
A csendet fülsiketítő dörrenés szakította meg.
Percekbe került, míg világos tudatára jutott annak, ami itt történt.
Az a robajlás..!
Valaki teste azóta most a földön fekszik... Várja, a cudar fordulattól egyelőre talán ugyanolyan elszörnyedten, mint ő, talán a saját tagjainak első önkéntelen mozdulatától, hogy mit hoz a következő pillanat, mit fog mindjárt cselekedni.
A csodálatos ügyesség ez egyszer hát csütörtököt mondott. A bekóborló valami hibás mozdulatot tehetett.
De nem!
Már tudta.
Egyik foglára az este idebent járt; friss olajjal töltötte fel azt a kantaorrú szövétneket, mely láncon lógott le a mennyezetről, melyet azonban a zavartalan pihenés címén, neki tilos volt tíz órán túl égettetnie. És az elég magasan függő edény eléréséhez akkor kellett felhágónak a nehéz tölgyfa asztal. A legény hát elrángatta a szokott helyéről, később pedig láb alatt felejtette. És ő erre nem gondolt... Csak saját magára. Így a titokzatos bejárkálónak, aki pontosan a bútorok nappal kitanult rendjéhez igazodott a sötétben, ma valami nemsejtett akadály az útjába került. S ez most már érti, hogy áldozata mindent ért, kell, hogy mindent tudjon, holtából is feltámadt légyen erre a zenebonára... És ezzel az események sora teljesen új, már döntő szakaszába fordult.
A lehető legkisebbre zsugorodott. Halálos óvatosan fejére vonta még a párnát is. Alátemetkezett. Ne, ne találja el mindjárt az első ütés!
Mert most, hogy a vég hihetőleg közvetlenül előtte állt, megint vad erővel kerítette hatalmába a rémület, a természetfeletti sötétbe ugrástól való az az iszonyat, mely minden élő lénnyel közös és boldogan ráírta volna a lélekkúfár ördögre mindenét, ha csupán egy pillanatot vásárolhat még érte cserébe.
Jéggé dermedve szorongott és százszorozva ismerte meg a halálfélelem kínjait, míg hirtelen -
Nem, ez nem volt a képzelet játéka. A párna hangfogó tömlőjén át is, világosan ki lehetett venni, hogy távolabb valami toppant. Aztán csikordult. És nyomban rá, mintha forgószél söpört volna keresztül az egész váron: az ajtó szilajan becsapódott s valaki csörömpölve végigrohant a laza téglázatú folyosón.
Facsaró vizesen bujt ki menedékéből. A végletekig kimerült. Mint egy halott, ejtette le az állát és elszörnyedten bámult.
Többé semmi. A legteljesebb csend és mozdulatlanság, hogy akárki más azt hihette volna: igazán csak valamelyik nyitvafelejtett ablakon beszabadult szél... De ő nem. Nem! A kétkedések legcsekélyebb áfiumával sem hódíthatta magát többé. Neki tudnia kellett, hogy a titokban és csendben, végletekig menő párharc folyik itt. Mintha két verembeesett vad, közös hálóba lenne gabalyodva s egyik sem szökhetvén a másiktól, viaskodnának a sötétben, ádázul, ki-kiujuló rohamokkal és minden természetadta fegyverükkel, könyörtelenül, mert: az életükért és mert valamelyik: reménytelenül. Sejtette, hogy az a valamelyik nyilván nem a másik. Ő. A gyengébb.
Felnyöszörgött és most jótétemény volt az ájulat puha takarójába burkolódznia.
Átadta neki boldogtalan teste-lelkét.

LXXIII.
De bámulatos patkányszívóssága még így, három egyenként is halálos fejseb után és méregjárt vére, meg-megujuló, öldöklő izgalmai ellenére sem engedte ki végleg a tornából. Reggel valamit evett, ivott, erősödött s ezzel kezdődött ismét a kárhozat, a gondolathajsza.
Egyelőre a meddőség jegyében indult a fejtörő. Nehány órán belül, valamiben azonban mégis megállapodott. Hogy: ha Erzsébet bejövetele éppen ma, első esetben elmaradna, akkor a nő feltétlenül saját személye szerint gyanus. Míg ha pedig a rendes módján bejön, ez meg inkább valaki másnak mesterkedése mellett tanuskodnék.
Most megint ez a kérdés foglalkoztatta leginkább.
Kinek, kinek köszönheti azt a kegyetlenséget, mely megsokszorozva szenvedtette át vele az életből kitávozás soha meg nem szokható érzését? Rettegéseit?
Igen. Hogy ki miatt halt ő meg két héten át, minden nap egy kicsit?

Az órák nehéz várakozásban teltek. Az asszony nem mutatkozott.
A serviensek régen feltakarítottak. De Erzsébet nem jött s nem jött.
Dél is elmúlt. Ő elköltötte ebédjét. Az inasfiak elhordták a morzsalékot. És most már ott tartott, hogy: ha! Az asszony hát maga maradt a rostában... Nincs mért tovább keresgélni... Mikor a kilincs nyikorgott egyet, az ajtószárny benyílt s egy fekete zuhatag beömlött.
- Idvez légy! Köszöntünk.
Erzsébet volt.
Szinte megrohanta kutató tekintetével s igen...
A nő arca betegesen sápadt. Mozdulataiban valami fojtott, emésztő nyugtalanság feszült. Viaszvirág kezei halkan dideregtek.
De azért mégis ő volt! Tagadhatatlanul.
A fáradságos fejtöréssel felépített elmélet megingott, összedűlt. Maradt a gyanakvásokkal terhes bizonytalanság.
Károly alig tudta zavarában a viszontüdvözlet szavait meglelni.
Szerencsére, az asszony most nem ügyelte. Nem is közeledett azonnal. Néhány pillanatig csak meredt maga elé a súlyos szemhéjai alól, távoli, mintegy álmélkodó tekintettel és mosolygott valami téveteg, ráfagyott mosollyal, valahová a semmibe. Aztán megrázkódott, feleszmélt, kurtán felköhögött és sebesen előre jött.
- Országos ügy, uram! Ország... S egyben család. Családi dolgoknál késtünk - mondta érdesen és mármeg túlélénken. - Jaj bizony, nem tehetünk mindig a szívünk szerint! De gondolom, kedvességtek azért csak megvolt.
Megint lejárt a hangja. Fáradt mozdulattal kisimította homlokából a haját, átsietett a szobán, visszatért, egyenes háttal leült s arcát a mennyezet felé emelve, halkan, kétségbeesetten mondta:
- A Mária-Zsigmond féle jegyességgel még rendben sem vagyunk s íme hogy mármeg Hedvig leányunk dolga kavarodik... nemkevés megrendülésünkre, mint láthatod.
Lázas szórakozottságában odafordult a roncsoltarcú ember felé, véletlenül annak üres szemgödrébe talált pillantani, erre, mint akit tűvel szúrtak meg, összerándult, mégjobban elhalványodott és tekintetéből a mezítelen irtózat lángja csapott ki.
- Érted? - rivalt fel, vad, zokogó és olyan acsarkodó hangon, mely televolt gyűlölettel önmaga és az egész világ ellen, hogy Károlynak hideg futott el tőle a hátán.
- Hogyne! - válaszolt ijedten. - A lengyel házasság...
Mert hallott ő erről valamit.
Az asszony nehány percig szédülten meresztette a szemét. Kifulladt. Elcsendesült. Azután kicsapó indulatosságának lassan megint visszahúzódó hullámvölgyében, sokkal enyhültebben mondta:
- Az. A furfangos lengyelek most megrabolnak kisebbik gyermekünktől. Pedig a Vilmos-herceg féle jegyesség még apai részről megkötött, úgyszólván kész frigy, kit többször el is hálattunk, mint szokás. S most jön itt egy aggszakállú pogány... Vén fajtalan litván... Hát gondolhatod!
Tarsolyába nyúlt, kihalászott valamit és odakínálta a tenyerén.
- Lásd meg bár te magad! A reggel vettük.
Károly röviden odanézett és meghőkölt.
Ha! Egy levél... Egy levél feküdt az asszony tenyerén, amivel már úgy megjárta egyszer!
Nem vajjon megint..?
De hogyan utasíthatná vissza a «rokoni» bizalom ilyen fényes megnyilatkozását?
Ösztöne azt sugalmazta, hogy ne tegye. Igazodjék az asszony akaratához.
És ezúttal valóban nem esett bántódása. Valóban egy Hedvigtől eredő írást tartott a keze közt. Felismerte a hajadon jellegzetes betűit. Pünkösdi királysága alatt többször találkozhatott velük.
A látogatás késedelmessége sem bizonyított hát semmit. És a nő rendkívüli izgalma is érthetővé vált ebből a levélből. A gyermekkorától büszke és tartózkodó hírű Anjou kisasszony igazán szokatlanul szenvedélyes segélykérésekkel ostromolta anyjának szívét.
Most már csakugyan gyengülni érezte a közvetlenül Erzsébet személyét illető gyanuját, ha a gaz mesterkedések irányításának vádja alól nem is oldozhatta fel.
Összehajtotta a levelet és visszaadta, Erzsébet pedig hátratolta székét és sietve búcsúzott.
- Szeretetünket ma egykevéssé nincs módunk, hogy jobban kimutassuk. Válaszunkat még az éjjel el kell küldenünk. De ma úgysem bírnék hasznodra szolgálni. Holnap majd vígabban jövök.
Éjjel...
Holnap...
Károlynak hűvösség fuvalt át a csontjain. Pedig a tüzes serpenyő televolt izzó parázzsal. De ő fázott. Állig felvonta farkasbőrös takaróját és valahára egyedül, a falnak fordult s ugyanott tartott, ahol elkezdte. Az a talányos arc nem, nem nyilatkozott ki. Továbbra is titok maradt kutató tekintete előtt.
*
Éjszaka csak egyszerre határozottan tudta, hogy minden történtek és minden okoskodások ellenére is, a kóbor szellem megint és mégis megjelent a csend övezetében. Elárulta a levegőben szétpezsgő feszültség. Bár ma a sötétség sem volt olyan tökéletes, mint máskor. Fent, az égen, növekvő jegyben járt a hold s a hófelhőkből kitisztult éjszakában beszűrte sápadt permetegét az ablak csillámlemezein, noha éppen csak annyira, hogy a homály gomolygásában ki lehessen venni a még mélyebb árnyék egybesűrűsödését.
De ennél nem is kellett több.
Egyszerűen nem bírta tovább. Ez meghaladta azt a mértéket, amennyit ember elviselhetett. S bár egy régebben elmerült, józanabbul gondolkozó másik világban már pontosan megértette és eldöntötte volt, hogy mit jelentene ilyen esetekben megszólalni, mégsem küzdhette le a torkát megremegtető belső erőt. S egyszercsak hallotta, hogy valaki a közelében, vakon, rekedt és ijesztő mély zsongással elfakad:
- Idegen! Vagy aki vagy, bárki légy is, nem kérdezem. Halld meg szómat... vesztegj, ne közelíts!
Ő mondta ezeket?
Elszörnyedve ismerte meg a saját hangját s ez mármeg egy újabb váratlan szerencsétlenség érzetével sujtotta le. Mert e pillanatban megint meg tudta ítélni, hogy mit kockáztatott, mikor a csend burkát felszakította.
De ha egyszer így történt!
Valami talán még a szerencsétlenségben is menthető s azt legalább ne hagyja megkísérletlenül.
Hátha megnyugtathatná céljának sikere felől megrontóját és abbahagyathatná vele rémítgetéseit s azt az erőszakos, legvégső cselekedetet, amivel a bizonyosság koronáját művére felrakni szándékozik? - futott át rajta a gondolat.
Összeszedte maradék erejét s már készakartan tette hozzá:
- Nézd... te árnyék! Én neked megmondom... Csak csendesen végemet járom. Sokkal rosszabbakra számítottam... s köszönöm. Okosan beszéljünk! Mért szaporítanád terhedet? Hiszen hiába is lenne biztos halálomat távoztatni! Későre kaptam észbe. Mostanig annyi ártalmakat fogyasztottam... már véremben rég megmérgeződtem. Békében a földnek gyomrába hamar-nap úgyis leszállok, meglásd.
És most feszülten várt.
De semmi.
Pedig lappangott a szobában még valaki! Ugyanaz az alattomos lélek, aki minden éjjel ottsettenkedett az ágya fejénél. Csak persze nem mozdul. Megriadhatott az ő sajátmagának is váratlan, ijesztő morgásától. Annak is sötét a sötét. Bizonnyal a leheletét sem ereszti szabadjára most. Megkövül. Így akarja elhitetni vele, hogy tévedett. Hogy majd később könnyebben kilopódzhassék.
Hát ezt a hidat megépíti neki.
Már éppen valami reményféle gerjedt benne, mikor - mint hullám taraján egy csónak - csak egyet suhant vele az ágy s mint az elmáló föveny, készült alóla kioldódni. És ő: vele. Eloszlani... Megsemmisülni... A szédületben.
A hold derengésénél hideg-zölden emelkedő falra egy emberi alak árnyképe rajzolódott. Nyujtott nyakkal surrant. Lassan kúszott. Löketenkint, olajsímán, előbb-előbbre ömlött. Míg egyszercsak egész tompa tömegével elfogta a gyéren beszitáló derengést is. És Károly tudta: már elég közel hatolt ahhoz, hogy minden megtörténhessék... Végzete ott áll szorosan mellette, a hirtelen ijesztően magasnak tetsző alakjával.
Zajt akart ütni. Az egész palotát fellármázni. De már nem bírt. Az irtózat megbénította.
Az árnyék lekonyult, mint egy törtnyelű, fekete zászló. És valami hozzáért az ő betegségben lefogyott nyakához. Két kígyóhideg kéz. Egy másodpercig szinte símogatólag siklott rajta körül, aztán összezárult, mint a vasbilincs. És ő hiába küzdött a felszabadulásért, életért. Az lemerülőben volt egy formátlan és fénytelen térbe, füstölgő gomolygásba, örökre.
A szobában nem hallatszott, csak kétféle ziháló lélegzés. Azután már csak egy. Azután - jóval később - egy rövid ajtócsapódás. Visszhangja lassan elsímult. És a hold átvette uralmát a visegrádi néma sziklavár fölött. A fagyos téli éjszakára különös mély búrát boltozott az ég.

LXXIV.
Az 1386-ik év Böjtelő havának 24.-ik reggelén - éppen Mátyás apostol napján - Durazzoi Károlyt a szokott órában felkeresték a fűtők.
Az úr csendes volt. Fölöttébb csendes. És valami Istencsodája fonák helyzetben feküdt.
Még előbb nem törődtek vele a gondtalan fiúk. De mikorra a parázs felpirkadt s már terjengette a fenyőgyanta illatát, valahogy mégis furcsa lett. Máskor eddigre mindig felneszelt a rendkívül éberen alvó úrember s ha többet nem, pár leereszkedő szót bizonyára vetett. S ma semmi.
A kölykök kezdték az orrukat szívogatni. Egymásra, hol meg az árnyékban álló ágyra kancsalogtak s egyre-egyre közelebb somfordáltak, színleg, mintha rendezkednének, ami pedig nem is az ő dolguk volt. Lesték, hogy vajjon mint viselkedik az alvó ember a padló erősebb ropogtatására. S a nagyobbik készakarva el is ejtette a piszkafát, ami alapos zajt ütött, - mikor hirtelen kerekre nyílt a szemük.
- Ugyihé!
- Az a.
És most már gyorsan odamentek s kíváncsian és borzadállyal behajoltak.
- Ejszen... Hallodi urunk?
- Elmúlt az uraság - mondta ki egyszerre a nagyobbik gyerek s megdöbbenésében zavartan vihogva, szája elé csapta a tenyerét. Csoda volt neki, hogy király is meghaljon, mint a magukfajta közönséges pórok. Nem is hitte mindjárt. Titokban odanyomta a fujtatót pajtása markába és oldalba lökte.
- Piszkáld meg ekicsit.
De a tízenkétesztendős fiú most járt halottnál először, moccani sem igen merészelt.
- Hát ilyen a halott?
- Mit félsz! Ne félj! - biztatta az öregebb. - Nem harapnak. Ehene, fogd meg a lába öregujját, akkor örökre megnyugszol bennük.
De azért ő sem tette, csak helyből tanácsolgatott.
És ekkor a gyerekeszével felfedezett valamit.
- Ez itt almás torkú - mondta fojtottan.
- Nem mind ilyen?
- Mi!
- Hát... a tetem.
- Nem.
Csakugyan, kis kerek kék foltok virultak a heverő test nyakán. Amire értetlenül összenéztek s usgyé! Elől a főhős, hatalmas kecskebéka-szökelésekkel, ki aló, az ajtón.
Rohantak egyenest a vártabeli legényekhez, porkoláb a főporkolábhoz s az meg az őrcsapat előtt járó tisztviselőhöz, aki viszont a királynéhoz indult.
De Forgách Péter kapitánnyal ajtó előtt találkozván, ennél elakadt az ügy.
- Nem lehet - mondta zordonan Péter.
Aztán hogy az embere olyan megütközötten meregette a szemét, nehány szóval mégis odavetette a belülről kiadott hírt:
- Ma hajnalra megbetegedett az asszony. Valami hamis képzelődései vannak, ha igaz... Hallom, a szava sem egyenesen jár és ottan-ottan nagy sivalkodásokkal van.
A hadnagy rőkönyödötten hátrált.
- Node ilyen dolgok!
Mégis csak bátorságot gyüjtött közelebbről tudakozódni.
- Hogyhogyan s mint s mitől és miért, uram! Hiszen tegnap is még frissen volt az Asszony, engem is megszólítta s parancsai felől magát kinyilatkoztatá.
A mogorva Forgách vállát emelgette.
- A kisbejáró bércteteji lég! Ember itt Visegrádon úgy ajtót nem nyithat, hogy az ártalmas hideget be ne bocsássa. Úgylehet meghült.
Nem szokott Péter az alattasaival ennyit sem beszélni. Főképp nem, mióta legfőbb gyámola és családjának reménye, Balázs, abba az irtóztató szerencsétlenségbe esett... hogy máig sem bizonyos, nem távozik-e az élők közül.
S továbbment.
- Hát akkor az orvosok..!
Azoknak most kétfelől is nagy lett a kelendőségük.
Károlynál hamar végeztek. A három szörnyű fejsebével eddig sem nagyon értették, hogy micsoda szokatlan erővel húzhatta szegény úr. Hozzá belsejének roppant megindulása... ugye!
A halott nyakán mutatkozó kékség noha nekik is felötlött, de a maguk módján magyarázták.
- A sebek üszkéből eredő tört vér.
A királynénál már több dolguk akadt.
- Ritka extasis-nyavalya!
- Eretvágatással és szelídebb éggel azért csak legyőzzük - vígasztalták a rémült környezetet, aztán a beteg haladéktalan elszállítását parancsolták.
- Budára!
Elég ideje lesz megtudni őfelségének a gyászhírt, mikor már felgyógyult.
*
Rég látott gyermeke, nélkülözött főasszonya, a kemény ember Garay és megszokott dolgai körében is, elég lassan épült. Végre azonban mindent meghallott és szemmel láthatólag rendkívül bánkódott.
- Ennyit ért hát minden törődésünk, szinte magunk száműzése! - fakadt el keserű gúnnyal.
- Eddig és nem tovább volt határa Isten tetszésének - szólalt meg most régi jó híve, Bebek György, aki a nagy fordulat óta még szorosabb felügyelete alá vette a királynét.
Az udvaronc-pap Alsáni is bólogatott a gyászban.
- Mindnyájan, emberek, a mulandóság törvénye alá rekesztettek vagyunk, a halállal egyképpen tartozván és nagy betegségben mit sem kedvezvén erős akarat az erőtlen testnek. Előbb-utóbb csak ki kell abból költöznünk.
- Node Isten majd könyörül s kedvesünket a maga porából felemeli - ígérte Christa és a fejedelmi szolgák szenvedélyes alázatával csókolgatta úrnője kezét.
Erzsébet mély redőkbe vonta a homlokát.
- Igen - sóhajtott. - Tudom. De mégis! Anjou Házunknak és családunknak egy micsoda oszlopa dűlt le vele!
Teljeshavi gyászt mért magára és gyászékszereket. Csak éppen a keresztényi elföldelés ment ki az eszéből... Az árva test feküdt és feküdt Visegrádon, az elhagyatott szobában, hogy egyre visszataszítóbb volt már ránézni, míg a várbeliek elő nem fogták az átellenes Nagymarosról Miklós fürdős mestert, aki különben is Budára készült.
- Égy már fel jó uram s lássa meg odafönt kegyelme, hogy mint álljon a temetéssel a dolog. Mert tovább nem álljuk, sem szagoljuk.
- Hát mint legyen? - adta fel a kérdést az udvarnál a fürdős.
- Ó - felelt zaklatott hangon a királyné - helyezzétek el valami házba, emberséges ember! Úgy szánjuk... egykevéssé most reá sem bírunk gondolni. Tán szívünk szakadna... Megérthetitek.
- De felség! Már sokadnapos a halott. Szobája sokáig fűlött... s így romolása valami rettentő! - makacskodott a hírhozó. - Félős, hogy a rút évődők elbánnak vele. Úgy elhordják, mire országos eltakarítását akarnók, addigra nem lesz mit temessünk.
Ijedten hagyta abba és megzavarodottan nézett körül.
A királyné elsápadt, meghanyatlott és zsebkendőjét rántva tekintett a hű Alsánira, aki most egyszerre meglepően szigorú és nyársegyenes lett a székben.
- Micsoda beszéd? - mondta szárazan. - Ki mit szól itt és micsoda országos temetésről!
S kirakta kezéből az olvasót.
- Sem ma, sem aztán. Amint tudjuk, VI. Orbán pápa őszentsége Nápolyi Johanna királyné megmérgeztetése és sok egyéb, az ő harminckét életévét meghaladó vétkei mijján, átok alá vette a megholtat, amit eddig kíméletből nem említettünk, de immár kénteleníttetünk.
S ezen a kiátkoztatási dolgon a most uralkodó pápa semmi változtatást nem eszközölt...
- Hát nem gondoljátok, hogy majd éppen a fejünk s vezérünk, majd éppen Róma ellen fogunk feltámadni?
Bántódottan pillantott körül a szobában, ahol többen lebzseltek és elvető hangsúllyal tette hozzá:
- Megkövetem felségedet... tudod, hogy az alig beforrt sebet igazán nem szívesen illetjük. De ez így van. A felsőbb végzés ellen nem rugódozhatunk.
Kihirdette azért, hogy a halottat semmi más, mint egy nyersfa ládába ha bele szabad rakni, hogy hamvai szélnek ne eredjenek, senki azonban koporsóba vetni Károly ágyát, vagy födelet a testre ráborítani, ne merészkedjék.
Megmondta:
- S legföljebb ha gyalogszerrel vihetik el a cselédek!
Volt ott a visegrádi előhegytől, a szentendrei bencés kolostortól nem messze, nehány lakatlan zsellérház.
- Hát abba valamékbe tegyétek csak el s ott letéve várja a test az időt, amíg majd közanyánk befogadja.
Ha ugyan valaha is befogadhatja!
- Mert ezek felől másnak, mint a törvényes pápának, érvényes szava nincs.
A fürdős ezt megértette, urak szintén és Erzsébet hasonlólag. Felvetette tört fényű szemét.
- Mi uram csak földi tekintetekben ítélhetünk, csak ember és rokon vagyunk, aki őt nagyon kedveltük... rosszat felőle soha nem gondoltunk. Pedig sokan az ő nemjól ismerői - tette hozzá komoran - előttünk néha úgy bepanaszolták, hogy jobb e beszédeket engednem a fületeknek! Tegyetek hát, amint kedves Alsányunk mondja, mert ebben ő parancsol.
*
Odabent a szobában nem szólt ellen senki. De az ajtón kívül sokan hüledeztek.
- É be rájött az egyházi szabályosság erre az Alsáni fira... és patrónájára!
- Pedig mikor Mária királyunkat az Orléansi herceggel titkon megeskették, Vilmos győri püspök, az ellenpápa cirákjának sáfárlataira bezzeg tétlen maradt Alsáni urunk.
- Jó, hogy Róma messze esik Budától s az ilyen kétkulacsos Alsányfélék az igazi pápa szemeügyétől!
- De van amint van - dünnyögte fogai közül Vajdaffy az ő atyjafiának, egy feltűnő hosszú, hirtelenszőke legénynek - csak megfordult világban ember az ő emlékezetét beszüntesse, öcsém! Ezt jegyezd meg.
- Mondom magamnak is! - hunyorgott a tanulékony rokon. - Mert „Abyssus abyssum invocat”...
Igen, örvény maga után örvényt s emlék emléket vonhat, ami többek számára nem lett volna itt éppen kedvező, sem kényelmes, sőt egyenesen káros és vészthozó. Hiszen a Hédervári Konttal való összetűzés előtt még Vajdaffyék is Károly körül udvarolgattak.
*
Kis Károly teteme hevert hát tovább temetetlenül a szentendrei határban, egy üres hajlékban és Erzsébet gondolatai gyakran kóboroltak arra felé. Ő senki kegyeit sem kockáztatta az emlékezéssel és emlékezett is... Semmi sem tehette, hogy ne emlékezzék. Folyton „úgy” látta Károlyt, ahogy a fürdős a jelenlegi állapotában elérajzolta s émelyettel küzdve, meg-megrázkódott.
- Mi az szívem! - érte rajta egyszer Garay. - Még mindig teprengők és té-tova gondolók vagyunk?
- Durazzói - súgta a nő s foga közé kapta a körmét. Kancsalul és gyermetegül lesett fel a nagy erős emberre. - Tudod uram... igen útálatos.
- Egyre ő, mindegyre ő! Ejnye lelkem, hát mi semmi sem vagyunk? Vagy minket is útál Valaki?
Válasz helyett Erzsébet olyan szenvedéllyel dobta magát a férfi karjába, hogy Miklós szinte elrémült.
- Csak-csak no! - símogatta meg később apásan ezt az ő nagy gyermekét, aki egyedül az ő számára volt gyermek s balga és gyámoltalan, férfiasságának hatalmas büszkeségére. - Ha nem így esik, ha másként fordul, most neked és leányodnak kellene Szentendrén feküdnötök. Erre gondolj! A sors csak igazságot szolgáltatott.
- Ugye? - villant fel legott megint ellapuló tekintettel a nő.
Aztán határozottan rábólintott:
- Igen. Ez így van.
És most már igazán felgyógyult. Elrendelte, hogy a szentendrei házat meg kell nyitni a nép előtt.
- Egyház joga: jó. Elösmertük. De a világi rész meg a mi jussunk. Járulhasson a halott elé, aki el akar tőle búcsúzni.
És szorosra csukott száján a régi kemény, győzedelmes és kaján mosoly játszott.
„Úgy”?
Hát: „úgy”... Éppen „úgy” lássák a tegnapi bálványt a titkos pártütők! Menjen el örökre a legendázásoktól a kedvük. Az a látvány, „úgy”, az összeesküvés továbbragadásának igenjó gyógyszere lehet.

HUSZONHARMADIK RÉSZ
NEM KELL A SÓSLÉ
LXXV.
Az udvar történetíróinak kopott a körmük. Alig volt nap, hogy valami nevezeteset fel ne kellett volna jegyezniök.
Kevéssel Durazzoi Kis Károly temetetlen elmúlása után, a még mindig veszélyben lebegő Forgách Balázs váratlanul csak felgyógyult.
Mária király megjelent a lábadozó karosszéke mellett és szemét anyjának szájára tapasztva, így szólt akkor az elfogultan körbehajló udvariaknak:
- Jertek uraimék és lássátok! Ez az, aki nekünk koronánkat s fejünket, bár hirtelen cselekedet árán is, megmenteni igyekezék. Ő legalább úgy gondolta, ha tévesen is.
- Egészben dicséretes hát! - biccentett erre az anyakirályné. - És csak fejedelmi dolog, hogy felséged a hibákat teljes egészükben elfeledve, bőven megjutalmazza egy ilyen szolgájának hűségét.
- Úgy halljuk - nyitott csodálkozó szemeket a királyi hölgy - Héthe birtokára valami Héthei Márton jussot tartana.
Tudni kívánta, hogy milyen jog szerint és hogy ez a jog megálljon-e?
- A kincstartó igaz relatiót tegyen erről nekünk!
A kérdéses jószág ugyanannak a Csák Mátétól hajdan elkobzott, rengeteg kiterjedésű gimesi „aranydominiumnak” tartozéka volt - Nyitra, Bars és Esztergom megyékben s még vagy negyvenkét falu ráadással - amire Balázsnak olyan rettentően ráfájult a foga. De vágyódhatott. Szegény Héthei Mártonnak már pedig nevéből is kicsengő jussa, végezetül azért valahogy csak elesett. Az egész osztatlan gimesi vagyont Balázs nyerte. Ez sem elég! A kegyelmes régenskirályné jött be egy napon hozzá és megtoldotta a hatalmas adományt a másikekkora gácsbeli javakkal.
- Evvel, főpohárnok uram, meg foghatsz elégedni.
Ajándékozásban Erzsébet pazarul bőkezű, de viselkedése szerint annál tartózkodóbb volt. Azokról a régebbi szemmel-gyujtogatásokról szó se többé! Amin azonban a súlyos betegségben egész kicserélődött Balázs már nem búsult. Sőt. Mint az udvarnál Garayn kívül ujabban sokaknak, valahogy neki is eszébe jutott, hogy: ni! Átugrotta bizony már az ötven év árkát ő anyafelsége. És neki is feltűnt, hogy az egykor ragyogó szépség hogy meghervadt, egykettőre hogy összement, szinte megaszalódott.
Hajlott bosnya karvalyorrú... Füstös... S még erre meregette ő a szemét!
Beavatottak beszélték, hogy Erzsébet közben talán a nehéz matróna-állapotba került volna.
- Vénasszonyok nyara elég soká tartott!
- Garay kakuk-Miklósunk már mit se féljen egy rosszkorjött trónörököstől.
- Az is ugyan elhányta a csikófogát. Nádor urunk is.
- Ottan-ottan az ötvennegyediket tapodhatja.
- Á! Legalább ötvenöt, ha nem több.
Találgatták. S jóízűen megtárgyalták az egész kényes ügyet. És a hiu Balázs fellélegzett, hogy ebből a csúfolódásból száraz bőrrel menekült. Már szinte hálával gondolt a még nemrég olyan gyötrelmesen irigyelt Garayra, vetélytársára, amiért el nem követte neki azt a veszett szívességet, hogy a vágyát teljesítse s visszavonuljon, hanem szépen szoknyán- és veszteg ülve maradt.
Azóta ő itt most egy hamvaiba omlott aggnővel bolondoskodnék... S hogy nevetnék! Huhh!
Ehelyett reggeltől estig azon tépelődött, hogy mibe fog majd azzal az ő tündérbirodalmával? És rögtön elküldte egy olasz jubilirhez a babonás bicellust, merő arannyal befuttatta. Mindig tudta ő, hogy abban lakik a szerencséje.
Az urak csak nézték, ecetesen mosolyogtak és szemükkel ölték.
- No, barátim, azebanyját - szítta fogai közül a levegőt Bethlen Gergely - ettől fogva kedveseim jó lesz szokásba vennünk, hogy valahányszor Forgáchbéliek az udvarhoz bejönnek: kard ki - s úgy hordják azokat a kardokat a királyok előtt!
- Messmiért? - kérdezte görcsösen szoruló ajkakkal az ifjú Perényi Miklós.
- Ó, kisuram... balga szív! Hitemre s még a Károly esetéből sem tanultál?
- Egy Forgáchtól mennden uralkodó személyeknek óvakodniok kell - mondta előkelően az orrából Csáky Miklós és iszonyú gőgös tokát eresztett:
- Zsigmond herceg hamarosan hihető királyságára elég jó tapasztalatokat szereztünk...
Csak kis beszéd volt az egész, amolyan fullánkos tréfa, de mint ez nem egyszer megesik, nagyobb érvényre vergődött, mint akár az írott törvények. A féltékenység felkapta, a szokás végrehajtotta, sőt hagyománnyá is örökítette a gonosz szálló igét:
„Forgáchok közelében nyitott karddal járkálj.”

Lukács prépost, a budai fő iskola korlátnoka és Mária király szekretáriusa, ült Buda földjén, udvari szállásán, magának. Előtte, nagy halomban, beírni való árkus hevert. Puha ónnal, szamárvezető léccel, háromujjnyi széles pártázatot húzgált rajtuk a levelek szélén, a tanuló ifjak előmenetelének megbírálása céljából.
Korosabb úr volt már. Famulusa sem fiatal. Kopasz fejű. Az meg ott állt, pár lépésnyire a széktől s holmi kiskés segítségével lúdtollpennákat faragott.
A napocska mintha megelégelte volna a hosszú téli borut. Beszitált az ablak olajozott lantornáin.
A két ember nem szólt erre semmit. Lukács csak húzgálta a vonalakat tovább, a deák meg a tollakkal...
Telt vagy fertály óra. Akkor a magiszter hirtelen felkapta a fejét és szemrehányó tekintettel odavillant a kisebbnek.
- Megnémultál?
A deák nem vallott. De Lukács meg volt vele elégedve.
- Hát nagyon igazad van - helyeselt. - Te Pétör! Ez azért bámító... ez a nagy csöndesség. Hang nem hallatszik mostan arról, kinek teteme fekszik mostan szörnyűségesen a szentendrei határban, mint temetetlen halott.
Kis Károlyra, a trónbirtorlóra célzott ezzel a beszéddel s ennek megfelelőleg hümmögött.
- Ej, ej!
Azért mégsem fért a fejébe ekkora hálátlanság.
Kis is bökte.
- Szó se róla, te Pétör! Sohasem voltam híve és nem igaz úton tört a hatalomra ez a Durazzoi. Mert ittvannak a mi áldottlelkű Lajos királyunknak árvái és örökösi. De ha be is szállt a hatalomba a kicsi trónleső legény, hát mondd igaz lelkedre, hiszen csak nálunk marad a szó: vajjon kik kecsegtették? S nézd már mégis, mint a soha meg sem született fölött, úgy mennek rajta túl.
Pedig a rossz kezdetet leszámítva, az ő harminckilencnapos uralma alatt Károly nekik semmi olyat valóban nem tett, amit ilyen gyors felejtéssel kellene büntetni.
- No nem?
Péter fogott egy következő tollat és hallgatott, mint a csuka.
A tudós megörült.
- Látod-látod! Nemhiába mondom én, hogy ritka eszes ember vagy te, a magad jeltelen szerénységében. Ni, hogy ez megint milyen jó nyomon jár!
Buzgón helyeselt szolgájának.
- Igazad van fiam. Tudhatták őkelmeik, hogy micsoda férges gyümelcset vásárolnak a Károlyukkal... s mégis, ez nekik a trónba-invitáláskor semmi akadályukra nem volt.
Hát ha akkor nem, most egyszerre mi ütött hozzájuk?
- Mért, hogy a hathetes nyájasságait, adományait, csak a hazából kifutott zendülők érdemesítik?
Szünetelt kevéssé, aztán lecsapott az asztalra a szamárvezetővel.
- Úgy imádkozz, ezek a Hédervári-Kont-féle bujdosók majd kétszeres részt ne vegyenek az emlékezetből!
Péter fel sem tekintett, meg sem mozdult. De az öregurat csak vitte a tűz.
- Végén még valami ártalmas beütésekre és dúlásokra ne fakadjon ez a hazából kiszaladt párt... Bűzölöm, kedves! Bűzölöm. Egy forróláz az egész délvidéke.

Az aggodalom nagyon alapos volt. Szerencsétlenebb kézzel hozzá sem foghatott volna az ó-udvar a rendcsináláshoz, mint ahogy belekezdett. Mert ha valaki egyszer már kisegítette Károlyt az élők közül, az asszonypártiaknak végleg el kellett volna a kígyó fejét taposniok: leszámolni a Horváthy-féle fő uszítókkal is. De mint ahogy elején a királynék hintóban nevetgélő könnyelműséggel, a legcsekélyebb ellenállás nélkül engedték be Budáig a gyanus Durazzoit, ugyanúgy most sem akadályozta senki az összeesküvőknek az országból kivonulását. Buda falain túl, sétálhattak nyugodt menetben a horvát-dalmát forrongás boszorkánykonyhájába, Vránába, a harcos Palizsnay perjelhez, vagy akár még tovább, a nagy délszláv egyesülést munkáló Tvartkó király karjai közé.
- Talán azt hiszi valaki, hogy ezek majd tétlen nézik a dolgokat? - lármázott a magiszter. - No ezt ugyan rosszul hiszik! Hogy szabadott, főként a horvát fajtájúakat, saját földjükön Antaeus erejéhez juttatni? Hm? Hát nem? Nem igaz? Nem kész országvesztés ez?
Arcán öreges-haragos foltok gyulladtak. Kis lapos orra hallhatólag szívta a levegőt. Reggel óta emésztődik már ezen a boldogtalan tengervidéken! A nagylajosi roppant tengerbirodalom... Hogy az ilyenformán vajjon mi sorsra jut? A fő hajókifogó helyek most ugyan még a királynékat uralják, de meddig?

Elsősorban csakugyan a tengerparti városok hűségét fenyegette itt veszély. Vér szerint a Horváthyak fajtájához tartoztak maguk is. És hány sérelem esett ezen a vérségi érzékenységükön a Horváthy család folytonos mellőzésével s végül csúfos kiűzetésével! Más részről, el voltak választva, távol is estek területileg az oltalmazó anyaországtól s legfőképpen még nagyonjól emlékezetükben élt az a hálátlan elbánás, melyben a királynők a szorongatott Cattarót részesítették.
- Jól beszélsz! - intett a csendben dolgozó Péternek magiszter Lukács. - Az ilyen példa ám riaszt. Egyszerűen ajándékul csaptuk a kapzsi bosnya királynak azt a hű, derék Cattarót.
Egy sort megint eltűnődött, hogy alapos-e a remény: egy terjeszkedő szándékú szomszédtól koncok hajigálásával megállást várni s legyintett és felsóhajtott:
- Te barátocskám... Péter fiam! Idehallgass gyerekem! Úgy ne legyen, lelkem, hogy mint békák, a zúgó folyamárba ugortak szegény őfelségeik, hogy cseperegvén odakint az eső, valahogy meg ne ázzanak.
Hej, be szánta ezt az ő mesterségét, hogy csak így a skólák ügyeiben otthonos, de a politikához semmit sem konyít.
- Bár tudnám, mit gondoljunk!
Péter erre a buzgó kívánalomra sem adott életjelt. A kérdés azonban mégsem maradt felelet nélkül.
Talpköszörülés hallatszott kintről s nagy ruccanással, egy csapat uraság cihelődött be. Szécsi Miklós ex-nádor, Bebek György és Zámbó Miklós kincstartók, Bebek Imre országbíró, egy Wesselényi, ésatöbbi. Korona tanácsa voltak, gyűlésbe készültek éppen s minthogy még nem érkezett el a meghagyott idő, egy olyan kis előljáró eszmecserére bevetődtek ide az öreghez.
- Morgunk a papra valami kevés papramorgóért - mondta a kézfogások megtörténte után Kapolyi.
Lukács szó nélkül habart egyet a kezefejével, amire Péter nyomban letette a faragó bicsakot s előásta helyette az itókát. Mert alkalmilag a pohárnoki tisztet is be szokta tölteni.
- Piszkafát álltok, nagyságos uraim. Az álmom el ne vigyétek!
S hát a vendégek lebocsátkoztak.
Mondta ekkor végre hegyezett füllel a háziúr:
- Mire végzitek kedveseim? Mink itt evvel a jámbor Péteremmel egyre hányjuk-vetjük, de a mi buta fejünkkel csak nem tudjuk, hogy hogyan s merre s mint...
Hiába, nem rájuk bízták!
- Nem erre vagyunk születve s nem mesterségünk, no. Ti tanultátok... Ugyanis a délvidéki zendülések és a tengermellék dolgán vesződünk, méltóságos uraim - járt körbe a Pétertől elvett korsóval, de rosszul.
Maga a nemzet is szinte az öncsonkítás beteges kedvét mutatta és Kapolyi a tenger nevének már puszta említésére oly heves mozdulatot tőn, hogy a tiszta fahéjszínű papi taláron végigcsobbant a lé.
- Nem baj, nem baj, foltot nem hágy! - mentette a dolgot Lukács korlátnok.
Kapolyi azonban tán meg sem hallotta. Elfakadt dühösen:
- Aztán mit féltessz azon a tengerpocsolyán, te pap! A nemjó jönne rájuk... ilyen s ilyen pocsék átokvilágára! Sz’ oly bűzös tartomány az, bendőm fordul, amikor a sózott hüllő férgeikre, meg a kozmás olajszagú egükre csak gondolok is!
És most ő ütötte az asztalt, mint Lukács az előbb, ez meg kicsire húzódva hallgatta, mint az orákulumot.
A vén Szécsi is közbeelegyedett.
- Nemigen magyar óroknak való. Trau..! Ésatöbbi. A velencei háborúban végiglaktam azokat a városokat, majd-mind, én rendelvén a seregöket, még Lajos urunk parancsolatára.
- Én talán nem tudom? - mérgelődött Lossonczy, a volt bán. - Tapasztaltuk s tudjuk... nekünk ez már az atyáktól való mesterségünk. Én magamban mindig csak egy jó földárját várnék, hogy letisztítsa ott azt az egészet! S ha ki mást mond, vagy nem érti, vagy hazudik.
Két markába csapta a kupát.
- Annyi szent - bölcselkedett Bebek György - hogy sehol olyan egésségtelen romlott pestis-levegő ebben az úri házban nincs, amilyet tenger világában ember az orra alá kap.
Zudar István bántódottan vetette fel nagy állát.
- A beste culexei, avagyis ótott szúnyogok: a mosztik! Hol hallott olyat valaha ez a vitéz nemzet, hogy férfi fátyol alá rejtse szemérmit, mint a férjhezmenendő szűz? Mert ozsonnaebéd idejétől ott bizony papom másmint meg nem élsz, hacsak bőrük elmeneteléig nem vakaródzik nagyságaitok, méltóságos uraim. Nem szittya gusztus.
Ittak.
Wesselényi fínoman mérsékelte magát.
- Mióta evvel a tengermellékkel megszaporodtunk, mindig voltanak bajok. Semmi örömünk nem telt eddig az egész Adriaticumban. Ugyan melyikőnk menne vissza még egyszer? Elsőben is csak Lajos urunk kedvéért... Vagy ki engedné oda gyermekét, hivatalt viselni?
És Lukács tisztán látta rajta, hogy ez ugyan nem.
Egy pohárka után, Wesselényi különben mondta is:
- Nem mindenki olyan tengeri herkentyű... vízi csoda, vagy mi a szösz, mint a Frangepánok. Ők már beleszokhattak.
S legyintett.
- Akkor meg mire az egész tenger? Mineka nekünk?
Konyhafűszert, szőnyegfélét, bőröket, szőröket, szépszagú olajat, behoz úgyis az örmény s a zsidó.
- Ő dolguk. Ezt ők szeretik. Mi pedig járhatunk éppen tekenőn, úgyebizony, ha tavasszal felveti pincénket a sárvíz. És legalább magam tekenőjén, a magam tengerén sétálgatok.
Mert ennek az úrnak messzehíres bortermő kertjei voltak. Onnan is vette a hasonlatát.
A tanakodást végezetül Zámbó kincstartó zárta be. Feladta gyomra gőzét, kétujjal holmi ételmaradványokat piszkált ki a fogai közül s mint egy nagy hasas pacsirta, nagyokat csattogva mondta ki:
- No azért ha ragaszkodnának, király tanácsaiként nem szabad a tartományokat az országról leszabdalni. Ez micsoda beszéd! Cccc. De ha erővel el: s hát el! Cccc. Ultro is, mit veszítünk? Hal nem hús... Cccc. Bérc nem búzamező... És legalább akkor a felkelések gondjától örökre megszabadulunk. Cccc.

Így és ilyen, csak félig tréfás nyilatkozatok közepett, kitapasztalták a főbbek tetszését a konziliáriusok s kialakult a tanácsban követendő miheztartás, nagyjából el is dűlt a magyar tengervidék ügye.
A bölcs középút elvében az öreg Szécsi is megbékélt.
- Nem bánom... hát ahogyan Isten adja... Ettőlfogva most azonban nem késhetünk. Szentjánosnak áldása következik, hallode papunk!
Hallotta s szívében megenyhülve s megnyugodva, köszönte szépen a hivatottak tanítását.
Péternek aztán alaposan megmondogatta a magáét.
- No te koszvadott deák! Nagy dolgokhoz mit sem értő, tökéletlen ember volt kend mindig, az is maradsz. Sütheted a makkot, te kopott fejű!
Le s fel jártában odafordult.
- Hát mit mondtam! Most aztán hallhattad öcsém azoktól, akiknek ez mesterségük... Velem kiabáltál? Orcázhat kend amice, ha éppen ráérik... amíg egyszer rosszkedvemben nem lelsz.
Péter csak rakosgatta a kancsót, törülgette a használt edényeket. Egy arcizma sem mozdult.
Lukács mester pedig utolsókat mennydörgött:
- Kelletlen portéka kinek mit használ, ha birtokban is van! Mi? Ha oda-alá sem én nem megyek, sem más rendes ember az ő attyafiát oda nem ereszti? Csak azt féltjük, bratyekovszki, aminek hasznát vehetjük. De ha egyszer haszon nincs, ergó értelem sincs és akkor ott rugja a bagoly az egész tengervidéket! Mit búsuljunk? Magyar neked úgysem fog soha a sóslébe rákászni menni. Hát ezt bizony rosszul gondoltad, te vén bocskor.
Most éppen szembekapta a fakó legényt.
Összenéztek.
És rövid pillaverdeső habozás után, Péter így válaszolt:
- Harmincöt...
Vagyishogy kerek számban ennyi az eddig kifaragott tollú.
Születésétől fogva holtsüket volt az istenadta. Csak a kézjelekből értett.
- Látod bolond! - ölelte vállon Lukács.
És örült, hogy ez egyszer megint ilyen jóízűen kibeszélgették magukat.

HUSZONNEGYEDIK RÉSZ
ÁRVALÁNYOK
LXXVI.
Krakóban sem volt nyugodtabb a világ, mint Budán. Erzsébet fiatalabbik leánya, Hedvig fölött is beborult az ég, mióta leszakítva anyja és kis nénje kebléről, a bőszülten rajongó lengyelek kihurcolták hazájukba és szinte erőszakkal koronázták királynéul. Szerelmesét, a vele együtt nevelt Vilmos osztrák herceget a németgyűlölő lengyelek hamarosan kipolitizálták az országból és mostanra már teljességgel az a párt kerekedett felül, mely a serdülő lánykát a nála huszonhárom évvel öregebb Jagelló litván fejedelemmel kívánta összeboronálni.
- Nem, nem!
A Máriánál mindig erélyesebb Hedvig ellenállt. Letorkolta a litván ígéretektől elkáprázott főurait, akik jobbnak is látták ezt a felháborodást egyelőre tovább nem szítani.
Hiszen mirevaló a titkos fortély?
Egyszerre eszükbe jutott, hogy a kis királynő szívbeli ügyekben tulajdonképpen még anyai tanácsokra szorul és időnyerés céljából Budára küldték az ékszerektől csörömpölő és nyers állatbőröktől illatozó barbár követeket, a Jagelló-féle busás ígéretekkel s a saját mégbusásabb fenyegetőzéseikkel együtt.
- Jól meglássa őfelsége, hogy mennyi szerencsétlenség származnék abból, ha az akaratos gyermek nem tágítana, nálunk amúgy is tilos vőlegényétől! Ha evvel a félelmes hadi erejű Jagellót mindkét ország ellen ingerelné!
Felfogta e veszedelmeket Erzsébet uralkodáshoz szokott szeme is. De az anya még nagyobb szerencsétlenséget is látott, mint a rémítgető lengyel urak. Elrabolt árvájának összetört szívét.
Mi lesz Hedvig fiatal életéből, ha bálványozott Vilmosát meg nem kaphatja?
Nem, ebbe a csapdába nem szabad beleugrani.
Mosolyt erőszakolt megviselt arcára és így felelt a követeknek:
- Nyerjétek meg Jagelló számára leányomnak, de teljesen szabad elhatározását s akkor mi örömest adjuk beleegyezésünket.
A litván csatlakozás nagy hatalmi fejleményeitől egyre jobban megbódult lengyelek nem kínáltatták magukat. Sőt mostantól már Hedvig Piast ágról való nagybátyja, Opuliai László herceg is a sorompóba lépett, hogy csak legyőzze húgocskájának ellenkezését.
Országtanács és atyafiság, egyesült erővel, mind a szegény süldőleányra tódult. Rajtamentek, szorongatták, felváltva kecsegtették és ijesztgették, mígnem az ellenállás egy fáradt órában meglanyhult, az agyonzaklatott teremtés megingott, habozni látszott.
De addig tartott csupán az engesztelékenység, ameddig egy valahára átaludt éjszakából Hedvig új erőt gyüjtött. Aztán a régi lett. Szinte férfiasan erőslelkű és meglepően leleményes.
- Dalevicei Gnievost, főkamarásunkat küldjétek, hogy vele is beszéljünk - szólt és szorongatottságában, félig még gyermekként, maga is a titkos politika erőpróbáló fegyveréhez nyúlt.
- Fuss szolgám, kedvesünk, éjjel-nappal száguldj Vilmos úrhoz s csak annyit mondj neki: jegyese bajban van, elvárjuk.
Ezt az embert már régebbről kézben tartotta.
Az utazásnak kifele más célját adták. És az elűzött herceg rohant a hírre Krakóba.
De már későn. A politikai fortélynak nemcsupán szövő-fonó csápjai voltak, hanem titkos sugalmazásai is.
A gyanutfogott lengyel előkelőek lezáratták a várat, a nyomban felismert, útiporos hercegecskét be sem eresztették.
- Statutumaink!
Egy hajlék mégis megnyitotta ajtaját. A minoriták külvárosi zárdája.
- A szállástalan Krisztusnak tekintünk, annak adunk hajlékot képedben. Térj be hozzánk vándor, nem tudakoljuk, hogy hívnak.
Hiszen nem is kellett az atyáknak valami sokat kérdezősködniök. Eltalálták, hogy ki lehet a dúltarcú jövevény. S az emberséges főnök már nagyon rosszaló szemmel nézte ezt a fiatal lelkekkel űzött, kegyetlen játékot.
- A nászt a szülői háznál többször is előlegezték, az esküvő tehát szintén kiszolgáltatandó - volt a véleménye.
És Hedvig rövidesen azt hallotta egy kolduló szerzetestől, hogy a minoritákhoz egy előkelő német lovagot fogadtak be...
Nem lett volna elég erős kötél a megkötözésére.
Előszólított nehányat bizalmasabb palotáshölgyei közül s ő maga indult erőszakkal kizárt vőlegényéhez. A meglepett országnagyok pedig nem merték egyelőre nyíltan útját állni „teljes kormányhatalommal” önként felruházott kis királynőjüknek, akibe különben szerelmes volt az egész ország.
A zárdalátogatások, szűk kísérettel, rendszeressé váltak a minoriták ebédlőiében, míg egy napon nehány udvari bizalmas, a könnyeiket törülgető asszonyok és egy szánakozó szívű pap előtt, elhangzott valahára az eskü, a „holtomiglan”.
Most már ujjongva tért vissza fejedelmi börtönébe Hedvig. Hogyne, mikor ettől az órától hites urának rendezgethetett ott szállást, ameddig elkövetkeznek majd a megzavarhatatlan házastársi együttélés boldog napjai, a szeretett férfi oldalán, akit lehetetlen, hogy végül az idegenkedő lengyelek is éppúgy kegyeikbe ne fogadjanak, mint ez ővele történt.
A fészek elkészült, az álombéli toronyszoba, a fehér toronyruha és repült a hír a minoritákhoz:
- Jöjj, várunk!
De már a kormányzati urak is várták Vilmost. Közben volt idejük a zavarból felocsudni.
Csukatták megint és lesették a kapukat, nehogy a szerelmes kis nő kedvesét valami módon a palotába csempészhesse. És csakugyan, a virrasztó kopóknak éjjel kellett egyszer felverniök Karozvaki Dobiesló várnagyot a hírrel:
- Vilmos a porta előtt! A falon egy lenyujtott kosár, abba akarhatott beszállani.
Dobiesló ugrott, mint az őrült.
- Lemetszettétek azt a kosarat?
- Le.
- Vilmos?
- Csak odale maradt.
- Feltartóztatni!
Tunikát sem öltött, fel sem övezte magát. Félig pendelyben, nyitott karddal futott s azzal malmozva rivalt a most királynői védelem nélkül ott álló Vilmosra:
- Elpusztulj német, vagy torkonverünk!
A herceg okosabb volt annál, semhogy fejjel rohanjon vesztébe. Visszavonult, legényeivel sátort üttetett az éjszakai mezőn és biztosra vette, hogy nem vár hiába. Késedelmessége s a felvonó kosár leszakadása odafent hamar feltűnik.
És valóban.
Az amazonná hevült Hedvig lóra szökött, maga száguldott most már és egyenesen a főkapuhoz.
Erős őrség alatt, lecsukva találta.
- Nyitni!
Csak a szemét sütötte le mindenki.
- Így vagyunk? - villant erre körül.
Nehány lépésnyire éppen egy balta hevert.
Felragadta.
- Akkor hadd verem hát le saját kezemmel ezt a lakatot!
Ettől azonban még a kalandokért rajongó lengyel hölgyek legbátrabbjai is elijedtek.
- Jaj, királynő, meg ne feledkezzél magas státusodról!
De a sopánkodás sem ért volna semmit, ha egy nagytekintélyű férfiú - Goray Döme alkincstárnok - gyengéd erőszakkal le nem karolja a harcias kis teremtést.
- A hatalmas lengyel nép királya s egyben szeretetének foglya is vagy - szólt óvaintő hangon. - Kegyeskedjél ezt a szolgai munkát legott abbahagyni és fennkölt állapotodhoz méltó helyedre megtérni.
Hozzátette:
- Vilmos ezóta menekül. Kár a vesződésért.
- Ó, ti kőszívűek, ármányosak, ti hatalmaskodók! - lázongott a lányka tehetetlenül. - Ti lélek kalmárai, ártatlanok üldözői!
Odafent az aranyketrecben később aztán megtudta, hogy honnan a nyílt szembeszállás és hogy mért űzték el Vilmost.
Kedvenc palotásleánya hozta meg a hírt, hogy Opuliai László nagybácsi maga küldött gyors követet Jagellóhoz, biztosítva ezt gyámi beleegyezéséről...
- Hívjátok a hűtlen rokont!
László herceg elő is került. Sovány, hatvanadik évébe lépő, elálló fülű, dülledt barna szemű, széles sarlószájú ember volt, jókora tömpe orral. Inkább nevetésre ingerlő, mint tiszteletet parancsoló jelenség. Ez a mulatságos külső azonban a legkiválóbb tulajdonságokat rejtette. Gyors felfogást, elpusztíthatatlan szorgalmat, kitűnő politikai ösztönt, áldozatosságot és becsületességet. A herceg nem tudott - szalmalánggal - délibábokért hevülni. Sem a hanyatló erkölcsű oligarchiáért. Korát messze megelőző, merőben új útakon járt. A halálraítélt lovagvilág képviselői helyett a frisserejű városi polgárságra helyezte a fő súlyt. Ezért a leereszkedéséért aztán nem is volt népszerű, még saját atyafisága előtt sem. „Szolgafiakkal traktál”...
Most csendesen várta kopasz fejére a vihart.
- Bátyuska, a lengyel természet igen megforrt benned! - támadott Hedvig. - Hiába ültetett annak idején atyám a magyar nádori székbe.
Csak vizsgálgatta derűsen a levegőt.
- Euphemia asszony bezzeg... Feleséged! Ziemovit-fajbeli a matyuska, nem felejtjük. Ebből a fajból, uram, nekünk már egy lengyel trónkövetelőnk is volt. Igen hatalmában vagy te ennek az Ofka nénénknek, hogy ezt cselekedted velem!
Hagyta magán a fájdalom igaztalan vádjait átpatakzani.
- Egykor éppen én tanácsoltam atyádnak Vilmost...
- De már a Habsburg hercegek kiestek kegyeidből! Most a pogány sarka után leselkedsz.
- Ha elkerülhetjük vele a háborút. S majd megkereszteljük.
- Az én véremmel!
- Szánjuk igen, mint atyád fia, bár lengyel is. De véred csak egy emberé, egy lánkáé s majd megbékül az első bölcsőn, míg a háború száz ezrek vére s a népek emlékezete ezen el nem alszik. Háború semmit el nem igazít, hasznot, csendet soha nem hoz, csak a bosszú gyűrűjét - mosolygott a megrohant herceg együgyűen és hívőn, ahogy a bölcsek és a szentek szoktak. - Minden állapotnak megvannak az ő kötelességei.
Hedviget újabb támadásra ingerelte a keserűség.
- A Jagelló, bátyuska, koronánk hűbérese és minden jókat ígért. Sohasem kezdene velünk háborút.
- A Jagelló, húgom, ennek a te világgá magasztalt szépségednek már puszta hírből olyan szerelmese lőn, hogy a poklok minden kínját kész az országra ontani inkább, csak Vilmossal a frigyetekből semmi ne legyen.
- Mondod!
- Igen. Hogy Jagelló, halálos sereggel, ezóta útban is van Krakó felé. Mondom. Megnyerhet majd akár rabjául is, miközben az ország odahal. Okosabb volt barátként elébe küldenünk.
Ezzel bátorítólag bólintott oda a vívódó gyermekre, vaksi szemével csipogott egyet és visszavonult.
Haddal, a litván..!
Olyan volt Hedvig, mint a szívenütött. De talán még nem késő... Csak Vilmos meghallja a hírt! Ha már birtokban van a férj, akkor Jagelló többé a háborútól sem remélhet.
Hívatta Gnievost.
- Nyargalj megint, jó hívünk! Leld elő a herceget égen vagy földön s mondd neki, hogy tűzön-vízen át, rögtön visszavárjuk! - rendelte.
De már fojtogatta a gyanú, hogy minden hiába. Micsoda ő itt? Gyenge fű. A kasza élével győztes harcot nem vívhat. Sem jegyese, Vilmos. Mi az ő erőlködésük ennyi ember, ekkora áradat ellen? Mert ez mind jön, mind reá nyomul... Egyszerre a palota kövei, szurdékok zugai is megélednek. Mindenünnen komor alakok loholnak elő. Mindnek kemény szája van és ez a mindenszájú, ezertorkú, szörnyű, szerelmes ellenség - a nép - egyetlen dübörgő hanggal, mind az ő üldözött, vad életének féltett álmát követeli.
- Felséged királynő - keltegették a hatalomvágyát. - Ilyen ifjan máris egy palástja alá futott nagy nemzet anyja.
- Hagyjatok! Hagyjatok! - nyöszörgött.
- Gondolkozzál Hedvig és Isten legyen a te gondolataiddal - szólalt meg most a tanácsban valaki, de bár legalább ez hallgatott, vagy azt ne mondta volna, amit éppen mondott! Ne Bodzanta érsek és ne Isten nevét!
A kör szorult. A papi oktatók vallásos nevelésében részesült lányka megtette az utolsó kísérletet. Összekulcsolta kezeit.
- Atyám, vallom, mi Vilmossal oltár előtt megesküdtünk.
- Érvénytelenül! - sóhajtott elfordulva az érsek. - Hírdetve nem voltatok, tanuitok csak holmi asszonyocskák, titkos házasságtokat az Egyház megsemmisíté, a hamis szánakozásból eskető papot pedig főnökével együtt megfeddé. Fél évre el legyen az oltártól és minden szent jegyektől.
Azt mondta még a lezuhant csendben, kifele haladtában:
- A hirdetés szükségeltetik, hogy minden netaláni akadályról meggyőződhessünk. Ezeket már valami száz hét éve az a ti budai, - hetven hét éve pedig pozsonyi zsinatotok keményen meghagyta. A titkos házasságok távol legyenek! Távol, a lopva-való házasságok.
Hedviggel szakadóban volt a part.
- Anyám és király-testvérem! - jajdult.
Onnan várt volna még valamit, az elhagyott hazából, Magyarország felől, de a lengyel népharagtól tartó László nagybácsi ezt a tétova bizakodást is elenyésztette.
- Anyádat és testvéredet a nápolyi király, Durazzói Károly, épp most taszította le a trónról - felelt, az újabb fejleményekről még nem tudva. - Grácia, de el nem hallgathattuk.
- Hát vigyázz, felség, hogy őket is még nagyobb nyomorúságba ne döntsd! - remegett egy fehér szakáll. - Földönfutó bujdosókként maholnap ideérkezhetnek s fejüket sem lesz hol lehajtaniok, ha a te királyi várad sem adhat menedéket nekik. Egy egész népet vetni a pogányság kárhozatába, anyádat, testvéredet a fedéltől, országodat nagy javaktól megfosztani... térj észre! Ezt akarod? A magad egy kis személyéért?
- Irtózom - lehelte már csak Hedvig, de sorsa nem könyörült.
Elérkezett az idő az anyának tett ígéret beváltására. Most kellett az elgyötört lánykából a „szabad” elhatározás igéjét kifogni.
- Irtózol? Előbb talán győződj meg, hogy mitől!
- Oslenicai Zavissban megbíznál?
Távol állt tőle minden fájató szándék.
- Tudtunkkal jóakaró hívünk...
És most egyszerre mindenki Zaviss urat kereste. Titkon kitanították, majd Zavissnak a pártatlanság fogadalma alatt indulnia kellett rögtön Jagelló táborába. Vegye szemügyre valami ürüggyel a pogány férjjelöltet és hozzon hírt, hogy mi igaz a kutyafülből, vadsertés agyarakból és a többi szörnyűségekből. Ha mindez a borzalom: valóság, akkor senki sem unszolja tovább Hedviget.
Lélekszakadva sóvárogta a szóbeszéd igazolását. De Zaviss a legsugárzóbb arccal került elő.
- Domina! - ömlengett. - A Jagelló bár kicsit koros - ezt inkább elköhécselte - azonban szinte délceg, elég karcsú, lábszára egyenes, ördögpofája nincs, sem tarisznya-hasa. Előttem szállt fürdőbe éppen véletlenül és oly iszonyúan vágynék az igaz hitet... és tégedet elnyerni.
Arról bölcsen hallgatott, hogy Jagellóval jóelőre kormányozták ők azt a „véletlenséget”. Futár útján beszélték meg a fürdőbelépés óráját.
Hatásosan befejezte:
- Itáliában pedig régen elhatározott dolog, hogy Vilmos úrnak nápolyi Joanellát, Durazzói Károly lányát kell majd nőül vennie. A bujdosó herceget rövidesen megfogják és mátkájához kísérik.
- Házunk esküdt ellenségének, trónfosztójának leányához éppen! - hanyatlott meg egy percre Hedvig.
Aztán egy fáradt mozdulattal:
- Igen. Ez így van. Igy jó. Igy kellett történnie.
Az utolsó fonál szakadt. Valami megpattant benne. Hát minden és mindenki elhagyta... Anyjától utolsó levelére választ sem kapott többé.
Már nem vonakodott. Bátor szíve, a Vilmosról vett híren, egyszerre megtört. Meghajtotta szőke fejét.
- In manus tuas Domine, commendo spiritum meum. Kezedbe ajánlom Uram, lelkemet.
Lassan körbefordult.
- Annyi, mintha meghaltam volna. Temethettek.
- Elfogadod szabad akaratodból Jagellót férjedül?
Bólintott.
Már könnye sem volt. Szárazan égtek lázfényű, nagy kék szemei.
- Harangoztassatok - kérte.
Krakóban minden harang megkondult. A zengő érc hullámzó hangja betöltötte a téli levegőt.
Február 12.-én Jagelló mérhetetlen barbár pompával bevonult a városba, Ulászló néven, népestől, a keresztény vallásra tért s még ugyanaznap egybe is kelt „Jadviga”-Hedviggel, népének hittérítőjével. Mindenki az ékköves mirtuszkoszorút bámulta a sápadt gyermekasszony homlokán. Senki sem látta meg benne a mártírkoszorút.

Vilmossal, a más-asszony jegyesével, Hedvig nem is kívánt találkozni többé. A szentek kérlelhetetlenül szigorú életét választotta, ezentúl már mindig csak másokért, soha többé önmagáért.
A krakói vár ablakából néha messze, Buda felé nézett. Kész nő lett a kegyetlen harcban. Arca halványan nagylajosi. Minden évvel jobban hasonlított hozzá. Vette a példát az apa későn megértett szenvedéseiből.

LXXVII.
Peregtek az időmérő klepsydra ibolyavillanású vízcseppjei. Ez a komorú 1386.-ik év is, azért csak kitavaszodott. A budai várkertben szinte hallható kis robbanásokkal pattantak fel a fák vastag, mézgás rügyei. A díszcserjék kigyujtották lángoló virággyertyáikat. Sasad felől a megbontott szőlőskertek földjének sűrű, átható illatát hozta a szél.
Böjtmás hava 15.-ik napján, Máriának levelet adott be az ajtónálló.
- Honnan? - nézett fel Erzsébet a karosszékből, melyet párnákkal ágyaztak neki körül.
- Firenze - sóhajtott a lányka, mert a sóhaj szokása nélkül el sem tudott már lenni.
Az özvegy abbahagyta a macska visszafele símogatását, amivel az állat láthatólag nem értett egyet. Egészen laposra sunyta ádáz kis füleit a kerek gombóc fején.
- Mi bajuk.
- Királyuk érdekében. Node, hol király, hol van már Károly!
Zsupsz. A macska lerepült Erzsébet öléből. Az asszony elsápadt.
- Miaz kedves, tán megint szédül?
- Csak ez a dög. Belém eregette a körmét.
- Lássa-lássa! Mit játszik macskákkal.
Aztán hozzátette:
- Nápolyban a feleség, sem pedig a Horváthy-féle összeesküvő kompánia nem tud még semmit.
- Hadd már azt a Károlyt!
A lányka rövid, mintha furcsáló, de azért nem eszmélő tekintetet vetett.
- Hagyhatom - mondta duzzogva. - Nekem már beszélni is bűn. Jó, hát majd megnémulok.
- Ne pörlekedjünk.
- Ne.
Zsigmond herceggel, Mária régebben szükségből hozzáesketett, de még valódi férjjé léte előtt az országból kiravaszkodott urával, már nem volt ilyen könnyű az egyetértés. Nagyon zokon vette az örökös pénzzavarokkal küzdő ifjú úr, hogy Erzsébet a Duna és Vág közének korábbi elzálogosítása miatt megfosztotta magyarországi jövedelmeitől és lefoglaltatta ezeket. Megint kedvet kapott a címzetes férji és még egyre csak „regni Hungariae tutor” minőségét a társuralkodóférj jövedelmezőbb és méltóságosabb állapotával felcserélni. Ezért hát a trónfoglaló Durazzói kiűzésére gyüjtött, közben azonban céltalanná vált hadaival, Magyarország ellen indult. Velevolt cseh-király bátyja - Vencel - meg a másik, János herceg, sőt Brünntől fogva a két hitelező unokabátyjuk, Jodok és Prokop morva őrgróf is.
A sereg gyorsan nyomult előre a meglepett magyar vidéken. Pozsony hamar beadta a kulcsot. Szent György hava 15.-ik napján elveszett, immár nemcsak a tőzsérek adóslevelén, hanem fegyver által is. Röviddel rá Óvár esett áldozatul. Majd az egyesült luxemburgi-cseh-morva honfoglalók Győrt ütötték meg s ott itatgatták lovaikat.
Hogy mennyire megijedtek a királynék, azt a kívülállók nemigen tudták. Erzsébet, gőgjében, fedő alatt tartott minden házi titkot és legfeljebb zárt ajtók mögött eregette szabadjára érzelmeit. De akkor aztán volt nemulass!
Hiába kérlelte Christa palotáshölgy:
- Kíméld magad Asszonyom. Istennel kérlek!
Baziliszkusz szeme csak forgott tovább és lefogyott testével, félelmesen futkosott körül.
- Nagyobb Károly lesz ez a Zsigmond Kis Károlynál, akárki meglássa! Teremtőm! - jajdult. - Még mi nem borítja meg nyomorult fejemet! Ki hallott valaha anyát és királynét ilyen szorongattatások közt lenni?
Lemúlván később az örjöngés, hajlott Garay tanácsára:
- Kérjük fel a cseh királyt, teremtsen ő békét az öccse és köztünk.
- Döntő bíróvá avassuk?
- S amilyen gyorsan lehet!
Ment és jött a futár.
Vencel beleegyezett a békebíráskodásba, de csak ha a királynők előre felesküsznek, hogy a határozmányokat magukra kötelezőknek tekintik és személyesen megjelennek Győrben.
- Nyakunkat a kezébe adjuk. Képes ez minket még tömlöcöztetni is!
Garay azonban eleve gondolt erre és a bántatlanság kérdésében már viszont-fogadalmat vett ki Vencelből.
- Inkább elébemenni a veszedelemnek Győrré, semmint ezt az újabb koronavágyót is, hadastól, egészen Budáig beereszteni s fő és székvárosotokat megint zendülésekkel felveretni!
- De maga velünk jő.
Ez a vége mindennek hát...
- Nem - fordult félre a nyugtalan járkálás közepett Miklós. - Zsigmondnak elég oka lehet éppen reám haragudni... s szemükben én többféleképpen is gerenda lehetnék. No meg az itthoni szájas nemzet sem maradhat ügyelet nélkül - tette hozzá sietve.
Emlékeztette kedvesét, hogy mint annakidején Károlynak, úgy ennek a Zsigmondnak is bőven vannak idebent párthívei.
- Esküsznek a nyavalyások, hogy az ő személye lenne a legtisztább legalitás... s jól tudod, hogy evvel, vesztünkre, éppen Lajos testamentumát értik.
- Igende Pozsony! Meg a többi zálogolások! A mi pártunk sincs ütőbot nélkül.
- Aj! Elég egy jó irgalmatlanhírű had és a pártemberek emlékezetüket vesztik.
- Akkor hát Győrbe! - adta meg magát Erzsébet végezetül és bár csakugyan különféle testi gyötrelmek közt, Máriával együtt sürgősen elutazott.
Elég szűk udvart vittek, saját és zsigmondista hívekből, vegyest. Kaplay Dömötör esztergomi és Alsáni Bálint pécsi bíbornokot, Péter váci és János csanádi püspököt, csáktornyai Laczkfi István ex-vajdát, Zámbó Miklós kincstartót, Zudar Péter volt bánt, Szécsényi Frankot, Bebek Detrét és Drágh marosi vajdát.
Pünkösd havának 1.-én érkeztek a városba. Szűk volt a fogadott szállás is, hogy a nőknek minél kevesebbet kelljen Vencellel érintkezniök. A prágai Hradsintól Európa legtávolabb zugáig terjengett már a cseh király fertelmes híre. A lomhatestű, hosszú, szőröskarú, apró zavaros szemű, majomféle szörnyeteg, többnyire a halálveszedelemig ittas volt. Szeretett álruhában elszökdösni s ilyenkor gyönyörrel rabolt, gyilkolt. A Hradsin pincéjében külön kínzókamrát rendezett be magának, ahol sajátkezűleg végezte a csigázásokat. Egy ilyen démonszállott szerzet közeléből hát, amennyire csak lehetett, mentette az udvar a magyar királynőket, ugyan feltehető volt, hogy környezete most erősen vigyáz Vencelre, nem engedi borba merülni, sem titkos bűneire nem ad alkalmat.
A találkozások tűrhetőleg sikerültek is és tizenketted napra, a cammogó fenevad meghozta ítéletét. Máriára azonban valami szörnyűt. Ezentúl köteles lesz a gyermekkora óta útált Zsigmonddal együtt élni, mint igazi feleség.
A politika áldozatául esett hát ő is, mint Hedvig. Bár hogy a lengyel királynő házassága mennyire volt „önkéntvaló”, azt Budán még nem tudták. A mártir most már hallgatott nyomorult sorsáról, kíméletből.
A szív dolgát Máriánál sem keresték. Kölcsönös hitelleveleket annál buzgóbban.
Vencel puffadt arcán réveteg vigyorgás ült. Az okmányt tartó kezei remegtek, ajka rángatózott a felolvasás közben.
- Felséges Zsigmond öcsénk minden tartozása kifizetendő!
- Ország jövedelméből! - sugta oda Zudar Péter a mellette ülő Alsáninak s az megerősítőleg bólintott.
- A zálogban lévő Duna-Vág köze és Pozsony fejébe, Jodok és Prokop őrgrófok kétszázezer arany áron kapják a visszafizetést.
- Ország jövedelméből! - előzte meg Zudart most már Alsáni.
A szikár úr, Nagy Lajos egykori legmeghittebb embere, szájába vonta bajusza egyik szárát, úgy harapta, nyelte a választ.
- Türelmezzen csak fő Atyaságod!
És valóban, jött, hogy hogy Zsigmond úri eltartására mindezeken felül elnyeri Vas megyét, Trencsén várát s mindazon búsás osztrák-morva határmenti birtokokat, melyeket Lajos király öccse, István herceg, valaha bírt.
- Ország jövedelméből - nézett oldalt Zudar. - S ha az ebtől fajzott Zsigmond talán még egyebekre is áhítoznék, ez a cseh-rabló testvére utólag még azt is meglátandja. No mit mondtam! Mondtam?
Vencel csakugyan éppen így döntött. Persze megint az egymást követő lázadásoktól megdúlt, rendetlen, adót már régesrég hírből sem fizető, katonát nem állító s mind ijesztőbben koldúsodó, züllő, ugyanazon Magyarország jövedelmeiből, melyben ember többé fel nem ismerhette Nagy Lajos negyedik éve még oly hatalmas birodalmát.
Más károsultakról is történt említés. De a határozat végül úgy hangzott, hogy a haza sem kutya! A hazafiaknak arról sem szabad megfeledkezniök... s a szép áldozatos magyar hagyományokról. Ezért is, ki milyen rövidséglet szenvedett, azt csak tűrje békén, csak mondjon le róla sürgősen, szívből: az ország javára.
Egyetlen kivételként Erzsébet gyámkirálynénak szavazta meg Vencel azokat az uradalmait, kiváltságait és haszonforrásait, melyeket még boldogult férje kötött le számára, özvegyi hitbérül s nevére beíratott. Annyira holtbolond nem volt Vencel, hogy ezt a sorsukbeli szolgálatot elmulassza.
- Mert cuique suum - intett befejezőleg és valahára, valahára elhalászhatta, torkára ereszthette azt a szörnyű háromejteles kupát, melyre mostanig hiába meregette kiülő szemeit.
*
Ez a győri egyezmény bizony az Erzsébet-Garay kormányzat erős kudarca volt. De a királynék mit csinálhattak? Állniok kellett előzetes esküjöket. És Erzsébet a sem élő, sem holt Máriával, hazafelé készült. A béke ilyenformán inkább csak papíron született meg. Valójában nemhogy csökkent volna, ellenkezőleg, valamennyi érdekelt félben nőttön nőtt az elégedetlenség.
Urak a sok fizetést, semmi kapást és a példátlan országzálogolásokat zúgták megint, amiről csak a fegyverek nyomása alatt lettek volna hajlandók megfeledkezni, bár akkor jó mélyen... az új, a harmadik udvarban.
Most egyszerre felfakadt bennük a honfibú.
- Soha még magyar királyok ilyen szőröstől-bőröstől minket a németnek el nem adtak!
Mária a nyakárakötött férj miatt haldokolt. De hosszú orrot eresztett Zsigmond is, hogy a megkoronáztatásáról, így semmi említés... Csupán férj lehetett. Ez a minőség egymagában pedig még akkor sem csábította volna be Budára, ha történetesen anyósa nem vet rá olyan vasvilla szemeket és ő sohasem hallott volna holmi szóbeszédeket Károlyról, hogy talán erőszakos halál... Ha valaki, ő hitte.
- Ó, kis sennyedék! - ölelkezett kegyencére, Forchtenau Pál grófra, akiről rendkívül csipkés, gyűrűs és kifestett piperkőcségében, többé igazán az sem volt megállapítható, hogy férfi-e hát, vagy nő. - Kinek kedve avval a sovány kislánkával vesződni?
- Hova-merre akkor? - uszított a különös cimbora.
Csehország...
Ott legalább nagyban virágoztak az olyanféle hajlamok és hajlékok, amilyeneket ők kedveltek.

De hazafelé utazóban már Erzsébet sem dühöngött szárazan. Sírt. Hanyatló özvegyi éveinek bizonytalan függése és rokonoknál hányódó jövőtlensége a váratlan rémület erejével lepte meg.
Erre sohasem gondolt, hogy öregségére - majd - ide jusson. Hogy így még a hajlékából is kitúrják. Mert ő úgy útálja ezt a gerjedelmes Zsigmond latrat, hogy a trónba csakugyan feljutása esetén, kész inkább az egész országot mindenestől ittrugni, semmint majd ennek a nyelvöltögető cincogásait tűrje.
Nem búsította jobban tervével Máriát. De még ott a hintóban megesküdött, hogy amint hazaér, levelet ír, Hedvig frissenkeresztelt pogányát keblére öleli s neki titkos szövetségét s Garayval együtt náluklakását, a legkedvesebben felajánlja. Ha már egyszer ilyen boldogtalan a leányaival... Hogy hiába születtek ezek a leghíresebb nagylajosi magaslatokban... csak ilyen secundum-gradus vő embereket tud általuk nyerni! Válogathat egy cseh király utószülött kölyke, meg egy talán még fésűt sem ismerő, bundaszagú barbár közt. Fi! Nahát.
Egy kicsit még Hedvigben is csalódott.
Hogy tudott az ilyenen kapni?
Önként...
De azért még mindig szívesebben veszi a piszkosfülűt, ezt a bizonyára vadkanpofájú Dzsengiszhámot, mint a kifínomult, zsodomabeli Zsigmondot.
Fi, micsoda család! Egy sem rendes eszű.
Visszaemlékezett most Zsigmond és Vencel atyjára, IV. Károly császár- és cseh királyra, erre a púpos törpére, a kopasz fejével, térdigérő, rőt hegyimanó szakállával és agyonfoltozott ruháival. Maga foltozta a rongyait. Majd megölte a fösvénység s a rend kínos szeretete! Hát ez sem faragcsált ok nélkül sótartót, fiókgombokat, falovacskát! Nem. Szörnyű, szörnyű egy hibbant család ez! Hogy a gazfickó Zsigmond - tagadhatatlanul - Európa legszebb férfiául s félig-meddig épeszűnek született, ez bizonnyal csak az újasszonynak, a tenyerestalpas pomerániai Lieselnek köszönhető. Fi, és megint: fi!
*
Budán, őszinte anyai könnyek közt, nekiült aztán a krakói levélnek. Ameddig elkészült, ki sem nyitotta az ajtót. Garayt is megváratta. Nekik se legyen jobb dolguk a szegény gyermekeinél. Legyen náluk is a politikai áldozat az első. Aztán a szív.

HUSZONÖTÖDIK RÉSZ
«MENE, TEKEL, UFÁRSZIN»
LXXVIII.
Szent István havának nyárbakelő 9.-ik, azaz Pünkösd előtti napján, meg is jött a Jagelló-féle válasz Krakóból. De a politika addigra olyan túlsúlyba került a családi kérdések előtt, amilyet a fogadkozás pillanatában Erzsébet maga sem hitt.
- Már, már meg! - bukkant ki rémült dühhel egy másik levélből. - Mit látunk, olvasunk! A Dráva melléke lázadjon ellenünk!
Megátkozta még azt is, aki a postálkodást feltalálta.
- Észak lángolásával alig készültünk el, Nyugat tüze még parázsba sem lohadt s ihol megint a délvidéki földindulás!
- Mint álljon a dolog? - ötlött ki kötelességszerűen Mária barna fejecskéje egy könyvből, mert megint, személyes jóbarátjának, a híres Monaci Lőrincnek róla s hozzá írt verseit bújta.
Csak nagynehezen lehetett a kapkodó szavakból kihámozni, hogy Horváthy János a budai csínyje után valóban Zágrábba menekült, Pál ottani püspökhöz - testvéréhez - és hogy ott nyomban kiütötték megint a lázadás zászlaját. A püspök pénzzé teszi minden templomi kincsét s nagyban zsoldosokat szed, akik is a környéket már eléggé égetik és mindenképpen javába gyötrik.
- Ült valaha nálunk szerencsétlenebb ezen a trónon? - szorongatta homlokát Erzsébet. - Így, így kelljen férfiként a nőuralom alatt szépen viselkedni? Most aztán hova kapjunk?
- Semmiképp sem kétfelé, mint a vízbefulló lengyel - próbálkozott tréfás komolysággal Garay. Ebből azonban csak a második rész sikerült s egy hosszú, végtelen szánó pillantás.
- E vén csatlósod kitart melletted mindenha, bár halálra is kelljen mennie.
Node nem kell, nem engedik.
- Szólj! Hogy gondolod?

A királyi tanácsban aztán kifejtette Miklós.
Az ország gyámasszonyának fennkölt megjelenése egyízben már megfékezte a délvidéki forrongásokat és teljes diadalt ült.
- Azóta is ugyan alábbvaló nem lött.
Nem. Az ő szemében a hervadó matróna ma is ugyanolyan friss és kívánatos istencsodájaként élt, mint akinek hajdan, Verőcén, először a karjaiba fogta.
- Tegyék őfelségeik, ami egykorban már bevált és jónak bizonyult!
Álomban sem hitte, hogy a királylátogatásnak s ezeknek a fonnyadt bájaknak ember ellenállhasson. Meg, meg fognak azok odalent mindenestől veszni...
Többek közt a régi házibútor Bebek György kincstárnok is jelenvolt a koronatanácsban. De mintha nemjót érzett volna a tervből.
- „Nec bis in idem”! Ne kétszer ugyanazt - dünnyögte Kóroghy Fülpösfia István macsói bán fülébe.
- Miért? Hogy gondolod? Nohát szólj akkor nekik? - felelt felizgulva a jámbor vidéki úr.
Bebek azonban fejét rázta.
- Tróntisztelet.
- Ej mit, fenét! Sz’ a lépcső még nem maga a trónus.
- Nekem mondod, öcsém?
S György megütközve elhátrált a könyökén kissé, majd kedvetlenül legyintett és azzal másik szomszédjához hajolt.
- Legalább nádor urunk veszteg itthonmaradna! - pedzette óvatosabban.
- Igen, roppant különbség van a két horvátországi utazás közt - értette el mindjárt a szót a nevnai Treutel János, egy Délvidékről többekkel éppen bejött, nyúlánk, szőke úriember, túl a negyvenen, de még ötven alatt.
Ezzel érdemesebbnek látszott a komoly gondokat megosztani.
Halk társalgás indult.
- Akkor elsőben még csak afféle zenebonásokkal volt dolguk őfelségeiknek, de most már a Károlyukért igen vérbosszulókkal s hontalanná lett országfutókkal, akik jól tudják, hogy a Budánvaló viselkedésük: főbenjáró! - kerülgette azért még mindig Bebek.
Treutel felpillantott, fürkészőleg ő is, hogy vajjon megkockáztatható-e?
- És még egy!
Olvasott a Bebek visszavillanó tekintetéből s erre kibökte hát azt a második, sokkal nyomósabb különbséget, amin eddig tűnődött:
- Míg az első déli útra a tisztes házaséletű s odale a horvát földön igen populáris Lacfi Istókot vitték Asszonyaink úti marsallként, most a drávántúli népek előtt mindkét tekintetben veresposztó Garay...
- Rokonod.
- Az más! És más az ország.
Ezeket persze csak úgy maguknak dongták. Hangosan nem lett volna ajánlatos.
Közben a vita már nagyon előrefutott az utazás körül.
Ákos bán-fia Miczk, egy kis fekete-szurtos, ráncolt szemöldökű ember, azt a gondolatot vetette föl, hogy menjen lóháton az egész. A királynők is Dianákként és minemű harcos amazonokként, jól felvértezve s megmutatva, hogy szükség esetén nem gyenge a nemük... Követhetné a menetet nehány erős lövő szerszám is, meg hozzávaló kocsik.
- Más nők aztán ne is legyenek, annálinkább ne ijedős kisasszonykák - helyeselt Alsáni János, Bálint bíboros atyjafia. Hasonlított Bálintra, csak érettebben és férfiasabban.
Szomszédja, a tömzsi, értelmes arcú Botos Gergő, ujját emelte:
- És arra vigyázzunk, hogy őfelségeik most semmi szemet-megkapó ékszert ne hordjanak.
De Maróthy István ezen az óvatos beszéden úgy megharagudott, hogy hosszú lábaival még a széket is elrugta.
- Mi az! Tán lopni megyünk? S hát mért oly titkon, szegényesen, harmatot is zsákba szedve, magyar királyként? Mint akik roppantul félnek!
Érdeklődő csend támadt. Az udvari élethez szokott konziliáriusok Garay szavát várták, mert éppen elég tapasztalatot szerezhettek arról, hogy a királyi tanács csak tanács, afféle tisztes bakalódás, de a határozat mindig ettől a mogorva medvétől jön.
S történetesen most Miklós is inkább a merészebb javaslat pártjára kelt.
- Emlékezzetek csak - mondta. - A bitorló Durazzóira emlékezzetek. Már elején avval rontotta el dolgát a nép előtt, hogy olyan fegyveresen csattogott be Fejérvárba. Kegyelmes asszonyainknak oly szándékuk vagyon - folytatta, mint aki erről már kitudja mennyit hallott előzetesen - hogy ilyen hibába mi bele nem esünk. Ők azért ezt az egészet a legnyugodtabban s szebben fogják elvégezni.
Vagyis, dacot kihívó fegyveres kíséretről se szó, se beszéd: mintha itt az alattvalóknak nem a legmélyebb hódolatára még csak gondolni is szabadna! Azonkívül az is határozattá lett, hogy debizony menjenek udvari dámák és fő kisasszonyok a Bebek Ferencné pálcája alatt, éspedig a legszebbjéből! Semmit sem óvakodók, ellenkezőleg, pompára öltözöttek, vígak s ékszerekkel borítottak.
- A királynék, igenis, hogy minden kincsüket felrakják, úti ládáikat pénzzel jól megtömjék és bőkezű és nyájas magaviseletűek legyenek.
Az ilyen biztos nyugalomnál semmi sem lehet megvesztegetőbb.
Miklós mindjobban beleszeretett a diadalmenet gondolatába.
- Majd csak lassan haladunk. Valahol egy galambbúgos nemesi portát látunk, a kíséret ott rögtön megálljon, Asszonyaink bémenjenek és a haza főbb lakosait leereszkedésükkel a trónnak megnyerjék.
- Így is elég fegyver alatti férfiak leszünk, ugyihé nagyságos uram! Mert én a jó kis bicellusomat itthon nem hagyom - lángolt a tűzvörös, friss sebforradásaival Forgách Balázs, mint aki attól a beste szerszámától még további nyereményeket remél, vagy azt a megmaradt fél szemét is megsokallta.
Erzsébet nem szólt eddig, csak figyelt. Most lassan kikelt a székből. Egyszerre végiglátta ő is az egész hódító álmot, mint Miklós s mint ahogy az egyízben már csakugyan megtörtént. És még valamit...
Nehány jó szóval sorba kezelt, a nádor kezében végül aztán megnyugtatta jobbját. Elborult, nagy fekete szeme, egy pillanatra a régi szépség szánalmas hiedelmével merült a férfi szeme fenekéig, miközben a többség számára szinte már tűrhetetlen ifjúi negéddel évődött.
- Uram, mi neked valami váratlan dolgot készítünk. Odalent a Valkó komitátusban derék váradat tudjuk lenni.
- No, csak olyan középaránt való váracsnak mondhatom - lökte mellbe Miklóst valami boldog remény és egyben dermesztő rémület. Ez utóbbi, mert sohasem tudta bizonyosan különvált feleségéről, hogy most éppen hol tartózkodik. Pedig többnyire Gorjánban! S ő már tanult egy ösküi leckéből, amikor hadak megmozgatásáig ment el a két nő... Kettejük közül abból valamelyiknek talán halála is lenne, ha megint összetalálkoznának... ahogy a dolgok most már mindkét asszonnyal állnak! Egyik noha jelentéktelen, de törvényes feleség és anya, a másik bár csak ágyas, de királyi...
Semmit sem árult el azonban rémületéből, csak nézett, értetlenül.
- Jövőre gondoltam éppen másformára üttetni Gorjánt... Takarosabb épületeket indítani ott - felelt, minél riadtabban, annál természetesebben.
Elnémult, torka furcsán kiszáradt, nagy rettegések közt várt. S amitől félt, az bekövetkezett.
Az asszony megszorította a kezét.
- Úgy ne legyen, hamarosan meg ne adjuk azért vizitánkat ama korhadott várnak, uram! Mert soha a hazának hűségesebb fészke s kegyelmednél jóakaróbb szolgája nem volt. Mégis, soha semmi birtokbéli, avagy pénzbéli, avagy másbéli jutalmat nem kért, avagy kapott.
Igazat, jól s szépen beszélt és a nádorral mégis, fordult egyet a világ.
Úristen! Most mi lesz...
De hátha a szerencsecsillaga kimenti talán a kockázatból... túlsegíti megint egy hamiskodáson... Eddig még sikerült. S útközben majd csak kieszel valamit?
Ó, hiszen talán már akarva sem hagyná el egy igazmondó szó az ajkait, úgy beleszokott a nélkülözhetetlen ferdítésekbe a két asszony őrlő kövei közt, merő kíméletből.
Egy keserveset fújt és megalázottan oldalt kotródott.
Ez, ez legyen a sorsa! Szüntelen alakoskodásokra ítélve, aki a hazug s megalkuvó embert mindig megvetette... És remegjen, a szeretett nőt a saját házába bevinni...
Halál, halál, be sokáig késel!

Az urak pedig ezalatt irígyelték a nagy kitüntetésért. Még kebelbéli rokona, Maróthy István is pogány ménkőmondásokkal és ördögadta-teremtette szitkokkal dohogott. Azzal sem igen törődött, ha Mária meghall valamit. Ugyan kinek számítana az az élhetetlen, ide-oda tologatott, jelképes bábú! A két valódi hatalom árnyékában annak is csak „Hallgass” a neve, mint nekik.

LXXIX.
Nem kis dolog az, amikor asszonyudvar mozdul. Szent Isten, az országos emberek csak hüledezve nézték, mennyiminden kell itt. Nekik elég egy derék láda a főbb alkalmakhoz valókkal, tiszta testinemű, a pincetok, tapasztalt inasfi, nyerges az istállóból, fölöskezes vezeték-paripák is persze, de fél nap! Fél nap munkája mindenestől az egész. Ők meg itt az egész hónapot eltarisznyázták már. Belefordultak Szent Jakab havába, annak is derekán, 14-én tartanak és még sehol semmi hír az indulás felől. Mária őfelsége szerelemverseket buj, gyámasszonyunk meg nagyban búcsúzkodik, mintha örökre távoznék.
Node ezt azért mégis szerették, hogy holnapra Esztergomot vette éppen tervbe. Ország férfiainak elsője Kaplay Dömötör, a bíborosérsek-kancellár, rettenetes sérelem volna, ha a birodalom komoly véneit a szeles nők kifelednék. Ember nem jár mindig az apákkal egypárton, elszállt az idő felettük, gyakran a gondolataik felett is, ilyesmit éreztetni azonban nem helyes és nem való. Hálistennek tehát.
Az asszony úgy döntött, hogy egyedül megy és jelentetlenül. Gyengélkedőnek hallotta az agg főpapot, ne mondhassa senki, hogy mindjárt falkástól esik rá és hátráltatja gyógyulását a készületekkel.
Ezúttal ő maga is kedvet érzett a kiránduláshoz. Meglepetést redigáltatott Dömötör számára: királynéként ne állítson be üres kézzel Esztergomba. Azt eszelte ki, hogy hivatalos írományt, afféle politikai salvus conductust ajándékoz a bíborosnak az érseki székben meghagyása felől és bizonylatot a trón iránti hűségéről és helyes viseletéről: „bár nem érdemli”.
Ennek igazán örült, hogy ez egyszer ő szállhat le, osztogathat bocsánatot és hozzá ilyen bíráskodást kedvelő, nagy főpapnak, aki ugye hányszor éreztette vele erkölcsi fölényét? Most azonban kegyelmet ad neki, amiért összeeskette Máriát az útálatos Zsigmond herceggel... Koronázta a lányt negyedik éve septembris 14-én s koronázta, nem egészen három esztendőre ugyanannak bitorlóját, a Durazzóit... Annyit koronázott!
De Esztergomban minden jókedve hamar elromlott. Szécsi Miklós korábbi országbírót találta a beteg mellett, aki egy alacsony, sátoros ágyon, gyengén és pihegve feküdt. Egy fáradt, öreg sasmadár... Az ellene összefogásra azonban még mindig telt a két vénség erejéből! Megvolt a szánom-bánom, igen. Dömötör a szent jegyekkel is élt. De a királyi dolgok tekintetében semmi töredelmet nem lehetett belőle kivenni.
- Istennek vicéje, a lelkiösmeret, ezekben meg nem szeplősít - hullatta le a valahogy hátrahúzódott szemének pillangóit.
S bár szerény, de szilárd maradt.
- A Zsigmond-féle házasságba a lánka színleg vidoran adta beleegyezését, a Durazzói székfoglalásakor pedig hallgattatok. Az ég kegyelméből kebelünk ebben is nyugodt és orcánk fejér - mondta s csakugyan nyugodt és szinte meszesen fehér volt.
Itt egyszerűen nem lehetett a bűnbocsátót játszani, sem a könnyelműen már előre átnyujtott okmányt visszaszedni.
Erzsébet érezte, hogyan önti el fejét egy forró vérhullám. Fáradtsága és csalódottsága ingerültségbe csapott. Egész testében remegett a gyengeségtől, de valami érthetetlen csökönyösséggel még mindig erőltette a hiba-beismerést.
- Nem akarsz alázkodni! - csattant fel már kiáltva, többé mit sem ügyelve a betegszoba békéjére. S kancsalul és megállt gombszemekkel meredt maga elé, ami heves indulatkitöréseinek szokott jele volt.
- Gőg! Semmit sem kérsz, ugye, tőlünk?
A beteg könnyű, vértelen ujjai tiltakozólag billegtek a takarón.
- Magnus error... absit! Hatalmas tévedés... Távol legyen...
S váratlanul, hát mégis...
- De igen... igen! Hogy népek keresztény igazgatásától és erkölcsbéli megvígasztalásától ne szűnj. No... Uramisten! Már nagyon holteleven mifélések vagyunk - vette oly nehezen a levegőt Dömötör, hogy Szécsi rá is ejtette aggódó pillantását. - Hagyakozást tennénk... Javasolást.
Erzsébet közben már felkelt. Most mohón és függvemaradt indulattal kémlelt a bíboros felé, ádázan és gyermetegül.
- Mi volna?
- Successorunk... Ugyanis a mi utódunk - hallatszott küszködve. - Egy jó haza- és egyházfi... Bátor... s mint had-vezér is jeles férfiút szeretnénk, aki érseki székünk tekintetét megójja. Ha a választás reá esik, ellene ne munkálj, lányom. Istennél sok értedkönyörgéssel fizetünk.
Noha esdeklőn, még imát is ajánlva és valahára teljesen megalázkodva, de gyanus kérelem volt. Nem, nem az, amit az asszony várt és ami emelkedő harci kedvét lehűthette volna.
- Neve?
- Hatalmas, nagy mívekre képes család! - segítette volna Szécsi.
- Te azt is tudod, hogy ez mit vél?
- Együtt nőtt s élt emberek vagyunk.
Készsége jeléül a beteg megmozdult az ágyon, hogy majd ő...
- Testvére, Miklós, három megye fő ispánja.
- Ne nyújtsátok!
- István, a második, székelybéli, felséged grófja...
Az asszony szeméből láng csapott.
- Ő maga pedig jelenben egri püspök. Nem?
- Az Osli nemzetségből! - tárta közbe karjait az agg bajtárs oltalmazólag, mintha ezzel a családi nevezettel feltartóztathatott volna még valamit.
De a bíboros-kancellár már elvetette a követ.
- Kanizsay János...
Erzsébetnek vége volt.
Leghűbb szolgájának, Alsáni Bálint pécsi bíborosnak közismert ellenfele az a jámboran kérelmezett jelölt s így hát Bálinton keresztül neki is szigorú bírája és csintalanságainak rosszalója. S ezt merészelik tőle... aki maga ügyeskedte bíborba Bálintot!
Nyílt kihívás.
Elvörösödött, egyszerre megveszett, bőszülten dobbantott.
- Kelmeik az ostáblán az asszonyi rend barátai ellen húznak!
Evvel a dobbantással telt be a végzet.
Hirtelen egy kiskutya ötlött ki az ágy alól. Kis ódon kutya, őszpofájú és deres bajuszú, de még mindig peckes inú és jófogú. S ezeket a jó fogait most figyelmeztetőleg kimutatta a gyanus viseletű idegenre.
Már elszakadt a fék.
Az asszony rugott és Dömötör kedvenc állata halálvisítással a sarokba repült. Nem volt többé. Éppen vakszemen találta a szerencsétlen rugás.
- Incselkedni? Kutyával uszítani uraim nem fogunk! - remegett Erzsébet a saját hangja erejétől, félig gyűlölet-őrülten, félig kislányosan sírva. - Megíratott, ti urak, hogy a szentelt főket tisztőjétek... Adjátok meg a császárnak, ami a császáré! Valameddig én mozgok, ama híres-cégéres Rómabérenc Kanizsaytok az érseki székbe ugyan be nem ül! Elegünk volt egy bírálóból - rivalt még egy végsőt s azzal sem jónap, sem laudetur: ki!
Rémlett még neki a vak düh hályogában, hogy odabent valami zavar lett. Székek borulása. Az agg Szécsi Miklós ijedten kukorított és a kezdettől fogva bent orcátlankodó tót sekrestyés is jajdult: „moji pán!”
Igen, valami történt ott... a vénnel. De mit bánta? Televolt zokogó keserűséggel.
Így járjon ő, bárha kegyet és ajándékot hozott is!
Minden, Úristen, minden balra fordul, ahol egyet lép. Velejár az átok.
*
Harmadnap hallotta meg Budán a hírt, hogy Kaplay Dömötör bíboros-érsek végső tusája megkezdődött. Megint szél érte.
- Még az nap az órájában! - hunyorgott, az ujja kiskörmét rágcsálva.
- Nem bírja jobb oldalát - folytatta a hírnök. - Nyelve csak hebetöl, orcája Saullá változott s elállt a szava. Ebből többé fel nem épül. Aligha soká viszi.
Az ő haragja eddig már elfüstölgött, nem értette, hogy mire kellett neki az egész...
Aggódva fülelt, hogy őt vajjon nem említik-e... a dologban?
De semmi. Esztergomból semmi vád sem neszelt.
- Hiszen igazánvéve csak egy kutya volt...
A bíborost pedig már máskor is érte a szél. Erről ő nem tehet.
Kedélye felderült és világért el nem mulasztotta volna a beteg állapota felőli szorgalmas tudakozódást.
- Megadjuk Istennek uraim, ami az Istené.

LXXX.
Végre úgy találták a fejedelmi hölgyek, hogy elég is lesz a szabás-varrásból; a koronatanács határozata szerinti pompa elegendő. Szent Jakab hava 25.-én, Jakab apostol napján, az udvar útnak indult.
Erzsébet azonban volt olyan értelmes eszű, hogy ne mindent a külső cifraságokra építsen, hanem érvényrejuttassa a tanácshatározatnak azt a komolyabb részét is, mely a délvidéki nemesség, úgyszólván portánkénti feljárására és meghódítására vonatkozott.
Nem kímélt semmi törődést és annál kevésbé, mentől mélyebben hatoltak a gyanus tartományba. Mert itt már lehetetlen volt neki is észre nem vennie a különbséget a kétféle horvátországi járat közt. Míg az első alkalommal a békétlenkedő nép a királylátogatás puszta szelére meghódolt s nem győzte a felkelés zászlóit a kémények mellől bekapdosni - sőt a vad Palizsnay kivételével, maguk a fő-uszító Horváthyak is a menethez csatlakoztak és a feladott Vrána már elég biztonságosnak ígérkezett királyi szállásul - addig mind e kézzelfogható sikerekből most semmi. A nemesi kapuk ugyan megnyíltak a síp bekéredző hangjára - már ugyan ahol a gazdák egyáltalán „otthon voltak” - de odabent tartózkodó hangulat csapta meg a magas vendégeket. Só, kenyér, bámulatos lassan került elő. A háziak, mint akiknek orruk vére folyik... s hallgattak nagyokat. Éreztették, hogy a fogadtatás kierőszakolt.
Ilyen helyeken aztán ugyancsak kellett rangot, birtokadományozó leveleket osztogatni, a sok tenyerestalpas mezei Vénuszt udvarbavitellel kecsegtetni, kiházasítást, keresztkomaságot derűre-borúra ajánlgatni, míg a látogatók a reménynek legalább valami bizonytalan felhődzésével távozhattak. Közben úgy eltöltötték az időt, hogy Szent Mihály hava 4.-ik napjáig még Körösmegyén sem vergődtek túl.
- Mi a legközelebbi pihenő állomás? - hajolt ki Erzsébet a hintóablakon, egyre betegebb és soványabb arccal.
Miklós, az úti marsall szerepében, rögtön egy nagy árkust vakarintott elő, szétcsapta s félkönyékbe eresztve a kantár szárát, szélesen olvasta:
- Felséges asszonyom, Kaproncza! De nem pihenőül...
Arca mesterkélten fennhéjázó volt. Míg a nő csak homályosan sejtett, ő keserű valóságokat tudott. Például, hogy a hűvös fogadtatás még mindig a jobbik eshetőség. És hogy véletlenül, ha azt a Budán megállapított útirendet valahol még betarthatják! De többnyire olyan riasztó jelentéseket hoznak az előreküldött hírszerzők, hogy azoktól ő ész nélkül vargabetűt ír, kerül egyet megint a forró kásán, míg végül majd tél hava is itt borul rájuk, ha ugyan nem valami sokkalta rosszabb...
És ezek a veszedelmek az ő tervének köszönhetők!
Titkon halálosan aggódott, gyötörte a roppant felelősség, fejét nem szánta volna leszedni. De leginkább azokat a makacskodó, érthetetlen főket.
Hát ez istenverte őrülteknek igazán nincs szívük? Vagy szemük? Nem látják ezt a már ereje fogytán vitézkedő asszonyi csodát?
- Távoztassa kegyelmed a kapronczai hivatalos stációt, ha lehet! - intett ki ezalatt a kocsiablakon a bíborkesztyűs női kéz s ő majd feljajdult, mert a kesztyűn fekete izzadságfoltok tarkáltak.
Hogy szenvedhet az ő gyengélkedő drágasága a ráparancsolt, súlyos pompától s ettől a dühödött hőségtől!
Mégsem segíthetett rajta.
- Velencének évi adóját meghozó követét előre odarendeltük - sóhajtott egy olyan mélyet, mintha kútból vizet hajtana fel.
És visszakebelezte az árkust.
- Az annyi, mint hétezer legjobb velencei arany. Ha valamikor, ilyen bőköltségű útazásnál igen elkél. Erősen ajándékozgatunk... S helyesen! - javította ki a szavait hamar. - Nincs itt semmi felettébbképpeni dolog. Csak felségeitek tartsa még egy kevéssé magát s hiszem, szívem, megleszen ami kell.
- Soha ennél keservesebben az uralomért meg nem vívtunk - pillantott össze a két elcsigázott nő.
Aztán Erzsébet helybehagyólag intett.
- Bár tehát Kapronczára..!
De könnyebb volt ezt is kimondani, mint végbevinni. Az újból előreküldött kémek nem tértek vissza a szerzett hírekkel. Valami üthetett hozzájuk. És úgy negyednapi járóföldre még maga a tovább bátorkodó királyi menet is majdnem bajba került.
Itt a paraszt már nem borult a porba. Villogó tekintettel, vagy sunyin jártatta a szemét. Sőt egy banda szájaló köznemest le is kellett az útról szorítani.
- A gyermek Kún László dajkavilága szakadt megint ránk! Akkor is egy öregebb némber okozta a veszedelmet, az ebadta kanyójával!
- Bosnya Erzsébet is Kún Erzsébet húrján pendül, hogyazisten verné meg! - rángatták ki egymás szájából a szitkot a dühödött bocskorosok.
- Elég volt a hazának a latrok kormányzatából! Nem kérünk a balkéz-király Garayból, sem a parázna némberéből!
- Hozta volna Nagy Lajos békéjét, hozta a bizánci rothadt politikát s a vérbosszút!
Ezt egy alsóbb-pap féle ember kiáltotta és magyar. S fejére várta volna a fiatalabb Garay Miklós ütését, ha a szemfüles Keresztúry János gyorsan közbe nem szökik.
- Ugyan öcsém, hadd menni! Nem hallottuk. Most az első vércsordítástól őrízkedjünk, a nyílt ellenkezést semmiképpen fel nem vehetjük - sugta ijedten. - Trón érdeke, fiam! Hát csinján... Látod, nádor uramék mily rezdülés nélkül haladnak ott elől. Nincs semmi... Semmi sincs, ha mondom! Nem hallottuk.
Csak erre az ijedt rábeszélésre engedett az ifjú. De egy tűzláng volt az egész feje. Ő, a különben oly nyugodt természetű, zihálva szedte a levegőt s izzadt, reszketett, remegett, mint egy túlságos hirtelen lefékezett paripa. Felfogta a szidalmazó szavak összefüggését s ma először, vérbe szédülten értett meg valamit. Valami szörnyűt!
Hát itt e z van...
Ó, ó! Átok. Átok!
Az apai bálvány...
És a legfennköltebb honbeli nő... S a magános anya képe, aki hús a lelke húsából...
Ilyen kétfele szakító erő és emberi szerencsétlenség!
Távol minden illetlen bíráskodástól, ilyenként fogta fel a napfényre került titkot, sőt egyszerre még nagyobb fénygyulladás is lett ott belül.
A baj meg nem állt...
Mert mit hord az ő alvó ifjúi szíve mélye? Mária k i őneki, bevallatlanul, talán már gyermekkoruktól?
Minden, teremtő Isten, minden, bizony, öröklődött és folytatódó folyással ismétlődik. Az ő faját az a másik ellenállhatatlanul vonzza.
Csak mintha távolról ütötte volna meg később egy hang a fülét:
- Szamárbőgés mikor hatolt a mennyek országáig, gyermek?
A jóságos Alsáni Jánost látta. Velevolt két szépszál szőke legényfia, László és Miklós is. Az úr most feléjük intett, hogy jöjjenek már! Ne hagyják ezt a sérült lelket egyedül vesződni. Ő maga meg apásan a Miklós vállára ölelközött.
- Emberedj, no emberedjél öcsém...
Erről eszmélt rá Miklós, hogy alighanem valami helytelen képet nyujt. Többen túlságosan lágy szemmel nézik... S ez aztán helyrehozta. De megfogadta erősen, hogy az elszenvedett sérelemért rövidesen még vérnek kell mosnia a kardot! Megadja az Isten neki, hogy letisztítsa apja nevéről a szeplőt... s az ő lelke is megmenekül.
Sötéten haladt tovább.
De az a dühös szamár, elmaradóban, még egyet kiáltott ott s nem, nem is éppen olyan sültszamarat:
- Éljen Durazzói Lancelot, trón öröklő kisurunk és jövendő magyar királyunk!
A Délvidék tehát már neszelt valamit Károly elvesztéről...
Erre a kiáltásra még a kíséret gondtalanabb tagjai is összenéztek s furcsa megzsibbadással elmelegedtek, Bebek György kincstartó pedig - akinek a terv szerint Kapronczáról vissza kellett utaznia hivatalába - halkan sugta Treutel János felé:
- Ihol a nápolyi hydra második feje! Ezek nem hagyják fel...
- Kötél szorul - morgott a fogai közül János.
- Nonne praedixi, domine? A legjobb fegyver éle is eltompul, ha többször használják...
Treutel a kezét emelte figyelmeztetőleg:
- Én is mindjárt ellátám nemjó következését lenni az egész második horvát utazgatásnak.
- Egy átalagból nem kellett volna ebbe a háborgó világba behoznunk a királynőket!
- S legfőképp rettentő hiba volt, így a fegyveres kíséret ellen és Garay úti vezérlete mellett pronunciálni - pillantott a gondolkozószemű Treutel. - Kész istenkísértés, nagyságod, nagyságodnak megmondhatom.
Őszerinte még inkább a Zsigmond-féle hadakkal is fogódzniok kellett volna, ha egyszer a magyar bandériumok... semerre, amazok meg már készen bentálltak az ország területén, Győrnél.
- De asszonyunkat vakká teszi a veje elleni gyűlölet s nála igazán mindenkor a bosszú az első.
György erre már nem válaszolt. Nem kedvelte az ilyen beszédeket. Ő ama meghatározhatatlan, de egyben megérinthetetlen érzékenységgel viseltetett a királyné iránt, mely hasonlított a szerelemhez.
Csak Garay! Azt egy kicsit hát ő sem bánta volna, ha megrövidül... Vagy egy fejjel... Akadály mindenben! Meg aztán borzasztó már, hogy mekkora hatalomra jutott!
Felfújta arcának tömlőit, mint egy mérges indiai kakas és mostantól befele fakadó mérgelődések közt törte a pulykafrász. Míg búcsúzása az új szálláson bekövetkezett, egy hang nem sok, többé annyit sem adott. Hagyta Treutelt Forgách Balázs prédájául. A szeles legény az egész úton cicázott. Bosszankodjék vele más is! Lássák ezek a honn-aggó vidékiek, hogy udvarinak lenni sem valami könnyű.

LXXXI.
Kapronczáig nem maradt már semmi kétség a környék hajlandósága felöl. Az aránylag csekélyszámú díszkíséretet kétszer is megkergették. A lázadó bandák rajtakapdostak a kis csapaton, mely a királynék miatt mozgási szabadságát vesztve, nem mert kardot húzni, csak tehetetlenül dühöngeni s a félig megfőtt asszonyokat rohanva menteni.
Közben a látóhatáron felcsavarodott a füst.
- Tűz!
Mostantól egyre több hang ugatott.
- A falúú! Ég a falu.
- Ahol is lángban egy község!
Az utasok eleinte még érdeklődtek az ilyen helynevek iránt. Később abbahagyták. Csak futni.
A környék biztonságát kémlelő spionok ide-oda száguldoztak a komor, zivatarfelhős, nagy-idegen ég alatt. Szélben vitorlázó köntössel úgy hatottak a vörös háttérre rajzolódó alakjukkal, mint feketeárnyékú világvégi rémek, akik most keltek ki a megnyílt temetőkből. És bele, szüggyel, a fojtottan figyelő, paták alatt feldobogó, titokzatos pusztaságba!
Egyre mogorvábban jöttek a jelentés tévők.
- Oda elől a dolgok nemjól vannak!
És mind többen fujták:
- Nádor uram kegyelme, rossz a hír. Már-már meg egy róta lovaskatona! Elárulta őket a nyerítésük.
Vagy pedig!
- Ott, a bozóton túl...
Hogy csak elkerüljék, az Isten szerelméért!
- Valami rész talpasság ólálkodik ott.
- Mennyi lehet circiter a főszám?
- Nem tudhatjuk, olyan közel nem merészkedhettünk.
Miklós újból szétküldte a hírszerzőket; a kis kajlalábú Dézsi Kristóf pedig sarkantyút adott a lovának.
- No ha így elsokasodnak, valamelyik fordulónál még derekasan ránk is gyülekezhetnek.
- Bizony, félő, majd hátba ne kapjanak - rugtatott utána Miklós nevű öccse, szakasztottan olyan ferdeszemű, tatárforma Dézsi.
- De csak hogy mért, mért kelljen égetniök! - kántálta kínzó egyhangúsággal mindig ugyanazt a nótát Kanizsay János-fia István, mint egy üresenjáró malom.
Amazok nem feleltek neki.
Bódult beszéd!
Mert a jelek súlyosbodtak. Ahol nem hirdette magát a zendülés zászlója a kéményben, az olyan házon nem is volt kémény. A földdel volt egyenlő. Lakosait, a királyhű, derék szíveket, irgalmatlan kezek átalverték s lett belőlük a füvön már mindenütt szétheverő tetem és szivacsos fekete üszök.
- Iparkodjunk, iparkodjunk - ösztökélte még vadabb vágtatásra Miklós a kora-szeptemberi hőségben szédelgő nyájat. - Láthatják kegyelmük - és itt kitartotta a fél karját - esőre célozó az idő. Sereghajtóban még egy jó fergeteget is bekaphatunk... egyéb sem hiányzik. Csodálom, máris nem csepeg.
Parancs után megint zárkózott lett és morózus. Már vagy egy órája, ütötte valami, ahogy ott iramodott a kocsi ajtajához szorultan. Furcsa, rendkívüli megfoghatatlanságok...
Pedig hát nem babonás.
Ő, a hány hadat járt vezér?
Csodálatos, csodálatos azonban mégis... Ma egyre hajdani ura, barátja, „nagy” Lajos jár a fejében... Akit oly híven szeretett és szolgált, míg később meg nem csalt és el nem árult, boldogtalanul.
- Asszony mijjá - dünnyögött. - Annak hathatóssága míjján, szerencsétlen, szerencsétlen szerelemből...
S ma mintha folyton körötte érezné. Egyáltalán, mintha érezne valamit.
Ne fordítsa vissza ezt az egész menetet, így, mindenestől?
De elvetette a gondolatot. A gyengeség nyílt bevallásának látszanék. Csak ettől kapnának a lázadók igazán vérszemet, hogy az udvar megfutamodik!
Különben, az a hazaszaladás sem volna már kevésbé nyaktörő, ugyanazon az ellenséges területen keresztül. Éppen a közepén vannak. Nagy darab út.
Nem, csak menni, menni! Szaporodnak a fenyegető jelek. Egyre több a szétheverő halott. A füst. A tűz. Már nem is igen bujkálnak a bujnyikok. Lecsattanóban az égiháború. És a hintóbörtön kemencéjében az ő szegényei.
Nem, csak menni, menni!
De a feltámadt gondolatok velefutottak s egyszerre mármeg azon akadt fenn, hogy ez a Lajossal való dolga így alig jutott máig az eszébe.
- Épp most a legjobbkor! - torkolta volna le magát, keserű, a józanságba menekülő öngúnnyal.
Mert hol van a régi bál..! Ama régi út... Az emlék. A beszéd. S a régi erő: „principiis obsta!” Hova lett a hajdani, jó, szent, lelkes fogadalom, hogy a tilos asszonyállat varázsától embersége meg nem rendül, lelke félre nem csiszamodik s ugyan el nem csábul és el nem vész!
„Úgy éltessen Isten, vigyázok, te király!” - hallotta mármeg valahonnan, a felfakadó multból.
Egyszer, egy nagyszombati úton tette magának ezt az esküt, Lajos sátora előtt, felbuzdulva a királyi férj lélekolvasó és mégis megbocsátó jóságán.
S a lelkendező szó: szó maradt. Nem lett belőle cselekvő szeretet. Nem lett belőle nagyszerű, fejedelmi barátságot megháláló bizonyíték. Szavak szegény szokása szerint, a levegőbe puffant egy rajongó pillanattal az egész igérgetés, elmúlt szomorúan, meddőn és jeltelen semmiként a ködben tovatűnt.
Hirtelen erős lehülést érzett.
Hiszen ezekhez az ő sáfárlataihoz ugyan csöppet sem kellett „más”-nak, különbnek lenni, mint akárki megvetett „más”?
Hát csak ennyi volt ő? Legfelső nádori bírája a kócos kis országlakóknak?
Rácserdített a lovára.
„Mene, tekel, ufárszin”...
Fokonkint zsugorodott a saját szemében.
- Hát már ebben is... Már ott is..!
Sőt minden éppen ott kezdődött: a halott férjjel és önmagával soha el nem számolt számadásoknál. Irtózott a saját és mások lelkének mélyebb felbúvárlásától.
- Könnyű - pillantott szenvedőn.
Könnyű, könnyűnek találódik bizony, az ő nagy gőgjeivel, amerre most csak körülnéz. A mások hivatott bírája, saját ügyeiben nem tudott igaz bíró lenni...
Védekezőleg kapta fel a fejét.
Dehiszen ő szívesen fizetne, ha módja volna? Már régen, örömest, akár meg is halna? Lelke, a szörnyű megoldhatatlanságok közt, egyedül ennek a titkos vágynak csábító képein játszik?
Szája körül lenéző mosoly volt megszületőben.
- Csakhogy aki a veszte után fut..! Az elől a Kaszás ember elmenekül.
Elképesztő, ahogy most visszagondol! Mintha ég és föld minden hatalmai összefogtak volna eddig érte, hogy a bal-esélyek hosszú során keresztül megtartsák.
Vagy éppen ez lenne a rámért büntetés? Szeplőt érezni és nem mosdódhatni? Már iszonyú fáradt lenni és soha megpihenni a vándornak? Csak cipelni a lassan teherbe görnyedő lelkét, a nagy batyuval? Csak menni, menni, az örömtelenné szürkült, virágtalan, időtlen úton, mintegy halhatatlanul?
Megrázta vihartépett fejét.
- Ez rettenetes volna. Ez ószövetségi rettenetes engesztelhetetlen jehovaságú bosszúállás lenne, ha ez lenne kiparancsolva... Egy hosszú vénség... Jótehetetlenül.
Mintha közben soha meg nem hal kereszten az irgalmazó Krisztus.
Vagy őrá nem gondolt, ott a megváltás fáján?
Bántódottan ráncolta össze a homlokát.
Mármeg csak ő!
Más nincs?
Bizony van. Dolgának Lajoson kívül harmadik részese.
Asszony volt, hajadon nem volt. De tiszta volt.
- És mit faragtam belőle?
Szívszerelemből, mégis azonban egy illetlen személyt, aki legkisebb cselédje előtt is homlokára írva viseli a bűnt.
Majdnem feljajdult:
- Hiszen királyné?
Ő pedig hozzá képest egy alantas ember s különben is már másfele házas?
De érezte, hogy a mentség hamis.
Mert „akkor”, kezdetek kezdetén sem volt ez másként.
Hát hogy szabadott ilyen keze-lába megkötözötten nődologba ereszkedni? Lelket csupán arra kifogni, hogy a lehetetlenségek láncát vonja majd köréje?
- Csak mert lánglobbanás van és szemek éhsége és mert a sárbólvaló test követelőző...
Ahh, most egy áldott percre megnyugodhatott. Ennek az egyetlen önvádnak éle kicsorbult.
Nem puszta kíváncsiság és az asszonynál sem volt holmi kóbor szeszély... a szövetségük. Próbákat állt ez az érzés, éveken át. Minden gyászos, hibás utaik ellenére sem változott.
- Nemakartan, boldogtalanul, már talán egymás vesztére születtünk.
De mégsem bírta magában az ítélkező szózatot elnémítani.
- Ország!
Azt sem hagyhatta ki többé a számvetésből.
És most egyszerre világosan látta, hogy a köz ellen is mekkorát vétett.
- Mert itt minden csendes volt. És itt minden bő, víg, tisztes és nagyon elégedett volt - pillantott egy mélyet.
„Akkor”... Mikor ura-barátja, az az ő megcsalt királya még e földön járt s az ő kezébe nem került a gyeplű.
De azóta itt most minden megváltozott. És itt most lassan minden felfordult. Van nagy országvesztés s könny, gyász és örökös háborgás. Semmi bizakodó áhítat! Semmi tiszta, kedves szépség az ezrek erkölcseiben s a Birodalom orculatán. Túlságosan gyenge volt a megejtett nő gyengéi iránt és rosszulértelmezett gavallériából - igen, az adós szerető helyzetének félszegségéből - engedte ezt a feldúlt lelket a nemzet nyakára tombolni.
Valami lelte a szemét. Szúrt. Könnyek...
De a szokatlanság páncélján át nem hatolhattak, izzó savukkal csak befelé martak.
Még mióta eszét tudta, így meg nem kínlódott. Nem bírta már a mindenünnen felfakadó önvádak terhét. S összeszorított fogai közül fel-felnyögött.
- Hejjaj, Istenuram... Irtóztató rosszul mívelkedtem. Vaj lenne bocsánat... Ha elején foghatnám! Mindent jobban s okosabban tennék.
Feje lassan lejjebb horgadt mély megszégyenülésében és lelkének nagy, magános vívódásában, elhajtogatta ezeket a fuldokló kis szavakat, sokszor. S szinte látta, hogy milyen más világ volna „akkor” itt! A megtartott nagylajosi ország... Sehol legkisebb rozsda a kapott talentumokon... A három tenger vígan zúg a töretlen magyar partok közt... A nép tiszta arccal hajol a friss barázdák fölé... Kelet-Nyugat-Észak-Déleurópa, egy hatalmas Birodalom intéseire figyel.
- Igen, ez volt a kockán - vergődött s mint a Nébó hegyén álló Mózes, tekintett most körül a magyar sors roppant lehetőségein és szeme beitta a vesztett Kánaánnak délibáb-vidékét, amit mármeg olyan erővel varázsolt elé a képzelet, hogy - percekig - az egész, mintha tündöklő valóság lett volna.
- És ez mind pusztuljon, egyetlen ember sárrálett utai miatt? - esett vissza tépelődéseibe. - Csak amiért én könnyű s átkos elégtelenségű voltam? Hogyan..!
De válasz sehonnan sem jött. Utat-módot a jóvátételre, nem látott sehol.
Belefúrta tüzelő fejét a vágtatásba.

Egy idő mulva arra eszmélt, mintha régebben nem hallaná már a kocsikerekek nyikorgását. Nagyon előre talált vadulni. S hogy valaki messzebbről erősen nézi, korbácssuhogva keríti, ijedten kiáltozza:
- Megragadott a kegyelmed lova, híres kedves Bucephalusa! Még lábát eltörvén, kegyelmed is gyalog esik s terhe alá temettetik! Fogja rövidebbre, ebbe nyomba odaérek és akkor már semmi baj.
Fokonkint józanult és ekkor felismerte a kiáltozót.
Fia volt.
De különös, az elvonuló káprázat utolsó rezdülésében, egy pillanatig, előbb még mintha ő maga lett volna, hosszú esztendők előtt, ifjú testben, töretlenül, minden dolgok legkezdetén... Mint aki ma indul, jót és csak jól tenni, életet, országjövendőt hódítani.
Valami édes nyilalást érzett.
S ez a fiu, mintha jel-képben beszélt volna most hozzá, titokzatos hatalmak sugalatára... De igaz.
Nézte szemeinek kínzó vasgyűrűi közül és mintegy a nagy hajrá erőlködésének torz vonásaiból alakulva, ernyedő, tisztuló lélekbontakozással, elmosolyodott.
Most... Hát most kapott valamit... amit mások száraz értelme soha meg nem ért. Elérkezett, mostanra ért el hozzá a kétségbeesetten unszolt válasz.
De hogy is hihette... egy percig, hogy lehetne akkora bűn, ami a bocsánat hatalmát meghaladná!
S felnézett a villámfénynél mintegy kétfele hasadó felhőkbe.
- Van kegyelem és történhetik a jóvátétel...
Azután már válaszolni is bírt.
- Nem tudom mint, csak valahogy így magába megrezzent a szegény jószág... s kevésbe múlt, hogy meg nem csúfolt. Nyilván valami hirtelen belső dolog rémíté meg. De már nincs semmi. Betört és jó alázatos.
Elindultak.
Megbékült, csendesen lezáró szóval, még egyszer szólt:
- Ezt azért viseld szemed előtt. Ember el ne higyje magát! Sem erejében, vagy biztosságában soha el ne képzelje magát. Árkon, fehér bőrrel, nem könnyű átalköltözni.
- Intelligo - hajtott fejet a fiú és szemérmes pillái alól révedt maga elé. Mármeg neki volt az a percnyi érzése, mintha apja messzebb célozna a szavak rendes értelménél. Nem-talán arra az előbbi... szörnyű dologra-e?
S valahogy különös mélyen vésődtek elméjébe a halk, szomorú hangok, melyeket aztán nem is követett több.
Bevárták a menetet, ki-ki elfoglalta helyét és a csapat vágtatott tovább.
Csakugyan rájuktört az égiháború. De ezegyszer nem baj. Elriasztotta, legalább egyelőre, az ólálkodó bandákat is. Sértetlenül tehették meg a hátralevő utat s érték el a kapronczai szállást.

HUSZONHATODIK RÉSZ
«NEC BIS IN IDEM»
LXXXII.
Nemigen volt királyi módos rezidencia, csak egy jobbfajtájú nemesi hajlék, annak is gazda nélkül, mert a háziak véletlenül nem tartózkodtak otthon - véletlenül éppen egy sürgős elhalálozáshoz kellett utazniok - de jó. A kulcsok, szolgálók, ottmaradtak, legalább meg lehetett húzódni.
Christa fő-palotásasszony rögtön ágyat bontatott a cselédekkel. A hölgyek Máriát ledugták. Erzsébet azonban ellenszegült.
- Hagyjatok csak - vacogtak a kék ajkai. - Majd később.
Roskadozott.
- A velencei követet s a palatinust - rebegte.
- De ugyan micsoda gondolat, kegyelmes Asszonyom! Miféle követ és tanakodások, mikor ilyen holt-eleven felségeitek! - lázadt a hű Bebekné és lopva könnyet törült. - Hiszen minden erődet veszted, szerelmes anyám!
Erzsébet a fejét rázta.
- Nagyok a költések. Meg kell a pénzünket fattyaztatnunk.
Amire aztán Bebekné is megtört.
- Verné meg a Nagyisten! De már akkor csakugyan... Majd hát idehívom.
Garay mindjárt a velencei úrral együtt érkezett. Szolgafiak szép kis ládákat hoztak utánuk. Kulcsokat a zárba, megforgatták s el. A követ kirakosgatta a százankint kötött aranyas zacskókat és az elcsigázott nő fejét hátravetve nézte fehér szemhéjai közül az ide-oda mozgást. Valahogy mintha álom lenne az egész. És hogy Miklós tollat fog. Valaminek alája ír...
- Felségtek nevével! - pillantott éppen hátra a válla fölött s erre ő, mint a dobszót halló harci paripa, rögtön felkapta megint a fejét és már teljesen éberen intett, hogy: bene...
Kicsivel később a két férfi előre került. A nádor kezeit dörzsölte. Hellyel kínálta a velenceit. A csókaorrú, sovány, apró feketeszemű ember azonban meredek volt és sötéten szórakozott.
Erzsébet feléje fordult.
- Nehezen utazhattál.
A követ meghajolt és csak hallgatott.
- No mi is, mi is...
Megint a kényelmetlen csend.
De a nő tovább ütötte a vasat.
- Már ennél jobban is vigadtunk.
- Hát megűztek az űzők! Kicsiben múlt az agyonveretés és hogy az aranyakat el nem fosztották tőlem az útonállók! Megjárta volna az én hazám, ha kétszer kell a magyar adót megadni! - fakadt szóra végül mégis a vendég, rendes magyar nyelven, mert mint a Birodalomba járó követek általában, jól beszélt magyarul, sőt ezúttal elég magyarán...
Erzsébet gyakorlott füle sokkal gyengébb jelre is fölneszelt volna. Most meg éppen megértette, hogy a rosszkedv oka: kettős. Nemcsak a viszontagságos út..! Azonfelül a sarc. A büszke Velence vazallusi helyzete. A magyar udvar szorongatott állapota egyszerre duplájára fokozta a szigetvárosiakban a lealázottság érzését.
Aha! A Lajos-féle kemény turini béke sebe felfakadt. Legjobbkor...
Hát csak elő, azt a maradék erőt! Semmi személyes nyomorúságok, sem kényeskedés - biztatta magát.
És nemmindennapi képességeivel meg is tudta csinálni, hogy a saját gyötrelmeit elodázza.
A dolgok velejére tapintott.
- Egy világraszóló hatalomnak valami csekélységeket fizetni, ebben uram a kis szomszédok részéről semmi szégyent fel nem találhatok. Sub conditione persze, hogy az a Birodalom igazán hatalmas.
Nem szépítgette az út alatt észlelt jelenségeket. És erős asszonyállati ösztöne - mint különben mindig, ha dühöngései el nem homályosították - ebben az őszinteségben megint megtalálta azt az egyetlen eszközt, amivel a jelen esetben használhatott.
A sértődött ember fokonkint puhult.
- Hát én meg a tiétekkel ellenkező irányból jöttem - mondta a meghallgatott vallomás végén. - De arra sem tanácsolom, hogy felségeitek az utat Zágráb és Vrána-Zárának folytassák.
Eltökélten a térdére ütött.
- Ej mit! Nézd, királyné... Nyílt beszédre egyenes szó. Fel van itt bizony ez az egész mindenség fenekestől fordulva. Lánggal égő pokolvilága ez!
- Bajban vagyunk, igen - bólintott Erzsébet, de a gyámoltalanság álarca mögött, közben új erőkkel vérteződött.
És egyszer csak kimondta:
- A tenger felől kell kapniok lázadóinknak az erősítést! Másat uram nem gondolhatok. Mert ilyen nagy mozgolódásra Horváthy püspök templomi szereiből már nem telik.
Hangja változatlanul jámbor volt. Köténykéjén szerény kis redőket karcolt a körme kifordított élével. Vaspillái alól azonban egy percig sem tévesztette többé az idegent. És látta, hogy célba is talált.
A követ ábrázata megnyúlt. Tekintetében apró fénybogarak ugrándoztak, annak jeléül, hogy valami lappangó saját-gyanuja kapott itt most lökést.
- Véli felségtek és nádor uram? - mormolt.
Garay egyszerre buzgón igenlette. Már megértette ennek az eszes asszonynak furcsa bizalmaskodását, amit eddig pedig nemcsekély helytelenítéssel bámult.
Nahát ez van itt... Ide akart eljutni. Kis kölcsön fejébe, majd tízszeres hasznot beszedni...
Rögtön elhalászta a szót, élesen nézett a követ szeme közé és hozzáfogott, hogy mentől ügyesebben szekundáljon a játékban.
- Ez uram annyi, mint a nálunk fellángolt zendüléssel együtt, a ti velencei portátoknak is kigyulladása. Tudjuk, hogy nehezelitek a magyar adó fizetését...
- Hát dicsőült Lajos királyotok azzal bizony porig alázta a Signoriát, mi tagadás! - köhécselt a követ.
- Azt ajánlom, felejtsétek el sietve az ilyen nyűgölődéseiteket és ne bolondoskodjatok! Fő ellenségteket, Nápolyt viseljétek inkább szemetek előtt. Mit gondoltok, ha az úgy a mi Durazzói-féle pártunkkal megerősödhetik..!
Tovább egyelőre nem bátorkodott, nem tudta, hogy meddig illenék az asszony terveibe, azért a következő részt megint neki hagyta és Erzsébet vissza is vette a szót.
- Mert itt a nemrégen meghalt Durazzói Károly nápolyi király magyar pártja forog a dologban!
S kifejtette, hogy ezt hogyan érti.
A két ország külön békebontói, suba alatt szépen összefogtak. Ha tehát a magyarországi lázadók felülkerülnek, akkor nemcsupán az itteni zendülés győz, hanem az Anjou Házzal együtt Velence is veszít.
- Csak pár rövid mondás! - nedvesítette meg kiszikkadt ajkait. - Jó. Mi elbukhatunk. De itt akkor a nápolyi és magyar korona egy és ugyanazon fejre kerül. Nápolybeli magyar királyok uralma jő. Megátalkodott ellenségeiteké. Durazzói Lancelot nevét már eléggé kiáltozni hallottuk.
Ennyivel Miklós meg is kapta a szükséges nyomjelzést. Közbevágott:
- Híres kalmárkodástoknak vagy egészen vége, vagy pedig fölötte meggyengül.
- Kár! - fejezte be a kötényredőzést Erzsébet, egy utolsó, gondos símítással. - Éppen mikor hajóbeli s mind fűszerbéli és kelmebéli, de minden más portékabéli kereskedésetek is, erre Magyarország fele annyira megnőtt!
- Mert azt csak nem, csak nem tagadhatjátok, hogy főleg az utolsó időkben, hallatlan hasznot is hajtottunk ama csekély kis adótokért? - élesedett a nádor. - Épp a turini béke igaz értelmezésétől vezettetve... hogy legyen mit átkoznotok. Nade majd vetélytársatok..! Majd Nápoly! - érződött szavaiból a gúny. - Vásáraitokat ő ingyen is megtartja, kitől félek.
Most egy utolsót nyomott a megzavarodott követen:
- Őfelségeik, uram, hogy ezt is említsük, őfelségeik Lengyelbe is elmehetnek, ha éppen úgy fordul. Ott is Anjou-magyar királyi uralom van. Ti nem tudom, hogy hova mentek. Nápoly kebelébe! Még ugyan Zsigmond trónrajuttával sem menekültök a veszedelemből - fordult karbatett kezekkel az ajkait rágcsáló követ felé. - Zálogba vágja az nektek Dalmáciát... akár magát a Signoriát is! Szokta. Szokása.
A szobára néhány pillanatnyi csend szakadt. Csak a falusi kutyák muzsikája hallatszott kintről. Valahogy különösen, orron át szűkölve, vonítva vinnyogtak. A beteg asszony össze is rezdült. De aztán elfelejtette és titkon a vendégre úsztatta szemét.
A követ némán rágódott a hallottakon. A szerepeknek ebben a pompás felosztásában, ellenfeleinek tökéletes összetanultsága mellett, nagyon elhagyatottnak érezte magát.
Végre megmagzott előtte valami a ködből s egyszerre mármeg átlátszó lelkendezésben tört ki.
- Vajjon ugyan hogy segíthetnénk? Mert oly lovagias népet, mint Velence, csak a testvéri magyart találhatjuk. S hisszük, hogy sem hűségünk, sem máskéntvaló viselkedésünk ellen semmi panasz nem lesz!
Amazok tudták, hogy most végleg betört és felváltva, mindent jól a szájába rágtak.
- Magyar követet adjungálunk melléd! - szólt Erzsébet. - Erigy vele a Dózséhoz, igen fennkölt szomszéd urunkhoz s ott ilyet mondjatok Őhatalmasságának: Tiszteletünk és legjobb köszöntésünk... Kívánjuk, a Nagyisten éltesse kegyelmit.
A nádor bólintott.
- Mellettünk állni ne terheltessék, gondunk viselését meg ne útálja. Gályákat küldjön!
- Tenger partjain azokat sűrűn jártassa és a mi pártütőinket a ti nápolyi ellenségeitektől evvel eléggé elrekessze - sorolta Erzsébet az ujjain.
- Őhatalmasságának e szomszédi jóakaratát, igazán nemkívánt alkalommal visszaszolgálni, mi majd dettó igyekezünk - fejezte be a minden reményen felül sikerült alkut Miklós, valahonnan fentről.
*
Megtörtént a búcsú és a követ mentette is mindjárt magát s magyar követtársával azonnal útrakelt.
- Quaerunt gentem, cum qua cadant! - dünnyögte a csendes, nyugodt Alsáni Jánosnak a kiszívárgott hírre Treutel. - Keresnek uram nemzetet, azmellyel együtt vesszenek... e bódogtalan királynők.
- Velünk együtt!
A fizetőmester megkapta a velencei adópénzt, Christa valahára a királynét, de az erőfeszítésektől már alig élőn. A kényes korába fordult asszony szédült, feje el volt fogódva, ájulások és mindenféle szokatlanságok kínozták, időnkint pedig olyan tüzes hullámok suhantak végig rajta, hogy fel-felsikoltott:
- Mintha leforrázott volna valaki!
Aztán lehunyt szemmel és szenvedőn, összetörten feküdt, az eléggé szegényes környezetben. Eleinte még a belátogató Miklóstól is elfordult.
- Hagyjatok!
És panaszosan nyögött.
- Ezt az egész parázson futást, uram, egyedül Szentgyörgyi Tamás bán tehetetlenségének köszönjük. Így kelljen a királyi utazások biztosítására ügyelni!
Zokogva fakadt.
A rémült ember gyámoltalanul keringett körötte.
- Teremtő Atyám, legalább annyit mondjon, hogy mivel könnyíthetnék!
A hidegrázásban táncoló test most éppen felvetődött. Egy elváltozott Medúza-arc bukkant ki a takarók közül. Az értelem előbbi szép sugárzásának nyoma sem volt többé rajta. Az asszony zavaros szemében a gyűlölet bolygótüze remegett, ajkain pedig a düh kiáltása tört ki:
- Kergesd pokolba a tehetetlen Szentgyörgyi Tamást! Kapja... kapja Lossonczy László a horvát-dalmát bánságot és főkapitányságot! Még mi vagyunk itt a király. Tanuljon a leckéből Szentgyörgyi s vérig keserülje!
Hol ért többet ez az úr Bebek Imrénél?
- Az első horvátországi utunkkor, ugye mégis elcsaptuk, Galiciába takarítottuk, helyébe Apor-Lackfi István erdélyi vajdát tudtuk nevezni!
Arról hallgatott, hogy Lackfi a legrútabb árulónak bizonyult és Miklós sem emlékezett.
Két tenyere közé szorította a fejét.
- Isten! Ha csak ennyi...
S elrohant.
Dehogy sokallta, mérlegelte. Használjon! Az a fő.
A maga férfi-nehézkességében valami rendkívül gyengének képzelte a női testet és felháborodott a puszta gondolatra, hogy annak védtelenségét sunyi gyötrelmek zsákmányolhassák.
Rémült igyekezetében példátlanul ridegen fogalmazta meg Szentgyörgyi elbocsátólevelét, Lossonczynak viszont már majdnem esdeklő szavakkal írt, hogy csak a báni méltóságba okvetlen beüljön. Azzal elő, két nyargaló szolgát! Szinte elűzte őket a háztól.
- Nemesleveleteket viszitek, avagy levágatlak pallosommal!
És remegett, hogy ennyivel vajjon eleget tett-e? Lesz-e vajjon egy kis jobbulás?
Vakon gázolt vissza az udvarból a záporeső pocsétáin. Kamarácskaféle szobájában egy csupasz lócára ült és tétován tapogatta a szívét.
Rosszul bírja... Ezek a nagy indulatosságok ragadnak.
Már érezte, hogy Szentgyörgyivel most igaztalanság történt. Az éppen nagyonis buzgó ember, mindjárt egy összeesküvés kiderítésével kezdte volt a bánságát. Neki köszönhető, hogy Zára, akkor régebben, a lázadók kezére nem került. Társaival együtt lófarkon hurcoltatta meg a zendülő Miksics Mirkót, azután fejüket üttette.
Hát ez a Tamás nagyon el fog majd azon az ő dorgáló levelén csodálkozni... Országos megmozdulásokért utóvégre nem felelős, ha ők nem..!
- Node férfi!
Jobban bírja. Neki pedig kellett a teljes bizonyosság, hogy a beteg mindkét kívánalma kétségen kívül teljesült.
Széttörülte homlokáról az izzadságot és karja ólmosan lehullt.
- Elromlott utakon nincs megállás.
S ő csak ennyivel segíthetett.
Lábpereceibe mármeg a köszvény hasított. Most egy percig az jutott eszébe, hogy ugyan mint lesz lehetséges erre a lábra holnap csizmát húzni?
De haragosan legyintette el a gondolatot.
Áldozzon ő is, ha Szentgyörgyitől áldozatot várt! Fő kérdés, hogy él-e vajjon az a szerencsétlen?
Az ámulattól majd leesett helyéről, mikor nehány óra mulva, a félszemű Forgách Balázs nyitott be hozzá s a legegyszerűbben.
- Salve Domine! Készülődjünk, mert hajnalban indul az egész Gorjánba, a nagyságod úri portájára s addig még akad néhány kis dolog, úgygondolom.
Alig merte megkérdezni:
- Asszonyunk?
A fiatal ember vállat lökött.
- Úszik. Nem merül el. Facta loquuntur! Megint fellábolt.
Majd egy csintalan ötlettel hozzátette:
- Hanyatlott idejű matrónák dolga! Tudom a kedvesnénémről. Mit se tessen félni. Tessen csak szépen odabízni. Ilyen akaraton, mint felséges anyánké, maga az ördög sem vesz erőt.
És vígan kitáncolt.
Férfias káröröme sokért nem adta ezt a sikerült kis vágást, cserébe egy régi, bolond fejjel átvirrasztott éjszakáért...
Fiffentett egyet és jókedvében két lyukkal beljebb övezte derekán a bicellust.
Gímest és Gácsot, a főpohárnokságban való megerősítést, őfelségéiknek azért soha el nem felejti. Ahol valami nagy dolog adódnék, az illőképpen vén szerető ugyan soha túl ne szárnyalhassa Forgách Balázst!

LXXXIII.
A beszálló kúria nagy udvara éledt. Ásítozó csatlósféle és álmos inasemberek ballagtak elő. Már készre fölnyergelt lovakat tereltek ki. Utoljára mégegyszer megvedeltették őket a méneskút vályújából, megrázogatták rajtuk a hevedert, leguggolva, a kengyelvas magasságát szűk szemre becsülték, aztán csendes vakaródzással felsorakoztak a kerítés körül.
Később a hintó is kigördült. Ezt meg a kút elé hátráltatták a fullajtárok. Pontosan, ahol a házból hosszan kivont szőnyeg végződött.
Dolog közben mármeg odakívülről érkezett egy kis róta; vagy hét lélekből álló. Javakorú, méltóságos külsejű férfiú vezette. Barna irhája, hajlott orra, mindjárt gyaníttatta benne a Garayt, minthogy sui generis, valóban a nádor vérszerinti unokatestvére is volt: István-fia Garay Pál. Hasonlítottak arcra is, csak ez kevésbé zömökül s a szeme majdnem fehéren kék. Első látásra szinte nyugtalanítóan forogva hatott az agyagszínű ábrázatában.
Az úrnak János nevű fia valamivel hátrább, a többiek közé vegyült. Jobbról egy hasonlóképpen félreismerhetetlen Garay, a nádor kisebbik fia, szintén Jankó. Rokonlátogatóban járt éppen emezeknél. Náluk érte a hír s hát természetesen azonnal velük és az atyja elé indult. De a többiek is, csupa Garay sógorság-komaság. Maróthy István; Kóroghy Fülpösfia István macsói bán, aki még Budán annyira felizgult, mikor Bebek a királyi tanácsban fülébe sugta a horvátországi útra vonatkozó aggodalmait. Keresztúry János dettó fiastól került elő. Ez karolta le a minap az ifjabbik Miklóst, amikor a zendülő kurtanemesek atyját szidalmazó szavain felháborodott. Nagyobbára közelvidéki birtokos nemesek voltak az urak. Nehányuk csak tegnap este szakadt le innen a kíséretről és fordult haza egy szóra, feleségéhez. A többit meg a királyjárás szele verte be, de most nem hiuságból, hanem a fenyegetett nőknek komolyan kéztől állni.
Garay Pál tanácsára úgy döntöttek, hogy nem növelik a házbeli sürgölődést. Majd idekint várnak. S beérték egy ital égettborral, amit valami sáfárféle ember hordott egy tálban körül.
Nem kellett sokáig rostokolniok. Bő ásítozások közepett a benti urak is szállingózni kezdtek.
Elsőnek onnan is megint egy fészekalja jött. A hűségesszívű Alsáni Pál, két fiával, László- és Miklóssal. Az ifjabbik Garay Miklós s a nemkülönben fiatal Kanizsay István félútban szegődött melléjük. Ez még egyre az ő üres malmában őrölt:
- Fognak-e megint égetni? - volt az első szava.
A két nádorfi melegen megrázta egymás kezét. Azután a tatárféle Dézsi Miklós lépett ki, elválhatatlan Kristóf öccsével. Őt követte a kis tömzsi Botos Gergő. Szeme egy kevéssé vöröslött. Miczk bánnal az este el találtak poharazgatni s valamivel tovább maradtak fenn a kelleténél.
- Áldás békesség!
Az urak süveg-emelintésével böcsületet adtak egymásnak. Az emelt süveg alatt parolázás indult.
- Hóó koma, megbocsáss..!
A társaság némely tagja a lajosi hadjáratok óta sem találkozott. Kicseréltek nehány szót az eltelt időkről, cudar fordulatról s közben lopva egymást is megnézegették.
- Eléggé szép nyalavári kompánia vagyunk!
Mert ma mindenki főruhát öltött. Nemkevés ékszer, toll és dísz...
- Seprű, az van.
- De seprűvel, mint róka a farkával, nyomunkat el nem törülhetjük, édes eggyem!
- Hát nem.
Végre úgy fertály hat óra körül kifutott a szőnyegen két nemesi herold és megszólaltatták hosszúnyelű sípjaikat, melyekre címeres kendőzászlócskák voltak kötözve.
A zsongás hirtelen elhalt. A kocsisok fel, a lovak hátára! Kísérők is, az udvarnak orral forgatott paripáik mellé.
A tornácajtó kitárult. Őfelségeik megjelentek a nagy arany reggelben. Elől Forgách Balázs hozta felső kézfedelénél fogva Mária királykát. Olyan családias meleg volt ez a kép, amilyen már régen nem. Valami kis szorongó, boldog, szemérmes-magyaros éljenzés lett.
Az első pár után Miklós nádor lépdelt hasonlólag az anyafelséggel. Mert odabent úgy határoztak, hogy a szertartásokat azért, ha valaha, éppen most nem szabad elengedni. Sőt mentől zavarosabb az állapot, az udvar annál kevésbé vegyen hivatalos tudomást róla.

A házeresz homályából szabadba érkezve, Garay egy csöppet valahogy megütődött. Mintha vérben lángolt volna a világ... És micsoda pompába borult kíséret!
- Mint a lakodalmasok, vagy -
Aztán szétengedte a homlokredőit.
Persze. Hiszen Auróra kél. Barátai pedig éppen az ő vendéglátó hajlékát akarják megtisztelni.
Tekintetével rámelegedett kisebbik fiára, atyafiságának is üdvözletet pillantott, megvárta, míg kocsiba ültetik a királykát, majd ő is hasonlót követett a hölgyével. Eligazította a kocsi párnáit s fel a csapólépcsőt, mint Forgách a túlfelől.
Forgách Balázsról eszébe jutott maga Forgách Balázs, azaz ennek minap esti mérgezett csípése.
Megfordult s hirtelen egy ösztönszerű, szinte rosszszúrású, kutató és kételkedő férfi-pillantással, asszonyához is bekémlelt.
- Matróna... Mi?
Semmi sem volt igaz az egészből.
Kicsit talán sápadt az édes teremtés... Sőt nagyon. De ez csak jól illett neki. Egyébként... asszonysors! Még az évek számától sem függ. Semmit sem von le az értékéből.
A szeretetnek egy szinte haragos hulláma öntötte el és keze ökölbe szorult, hogy nem, mégsem történhetett a dolguk sehogyan másmint. S megért minden nyomorúságot...
Lóra ült, átvette Treutel jelentését, akit előző nap vicéjéül tett meg, aztán jelt adott az indulásra. Szorosan megint a hintóajtó mellé zárkózott. Ügyelhesse gyengélkedő kincsét, amíg majd várának biztos menedékébe rejtheti.
Már azon sem kesergett, hogy micsoda kedvetlenség vár ott rájuk. Ha Gorjánban lenne a másik nő: s hát ott! Éjjel-nappal őrködik, hogy a két asszony megint össze ne találkozhassék, míg feleségét valahogy el nem távolította.
Mert lázadva érezte, hogy annak kell mennie.
- Nincs megállás...
Ő az úri és zsiványbecsület ezernyi szálával már emehhez fonódott, aki most halálos veszedelemben van s akitől eddig mindig csak vett, míg a másiknak mindent adott... a saját kihült szívén, személyén kívül.
- No még az is érték?
Olyan mozdulattal legyintett, mint aki elhajítja saját magát - és örökre.
- Üres szalmájú s éppen csak azért fent-álló ember... Mert hol az én nagy cselekedeteim?
Hamu és szemét. Gyűrű, de a porban s gyémánt helyett jég a köve. Elolvadt a napvilágon.
*
Közben a menet rég kihaladt a kapun.
A helység határában a hintó a minapi zápornak egy jókora tócsájába talált belecsattanni. A sárvíz csúful fröcskölt. De tépelődéséből még idejekorán felrezdülve, Miklós azért tisztán menekült. Oldalt szöktetett.
Valami sövényféle szegélyezte ott az útat. Ahogy nyujtott nyakkal ugratna épp, egy villanással véletlenül azt látta, hogy a cserjék mögött egy ember fekszik a hasán. Mellette a lova csendesen a béklyón. Csendben porcog a satnya leveleken.
Éppen szembe kapta az atyafit.
Sem emberen, sem a heverésén, sem a lován, nem volt semmi rendkívüli, kivéve a férfi arculatán az a nehány himlő. Azért mégis, valahogy jobban észrevette. Aztán megint más dolgokra gondolt.
Percről percre nyiladozott az ég. És egyszercsak mindent elárasztott a nap. Az aszott réten fürjek futottak. Kakuk és pacsirta versenyre kelt a levegőben.
Úgy egy fertály órán belül a kíséret tagjai kezdtek titkon gombolkozni, a királyi pompájukkal megvert utasok meg a kocsi-kalickában főni s párologni.
Miklós behajolt a leereszkedő ablakon.
- Kedvesem...
Erzsébet kinyujtotta a kezét.
- Jelenben semmi nagyobb bajom. Magaddal törődj!
Nyugodtan beszélt és nézett, de a férfi mégis tudta, hogy ez kemény akaraterőbe kerül, hogy az egész teremtés milyen nyomorult.
Órákig futottak.
Diakovárnál: huja!
Csak úgy köröm közül ettek valamit - lóváltásnak postája volt - a fölöskezes vezetékparipákat is megfüveltették, itatták, azzal gyorsan tovább.
De a nádor még zordabb lett.
Egy ragyásképű atyafi...
Vajjon nem ezt látta ő a kapronczai határban, ott a sövény mögött?
Időbelileg alig hihette. S az a kapronczai ember inkább holmi urasági naplopónak látszott és eléggé tiszta volt. Ennek meg sáros még a haja csimbókja is. S gyalogrendű.
- Disznópásztor lehet.
Tovább ugratott.
Az emlék azonban visszatért. Betört szálka módjára szúrt. És hovatovább mind gyakrabban kapott a szeme elé olyan ábrázatokat, melyekkel mintha nem most találkoznék először.
A szegény nőket nem akarta rémíteni, de Garay Pált odahívta egy fejvetéssel.
- Jösszte öcsém s mondd csak! Miféle patincsbetegségről tudtok itt erre mifelénk, mióta én innen el vagyok?
Pál fehér-kék szeme elcsodálkozottan úszkált barna arcában.
- Mink, bátyám? Köszönettel, elejétől friss jó egészségben vagyunk.
- Nevezetes hát... És meg itt már a második himlővert parasztot látom, csak ezen a kisdarabka úton.
- Ugyanbiza?
- Debizúgyse.
Pál fülelt még egy kicsit, ha talán egyebekről érdeklődnék a hatalmas rokon, ez azonban nem kérdezősködött tovább. Így ő két ujjal az árnyéksüvegéhez nyúlt és tisztelettel magára hagyta a töprengő embert.
A második Garayval együtt Treutel szintén odajött volt. Gondolta: ő a vicemarsall, illik. De csodálatos meredeken ült a ló hátán s mikor végreis elhatározta megtörni a csendet, alig mozgó ajkakkal és inkább maga elé őrölve beszélt.
- Hát ami az egészséget illesse uram, hihető, az egészséggel semmi nagyobb dolog nincs.
Miklós felébredt és furcsálta.
- Azért hagyj nehány alattas szolgafit hátuljáróban, sógor - dünnyögött a fogai közül. - Mert úgylehet, „anguis in herba”!
Homlokot ráncolt.
- Nem tudom mint, de itt mintha pár ólálkodó utánunk settenkednék.
Fogdossák össze ezeket a csatlósok s fegyver alá és vasba.
- Hozzák aztán majd elejbém, hogy megösmerhessem...
Treutelnek mintha magának is szem-ellenzője lett volna kétoldalról, nemcsak a lovának. Nézett előre, konokul.
- Senkit - mormolt valamivel később. - Senkit, lelkem, kedvesem, egyetlenegy főt is el nem bocsájtok e legényekből, szívem sógorom!
- Miért?
- Mert anélkül sem sok a közvitézlő népünk, a lappongók meg épp eléggé elsokasodva vágynak. Hogyazisten verné meg őket! - tette hozzá nála szokatlan hévvel, ami így, a szájvégéből fakadozva, kétszeresen fonákul hatott.
Miklóst valami névtelen rosszérzés futotta keresztül.
- Azt hiszi kegyelmük..?
- No még amolyan félelmesszívűnek gondolhatnál.
- Bizodalommal csak!
- Már mit higyjek? Kimondom akkor.
Őmaga is jó ideje figyelte ezt a köröttükvaló sündörgést.
- Szem alatt tartatunk, ispiónokkal kísértettetünk. Lépés, uram, mozdulás nem sok, annyit sem tehetünk szabadjára, édes felebarátom.
Szerinte egy dolog maradt itt! Hátat adni és nyakszakadtából rohanni.
- Úristennek ingyen kegyelméből, nem járhatunk messze.
- Vagy egy óra futamodásnyira Gorjántól - felelt Miklós, azaz csak ő gondolta, hogy beszél.
Vérig hült. A hang nem jött ki a torkán.
A két gyámoltalan nő..!
S fülében vészharangok kongtak.
Beszélt most már Treutel, helyette is. De az egyenes tartásából nem engedett. Mintha egy nyugtalan mozdulattal már felidézhetné azt a bajt, melytől ő is inkább csak a királynék miatt félt.
- Nem vetted észre atyafim, hogy itt tegnap óta micsoda elbámító változások és pacifikálódások lettek? Semmi gyulladások, rugódozások, sem rút kiáltozások, vagy másmiféle ellenkezések, uram!
Miklós hangja mostanig visszajött.
- Szólj tisztán. Mire aránzol? - kérdezte.
- Non sum propheta... s bár hamisan vélném! De úgy ne álljon, valakiknek nagyon szájaíze szerinti dolgot ne míveljünk evvel a mi félbehagyott zágrábi utunkkal és Gorjánnak való fordulásunkkal. Talán éppen a jó szűk csapdába futunk, kirenézve nem akarnának minket akadályozni, hogy fogatás, öletés, annál vígabban menjen.
Szőke pillái verdestek.
- Ember mit tud! Mit tudhatom... Úgylehet leseket hánynak és ezek az ólálkodók itt hozzá a martalék, hogy belekapjunk. Imehát megmondtam nagyságodnak.
Miklósban méglejjebb apadt a vér.
Egy tűnő pillanatig most meg az suhant az agyán keresztül, hogy nem talán a felesége-e..? Bosszú... Asszonydolog? De rögtön mélységesen elszégyelte gyanuját és mintegy titkon önmagától megsértődve, mármeg veres lett és pezsgő.
- Arra kijjebb nem mondom - mordult, a saját kétségeiről meg is feledkezve, magát haragba lovalva s lelkében vitázva holmi láthatatlan vádolókkal. - De ezek itt már az én földgyeim s itt uram, itt, itt hű a szív.
Treu telnek szinte nyelve hegyén volt a válasz. Egy gyors oldalpillantás után azonban helyesebbnek vélte lenyelni. Csak folytatta a konok előrenézést és magának dongta inkább:
- Hol tied már ez a föld, jóember! Hol hű már a jobbágy! S még ha a tieid hűek lennének is, az idegen latrak nemigen kérnek mostanában engedélyt az ide-oda bitangolásaikra.
Vajjon ki szavatolhat értük?
- Hajtsunk csak, hajtsunk! - hagyott rá okosan mindent a felhevült rokonra. - Akárhogy lenne is, ez a legbiztosabb remédium.
Egyszerre nagyon világosan belelátott ebbe a szakadtlelkű emberbe és a kétfelevaló, kétségbeesett kapadozásaiba. Megértette, hogy tulajdonképpen kit véd, mikor a környék hírneve mellett oly keményen kiszáll. Hogyan vívódik folyton, fiainak anyja és bizonyos „másik” személy közt. És szíve megtelt mély férfirészvéttel.
Ez a sors ugyan kijuthatott volna neki is, vagy akármelyiknek közülük. Mert melyik Ádám-fia ment a Sátán incselkedéseitől?
Senkit sem kérdezett többé. Saját kezébe vette a vezetést s már fogatot váltani sem engedett a következő postaháznál.
- Gyerünk, csak gyerünk, gyerünk!
Fölötte a vértarajos felhők, lova mögött a fekete gond. És egy percig úgy érezte, mintha, Atlasként, a felelősségek egész világát viselné cingár vállain.
- Magyarhon... Az utolsó nagylajosi sarj... Az Anjou arany-ág...
S jó, hogy már nem fustéllyal kergette a maradozókat.

LXXXIV.
A gorjáni vár feketére evődött falai távolból feltünedeztek. Később mintha a házi zászlók is megsejlettek volna az oromzat hegyén, amikor az úton, éppen a második és harmadik pár hintóvontató ló közt, bolondjába, egy rémült mezei nyúl talált keresztbe futni.
Az első pár vontató paripa nem tudott az egészről semmit és csak haladt szép engedelmesen. De a baloldali leghátulsó nyerges, mely eddig is okozott több-kevesebb galibát, rögtön meghorkant ijedtében. Hátrarugott, amivel átlépte a hámfát, belegabalyodott a mellette futó rudas istrángjába s ezt az elől haladó másik néggyel együtt, mindenestől ülve-rántotta.
Minthogy a sebesség eleven ereje nagy volt, nagy lett a rázkódtatás is. Az első pár fogatos ló leszakadt és hiába acsarkodott aztán velük az elülső nyergest lovagoló fullajtárjuk, azok csak mint az őrült. Emberüket is levetették s bele a világba.
Zavar lett, kavarodás és sokféle kiáltozás.
- Prrr te, ne, ne!
- Elibük! Kerízsd!
A fullajtárnak meg lába marjulhatott, mert ott feküdt gyámoltalanul.
- Ugyan fogjátok, valaki hozzon saraglyát, ezt sem hadhatjuk itt - izgult a könnyen izguló Kóroghy István macsói bán, mire a közemberek - végzetesen - különcsapódtak. Velükment nehány az urakból is, főként a virtusos fiatalok közül. Ezek annyira fitogtatták jólovas voltukat, hogy a nagy versenyfutásban egy-kettőre csak holmi vonagló pontocskák lettek belőlük a látóhatáron.
Maga a hintó, noha oldalt billent, de Isten csodájára nem borult fel, sem csonttörés nem lett a megmaradt állatokban. Mindössze a két sátortartó selyemkötél pattant el a kétféle erőtől és a felvonó ernyő csuklott hátra.
A megfogyatkozott kíséret azonnal körülfogta a batárt. Az urak próbálták volna újból kifeszíteni a tetőt és összetoldani a négy kötélcsonkot, de a testi munkában járatlanul, sehogysem boldogultak szolgák nélkül. Vagy inkább egy más ok következtében...
Kísértetiesen sápadtak voltak, némelyiknek még a szájaszéle is rebegő fehér. És Erzsébetnek később, lázálmaiból felriadva, sokszor jutottak eszébe ezek a sajtszínű arcok, hogy ezzel kezdődött...
Egyelőre most azt hitte, hogy a váratlan kaland, vagy Mária miatt van a rémülés - aki áldott szokása szerint nyomban elvesztette magát s aléltan hevert az ülésen - míg aztán Miczk bántól el nem hallotta az igazi okot.
S hát: a nyúl!
- Ez a nyúl! Egy beste dög... Fene teremtette beste dög!
Eddigre már a kis tatáros-féle Dézsi Kristóf is homlokát szárogatva szörnyűködött.
- Így, de hogy így éppen keresztbe messe az utunkat! Szálljatok le királynék, hitemre kérlek, mert gyászos ómen, kiből a legrosszabbakat ominálom.
Öccse, a ferdeszemű Miklós, inkább lóhátra ülést javasolt volna.
- Avval hamarabb is Gorjánba érünk.
Hát babonával sebzettek voltak ezek a különben oly páratlan Achillesek és rettenhetetlen hősök, mint a sötétben sikoltozó pulyák.
Treutel megkísérelt volna rendet teremteni. Könnyenpiruló szőkeségében odalángolt:
- De ugyan okosodjanak az elmék! Szittyák s magyarok vagyunk, bálványozó rómaiak uraim nem vagyunk, hogy a szándékainkat majd talán még esztelen madarak reptéhez is alkalmaztassuk!
Forgách Balázson és a másféle zsibbadtságából ébredő nádoron kívül azonban csak Erzsébet szólt mellette. Az udvarló hölgyek ruháikat féltették a lóháti törődéstől, Christa pedig, aki a királyné kocsijában ült, éppen eléggé ismerte asszonyának gyengélkedő állapotát ahhoz, hogy ne akarja lovon rázatni.
Dézsi Miklós, Treutel, Garay és Forgách, a köveknek beszélt. Ahelyett, hogy rohantak volna, a természetfölötti jeleket neszelő kíséret összebujt, gondnyomott s roppant körülményes vita készülődött a nyúlfutás jelentőségéről és az út folytatásának mikéntjéről.
A tanakodás egykettőre feleseléssé fajult. A lárma közepett senki sem figyelt, sem a hevesen integető királynéra, annálkevésbé a tömzsi kis Botos Gergelyre, erre az alacsonyabb rangú és alkalmasint csak kopoltyúval lélegző úrra. Pedig ez, szegény, már kétmarokkal gyomlálta a haját, úgy mondott volna erővel valamit, amit sereghajtóban tapasztalt.
- Énistenem átka! Idehallgassanak hát kegyelmük! Az a nyúl... Zsákból ugratták ránk... s készakartan, úgy eresztették a lovaink közé... zavart kelteni! Szememmel láttam pár afféle gyanus embert!
Most hirtelen Christa is felsivalkodott.
- Fegyverre! Csillog amott a bozót!
De a nagy királymentés zajában mindez vígasztalanul elveszett. Míg egyszerre csak... valami elfojthatatlan, vészes nyerítés. Gallyropogások és kicsattanó moraj... S már nyakuk közt is volt az éppen elkerülni akart veszedelem. A vasaiban csörömpölő, harcos vránai perjel Palizsnayval, meg a hozzá hasonló két füstmarta képű Horváthy fickóval az élén, valóságos dandár zúdult rájuk.
A készületlen emberek közt vak rémület, kiáltozás és ide-oda futkosás tört ki. Vita hevében nagyobb részük gyalog szállt volt.
- Jó lovam!
- Hejj, ti legények, ide hozzám! - kiáltoztak.
De kinek! De kinek!
Kiderült, hogy a hintóreparálás miatt sokan még kardjukat is levetették. Ezeknek most végük. Mert kaptak bár fegyverükhöz, lovukhoz, de semmit meg nem leltek.
Pillanat s már villant is az embergomolyagba beugrató Horváthy László pallosa és a gyönyörű ifjú Garay János feje porban görgött.
- Lakoltok ma bezzeg, ti ország dolgait rontó, dölyfös Garák!
A fiú apja mint az őrült. Neki a hóhérnak!
Ezalatt azonban már valami hárman környékezték és a legifjabb Horváthy - ez a mesterségénél fogva katonaféle - vértivott diadallal kacagott.
- Tésis akarsz egyet? No jere hát komé!
S hamarosan Garay Pál fehéren-kék szeme is lecsukódott a barna arcában. Lefejezett fia mellé zuhant egy iszonyú sebtől és többé nem mozdult. Horváthy csak úgy továbbröptében törülte bele a húsvágó bárdot.
- Hozzá, hozzá!
- Korpázd a bestyét! - rivalt a felelet.
Más csoportok szintén hörögtek, dulakodtak. Nehány ló megrőkönyödött, gazdáját kezdte keresni s orral hátba túrtatni, többen pedig válogatás nélkül borultak fel a legelső üres nyeregbe, amivel kissé mindjárt emberedtek.
- Árulás! Attentátum! - ordították.
- Vesszenek a főbbek ellen feltámadók!
Aztán, öklelő bikákként, bele a vastagjába.
Egy porfelhő, merő kirugdalt fű, kavargó és füstölgő lárma lett az előbb még tűrhetőleg nyugodt foltocska, a sík mezőben. Legborzasztóbb az volt, hogy semmit sem lehetett világosan áttekinteni, bármi tervet kigondolni s ahhoz igazodni.
Az ifjú Kanizsay István például csak azt látta, hogy Treutel Jánost valaki fogcsikorgató útonállók torkonverték s éppen most esik le mellette, már ő maga is az ellentáborbeli Szerdahelyi Péter kardjában evickélt. A két riadt Dézsi testvér majdnem egymásnak tört. De meg is teszik, ha az utolsó percben fel nem ismerik egymást.
- Miklósom!
- Jó Kristókám!
Rémült örömükben aztán együtt csaholtak a támadókra:
- Ha van Istenük, szálljanak magukba! Szálljanak vissza a korona hűségére kelmeik!
Jutott eszükbe éppen.
A szőke békaféle Szöglaky - most is borosan - valami ocsmányságot mondott. Azzal odanevetett rájuk és állva a kengyelben, hegyestőrével már úgy át is verte az ütni készülő Botos Gergely mellét, hogy mint a tűreszúrt bogárnak, hátaközepén szaladt ki a szerszám vége a szerencsétlennek. Teleszájból egyet vért loccsantott s ezzel örökre megszűnt bajkiáltó és Botos Gergely lenni.
A szilaj Szöglaky közben kidobta szeméből a haját. Rögtön Alsáni Jánosra evvel, aki két súlyosan sebesült fia mellett állt őrt, másképp sehogysem segíthetvén rajtuk. És a dühödött ember le is ütötte volna, ha Garay Miklós nádorfi nem éppen most fekteti fűbe a második Korpádyt. Buzogányával akkorát húzott a megkakasodott Szöglakyra, hogy ez világát vesztve gördült János úr mellé. Majd az ifjút aztán el is nyelte a porfelhő és a zűrzavarosan kavargó hangorkán.
- Űzd, vesszd! Csak koncról koncra!
Mészárlás volt.
- Lecsapdozni, rabságra hánni!
Forgách Balázs küzdelmében pillanatnyilag szünet támadt. Babonás bicellusa a markában, ez akkor égen-földön semmitől sem tartott. Felágaskodott a nyeregben és most valahára vethetett egy tekintetet a hintó felé.
Szerencsére egészben volt a kocsi és benne a két kegyelmes úrnő, bár a harc persze éppen a batár körül tombolt legádázabbul. De Christa ez egyszer Isten nevére méltatta magát, egyenesen fenn állt s fiatal, bűnös életének legszebb cselekedetét készült éppen végbevinni. Testével fedezte asszonyait. Úgyszintén a vén szerető is.
Hát ez csakugyan... Még ebben a kábult percben sem kerülhette el Balázsnak, azt a fél szemét. Tisztelet, becsület...
Gyalog szállt volt a lováról Garay - ő, az egyetlen, láthatólag magaszántából - és véres torlaszként emelkedtek már előtte a holttetemek. Valami sebestől második kardot keríthetett a sajátja mellé s régifajta kétkezes vívó létére úgy malmozott most velük a hintó előtt, hogy senki a kocsit meg sem közelíthette és hogy szinte csak két ezüst-violaszín fénygömbnek tűnt a két penge szédítő gyors körbesurrogása.
Ebben a pillanatban még ellensége is megbámulhatta ezt a férfit. Valami átszellemült, rendkívüli látvány volt, a sugárzó vas-arcával, megfejthetetlen mosolyával s nem, cseppet sem vén és nem bús. Sőt mintha most kapna éppen valamit, vagy adna... De valami nagyszerűt, amit rég kívánt volna adni, vagy kapni... s nagyon.
Mámornak rövid másodperce volt az egész, amilyet csak a közelharcok tébolyállapota szülhet, de talán épp ezért, lelke fenekéig világított le Balázsnak.
Mi volt ő maga kis kapzsiságaival, kárörvendéseivel, ehhez a sokszor lekicsinyelt félistenhez képest!
Nem bírt a fellángoló ifjúi töredelmével s lobogva a felindulásban, engesztelő, áradó hangon, odaüvöltött a zsivajon keresztül:
- Nádor uram! Édes nagyságos uram! Azon kérlek, salválja uram őfelségét és magad magadat, hogy még a várba élve eljussatok. Mink itt ezeknek martalékul maradunk... majd csak elbirkózunk!
A nádor kurtán szétlövelve, szétfele valamiképpen felpillantott és oda a kiáltozóra. De különös és egyben utolsó volt az a tekintet, amit váltottak. Épp akkor úszott egy nagyot, vízszintesen, Horváthy János szablyája és a vigyázatlan Balázs szőke feje avval le.
Egy martalóc reptében rögtön hozzákapott s azon véresen, szinte még élőn, megdobta vele a kocsit.
- Vívj hát! No vívj hát, tyúkkirálynék latra!
És megint megragadta a hirtelen lesárgult fejet és másodszor is odaverte a hintóajtóhoz.
- Kopogtassunk csak ekicsit! Háthogyha nekünk is jut...
Undok, buja röhögés lett. Az ellentábor kedve felpezsdült és a hórihorgas Jánky László mindjárt megkockáztatott egy ugrást a kocsit védő Garay felé. De kardja a karjával együtt vált le a törzséről s olyan gyors volt ez a második körsodrás, hogy ugyanazt a lerepülő testrészt mégegy helyütt megmetszette ugyanaz a burrogó penge.
A körül lévők beleszédültek.
Palizsnay épp most rántotta ki tőrét a hörcsögként vívó Miczk bán oldalából és egy csodálkozó villanással azonnal átlátta, hogy mi lehet ebből. Ez majd sorba kikészíti itt az embereit s bátorságukat szegi...
Hideg esze a helyén járt. Elordult:
- Karddal meg nem győzhetitek, nem látjátok? No ijjászok, elő!
Példaképpen féltérdre bocsátkozott, maga lőtt elsőnek s kapásból talált is. A nyíl, alig két ujjnyira a szívhez, megállt a nádor testében és tolla a repülő erő ütközésétől néhány pillanatig még peckesen remegett. Jó feszes talajba kapott.
De Miklós le sem nézett a találatra. Csak folytatta azt a sajátságos, elszármazott mosolygást s tovább és csak tovább...
«Mene, tekel», ugye..!
Hát van bocsánat és van fizethetés. A Nagyisten... S nem kell szennyeivel s ledobbantó terheivel örökvándor lenni... Únt örökéletű.
A második és harmadik nyíl csapódott.
Rájuk sem ügyelt. Mert ugrik ám ujabban egy hinlónak horkanó eb! Amire megint növekedett az elesettek torlasza.
De ez már nem tarthatott, nem volt emberi, hogy egyetlen ember így egymagára, mint egy eleven célozó pont... Christa mögött felemelkedve, Erzsébet is bomlottan vijjogott, tombolva tiltotta: «akármi eventusa legyen!»
Ő azonban még ebből sem vette tudomásul, hogy olyan már, mint egy nyilakkal tüzdelt mártir-Sebestyén kép, csak mikor a kiálló nyíltorzsák kezdték a mozgásban gátolni. Szemében akkor egy pillanatra a józanság száraz fénye jelent meg. Félkézre csökkentette a kard dolgát, másikkal futva áttapogatott magán, végigropogtatta, sorba testébe tördöste az alkalmatlan szárvégeket s azzal burrogott is megint a két ibolyaszín-ezüstös fénygömb.
Mostanig a karddal próbálkozókon kívül a számszereseknek egész sora térdelt. Szűkresunyorított szemrésükből célozgattak hozzá.
De Horváthy nem bízta többé rájuk. Erőszakkal kitépte magát a látvány varázslatából s odaintett egy gyéren himlőhelyes legényt.
- Jösszte Brankó fiam... és arra ni! Hasra csak. Kerüld meg a kocsit és...
- Tessen idebízni - vicsorodott vissza a bosnya legény, vadul.
Ugyanaz a himlőhelyes fickó volt, aki az út alatt is egyre a menekülők körül keringett. Elég gyakorlatot szerezhetett közben a settenkedésből, mert ez mint a kígyó, egyszerre olyan semmikicsivé vált. És olyan egykettőre bent termett a hintó alatt, hogy saját gazdája elámult: szemfényvesztés! Az előbb még itt állt mellette s már e percben Garay csizmaszárán függ.
- Rántsd! - akarta éppen kiáltani.
De addigra parancs nélkül is meglett.
Hosszabb lett volna elmondani az egészet, mint ahogy történt.
A nyilakkal tüzdelt test barna tömege megrendült, a két fénybuborék rázkódva lassudott, lohadt, hirtelen kialudt, két kard lett csak belőlük - csupasz valóság a lenyügöző csodából - és arccal előreborulva, porban hevert az óriás.
Oly kevéssé valószínű volt már ez az egész magános hadviselés, utána meg az az élőbálvány dűlés, hogy a körüllevők mindegyike csak hőkölt. Senki sem mert a lezuhant kolosszusnak közelébe sem menni. Míg végül Horváthy János észbekapott, rekedt diadalordítást hallatott, az orvul elrántott nádor mellé toppant s az elomlott tömegből most vastag, vörös sugár lövelt fel, ívelve.
A mészárló Horváthynak markába szakadt a levágott fő. Megragadta selymes medvebundájánál és merev karral magasan kitartva, felmutatta.
- Imé a haza fiait annyira búsító, negédes, rossz nyalka ember! A magát nagyító, elhitt kérkedő!
De oly fonák volt ez a piszkolódó kis köpködés, kézben azzal a nemes fővel, hogy Palizsnay az úribb ösztöneivel azonnal megérezte. Intett, amire Horváthy elnémult.
A vágott nyaktorzsából ezalatt tovább szívárgott a halavány savó. A gyönyörű, ápolt szakállörvet sem kímélte, megmetszette a pallos. De a lesápadt ajkak, azzal a titokteli, komoly mosolygással, még egyre mosolyogtak s a tágra felszakadt, hű barna szemek még folyvást előre-valahova, a hintó fele néztek.

LXXXV.
Garay nádor nem volt többé.
És ezzel mintha váltott volna is valami láthatatlan kerék. Egycsapásra megfordult a szerencse a védők dacoló kis csoportjában. Ami parazsa maradt az őrült reménynek, egyszerre kihúnyt. Az urak, akik közt már egyetlen épkézláb sem került, hirtelen ráeszméltek szörnyű sérüléseikre s a rémület és szenvedés kettős bódulatában, többé nem volt nehéz velük a dolog.
Hosszúbácsy László és Poháros Pál szinte játszva kerítették be Keresztúryt, fiastól. Czuzy Mihálynak sem került sokba a halként tátogó Zudar István főkomornyik fejét lesarabolni, mialatt Petőfia János ugyanennek a Zudarnak Mihály nevű bátyjával hasonlót követett, a duhaj Kun Miklós pedig Maróthy Jánost találta el fokosával, éppen fejelágyán. Kóroghy Fülpösfia macsói bán kergettette ugyan még egy darabon magát, de ő sem sokáig. Kétségbeesett ötlete, hogy visszahozza az úrfiakat és csatlósokat a lóhajkurászásból, segítségül, megmaradt örökre a tervnél. Egy ügyes hurokvető zsinegkarikát dobott a nyaka köré s kirántotta a nyeregből a porba, ahol a két Dézsi testvér már egymás tetejébe hányva hörgött, Kristóf belseje szörnyen kiömölve, a zsebnek hasított hasfalán.
Horváthy még mindig markában tartotta zsákmányát. Tanácstalanul, nemigen tudott tovább a fejjel mit kezdeni. De hogy az embereik olyan dülledten figyelték is mert közben ráeszmélt a királynékra, hirtelen egyet gondolt. Körbesomondorította nehányszor a kelletlen terhet s be a tető nélkül maradt hintóba!
- Ejsze látogassuk meg hát őfelségeiket is ekis ajándékkal, jutalmul a boldoggá tett népek épüléseért! Fogjad csak asszony! Ennegtova szorongathatod már...

... Verőcze. Nógrádverőczén volt egyszer ilyen valami. A tilos szerelem kezdetén, egy régi tüzes-Szentlőrinc éjszakájának égi kövek hullásakor. Csillag közepébe csapódott egy üstökös csillag, amit Miklóssal összeölelkezve néztek, sorsuk jóslatát találgatva, mialatt a megcsalt királyfi férj, Nagyszombatban, feküdt házában és haldokolt.
A fej pontosan Erzsébet ölébe szökött. Párolgása már lehűlt, nyirkos érintésű és zöldes színű volt. De bár távolabb valahol estek is hangos kiáltások, magában a díszkocsiban semmi. A palotásasszony csak meredt tovább elbűvölten az őrhelyén, Mária világtalanul, a királyné pedig ült, csendesen.
Semmit sem érzett.
Miklós: nincs. Nincs többé.
A bálványdűlésnek abban az előbbeni egyetlen, csontighasító pokolkínjában, valami hirtelen megszűnt, mintha elpattant volna benne. A képesség, tovább szenvedni.
Látott jól mindent. Akit olyan eszeválott szenvedéllyel szeretett, hogy asszonyi és királynői hírét-nevét dobta oda érte áldozatul s élt a gyalázatban és örökös belső háborúságokban: Miklós nincs. És látta ott a lekaszabolt hullák kévéit a földön... Igazi vérfürdő. Gazdátlanul futó paripák... Vad legények szanaszét, púpnak ejtett háttal lovon gubbadva, szétsunyító, veszettpatkány tekintettel és le-lecsapkodva, mint iszonyú dögkeselyűk. Ott hever az a megcsonkított, aranybarna tömeg is, a kocsiajtó előtt... Pontosan tudta, hogy ki. Mégsem mozdult. Megfagyott. Szeme két lakatlan üregként tátongott, szíve pedig olyan petyhüdten csüngött a mellében, mint egy ázott zacskó. Mintha ő lett volna és már mégsem ő.
Rátette a holthideg homlokra fáradt kezét - ezt is csak úgy, mint valami közömbös tárgyra - a sajátságosan megritkult, híg és üres levegő fénypermetegében felemelte pilláit, hűvösen, szinte ijesztő nyugodtan odanézett, le, Horváthyra s szokatlan mély hangon így válaszolt:
- Sikárius! A dolog hibásan esett, sokféle gonoszságokkal van tele és neked mégsem használ. Szakállkötés alatt fizetsz meg ezért. Ráemlékezz, amit mondok.
Indulat nélkül, megállapító, száraz hangon jelentette ki ezeket, mint aki természetfölötti világossággal lát valamit... csak egy nyitott könyvből olvas. Vagy mint aki bűnben, nyomorban, beszennyezetten is azért változatlanul fejedelmi személy és sorstól elrendelten most ítéletet hirdet, mint már annyiszor ezelőtt.
Mint mindig, utoljára megint igazán felsőbbrendű volt, amit Horváthy nem is tűrhetett tovább.
- Te nem orcázhatsz itt, banya! - dobbantott egyet, acsarkodó gyűlölettel. - Neked van itt ma számadásod, fertelmeskedő! Szemben is leszünk, megvallatunk, ezt magaddal jól elhitesd! Aj! - legyintett. - De mit beszélek... Ki, ki! Szálljatok, ugyan takarodjatok már onnan kifelé!
A katona-Horváthy is odajött. Tenyerébe tapsolt.
- Csak mit gondoltok? Fogtok itt még nekünk hintóban páváskodni? Megteszi nektek egy trágyahordó lajt is - fejezte be vad élcelődését, ami alantas állapotában határtalan jóleséssel töltötte el.
Két poroszlóféle azonnal felragadta Máriát. De Christa maga bocsátkozott le a hintóból és Erzsébet intett, hogy szintén... Saját lábán óhajt kiszállni. Hozzá ne nyúljanak. És karjában az a szeme előtt szoborrá dermedő fő, nem, továbbra sem érzett. Ment, lépdelt: kipp, kopp, egymásután. Elvándorolt volna így, akár örök időkig, hallgatva azt a kongó hangot, melyet cipősarkai vertek fel a kiaszott földön.
Ugyan mire is megállni, pihenni? Mire volna még ellenszegülni, akarni, bármit tenni? Mire!
Kis halom halmosodott eléjük.
Ezen a csöppnyi akadályon most mégis fennakadt a gépies lépteivel és önkéntelenül felpillantott.
Régi nagy haragosát, Vránában házigazdáját, Palizsnay János johannita perjelt látta. A válságos percek önkívületében nem volt elég értelme őt felismerni; de azért fel sem fakadt benne a kérdés, hogy ez meg hogyan termett ide, a nagy messzeségből. A szikár, kemény arcélű ember egyszerűen ott sudárlott előtte felleghajtójában, páncélvasaiban, karbafont kezekkel, éppen, mint utolsó találkozásukkor. Sötét szeme a hideg megvetéstől ugyanúgy, szinte hátravonulva, ugyanolyan kérlelhetetlenül nézett felé s mintha mindez csak folytatása lett volna annak a régen félbeszakadt órának... Olyan tökéletesen beillett ebbe a végzetes képbe, melyben minden dűl, bukik, hogy nélküle el sem lett volna gondolható.
- Régi látogatásodat, asszony, visszaadjuk, mint egykorban Vránában megígértük - szólt a zord jelenség. - Elérkezett az időd.
Csak ennyit. Azzal, mint úr, halkan, keményen, rendelkezett.
- A nyakvasakat, kéz- és lábpereceket hozzátok. E nőszemélyt harcban elejtettük, a haza ellenségének jelentjük, arestáltatjuk s leányával egybe, Horváthy Pál zágrábi püspök rokonunknak ivanicsbeli várába rendeljük, a legerősebb őrizet alá. Azt mondom - csörrentek meg vaskesztyűi - hogy mindenféle cseltől jól megtartóztassátok őket, szökésük tenektek is fejetekben járván.
Horváth Lacza ugrott elő. Már kéznél tartotta a kívánt szerszámot s az istenért el nem engedte volna, hogy ne ő...
Munka közben szemtelenül befujt a királyné tarkójának nyakpelyhei közé és mutatóujjával megcsikkantotta, kicsit megnyiszárolta az oly borzongatólag titokzatos fejedelmi húst:
- Csikk-csikk!
Mintha gyermekkel nyulacskát-vadászt játszanék.
Majd trágár-katonásan felröhögött.
- Lakolik ám most, ki sokat csintalankodott!
- Pedig ni! Deresedik már a jó kabla! - tódította a tréfát a vastagállu fattyú.
Erzsébetnek egy arcizma sem rándult. Tiltakozás nélkül nézte azt is, hogyan verik fontos láncra az aléltat. Csendesen, mindössze ennyit mondott:
- Úgy jársz, mint aki felpök az égre. Magad nyálát, magad rútságát kapod az orcádra vissza. Ez itten a király. Te pedig lábapora maradsz, mindörökre.
És volt benne valami, ami végett még ebben a teljes kiszolgáltatottságában sem lehetett megütni.
*
Christa fő-palotásasszony megkötözésére nem került sor. A nagyállú fajankó mindjárt első perctől fogva éhes szemmel nézegette s romlottfogú szája zavartan vigyorgott.
- É, tiszt uram! - fakadt el most irigyen. - Csakhogy én ezt magam tetszésére már elválasztám! Saját ragadományom ez a fehérnép!
A kényes úri asszony őrültként meredt rá. De a barom be sem várta feljebbvalója engedelmét. Hurcolta is rögtön.
Erzsébet nézte az ördögi menetet. Látta és mégsem látta, hogy a szőke szépség körmeit hegyezi, kétségbeesetten a barbárnak szökik, a feldühödött martalóc erre a nő hajába markol, ökle köré csavarja azt, durván hátrarántja a fellázadt játékszert s vér, megint vér lövel egy tetemmé ontott testből.
Szerette. Ezt, nohát ezt az egyet a sok oktalan kis szolgálója közül, szíve szerint még kedvellette ezen a világon. S csak természetes, hogy veszti...
Nyakát már szorította a vas-örv. Kezein, lábain, golyós láncok súlyosodtak. Állt és bámult a fénylő porszemeket táncoltató, csoda-ritka, értelmetlen és üres, üres levegőbe.
Miklós nincs. Az az egész világát betöltő kincse, akit ez a név jelölt... S mostantól többé meghitt asszonybarátja sincs, aki annyi jó és rossz órájában osztozott.
Arcuk a látóhatár hátterében mégegyszer megképződött, nőtt, a végtelenbe tágult, löketenkint egyre nagyobbodva előre rohant, egészen közel ért, az előtérben remegve megállapodott, majd túlzott méreteiben, vakító szivárványfénnyel, egyszerre elpattant. Nincs!
Olyan volt ez a kis szó, mint egy mennydörgés. Utána hosszú időre megsüketült.
- Halottak szerbe-számba hány? - hatolt később a fülébe, valószínűtlenül.
Nehányan erre nyilván olvasni kezdték a levágottak tetemeit.
- Hű, a kedvesannya ne szeresse, be rút! Ez lustos bélésit mutogatja...
- Dobd csak! - zsibongtak szakadozott foszlányokban, erről-arról, mindenféle hangok.
- Mit csináljunk uram a különszakadt főkkel? - kérdezte valaki.
Válasz nem jött. A parancsnokló tiszt valahol messzebb dirigált.
- Csiba! Ugyan vesd odébb... sok beste dögöt... mit! Talán még sokat hajlongjunk utánuk!
Nem maradt név említetlenül az udvariak közül, tehát épen sem, a trónnak egyetlen hű alattvalója. Csak természetes... Csak érthető...
- Sebesültekkel mint légyen? - nyerített fel most ugyanaz a nagyállkapcsú zsoldos, akinek zekegombjain még ott árulkodott a kedvenc Christa hajából nehány aranyszál.
- Úgy hatta meg fővezérlő urunk, hogy ezek részben Pozsegába, Csáktornyába, másrészt pedig majd Orjavába és Pachitelbe vitettessenek... de előbb vasba!
Éppen Garay Miklós nádorfi testét ragadta karjába két bujnyik. Lazán kifordult tagjai lefüggtek, a föld porát söpörték. Pillái mélyen az arcára voltak hunyva.
- Ejszen... halott? - ruccant meg a lábtól való ripők.
- Vidd csak vidd. Még az előbb ráért vért hánni - felelt a cinkosa kurtán.

A hangyabolyként nyüzsgő réten, nyugodtan, mint valami gondos gazda, aki learatott búzájának betakarítására ügyel fel a szerűn, Palizsnay jött éppen arrafelé.
Megütötte fülét a Garay név.
- Várjatok csak! - intett.
És odahívatta öccseit, a két Horváthyt.
- Úgygondolom, illő, hogy a három főket, ugyanis a bak-nádor Garáét, öccse János és Forgách Balázs vezetők fejeit Asszonyunk nyerje.
- Nápolyi Margit?
- De sok asszonyod van! - tett Palizsnay egy csendes, türelmetlen mozdulatot. - Facile intelligitur. Kell, hogy őfelsége valami kis vígasztalást kapjon. Még ma sem tudja bizonyosra urának vesztét.
Egy pillanatig szűkre húzott szemmel tűnődött, azzal már készen is volt határozata.
- Postalovak kiállva, sebes iramú hajó, legyen minden egybe és együtt.
Nem küldhették holmi paraszttal sem a királyi gyászhírt, sem a „kárpótlást”.
- Magam viszem rögtön a fejeket Nápolyba.
Mindössze annyit jegyzett még meg, hogy a lágy részeket ki kell a fejekből szedni s majd úgy aztán méz közé rakatni őket.
- Septembris hava bár, de még mindig forró az idő - legyintett, mintha csak egy alkalmatlan legyet vert volna el magáról.
Kihaladt öccsei közül, a két vadóc pedig, csupán mint holmi csatlós, szolgai alázattal, sőt szinte vallásos áhítattal nézett a nagy rokon után.
*
A fogoly asszony előtt Palizsnay megállt búcsúzóban. Nem fonta le melléről a karbatett kezeit. Lábait katonásan szétvetette s keményen és mogorván beszélt, de ez legalább mosdatlan szavak nélkül.
- Kincs. Pénz!
A nő nem értette.
- Hol a pénzetek? Az a hétezer arany adó, amit épp most kellett Velencétől kapnotok.
Az asszony fásult közönnyel bámult.
- Keresd. Ti dolgotok.
- Kis gyűrűsös, avagy királyi titkos pecsét?
- Rajtam.
- Nosza!
Erzsébet réveteg szeme elbotlott a nagyállú ripőkön.
Erre fáradtan megmozdult és levonta ujjáról a gyűrűt.
- Mivel vagytok még értékesek?
- Világosabban szólj.
- Másmiféle sok ünneplő ékszer... Mert „thesaurum immensae quanitatis” felől hallánk rebesgetést és derék hadakat kell fizetnünk.
- Ti dolgotok. Kerestesd.
A Satanael tábora már szaladt is.
Könnyű. Semmi sem volt itt eldugdosva. Diadalmenetnek készült ez az út. Elbizakodott elmék ingyen sem gondolták...
De nemcsak hideg aranyneműre, melegen élő kincsre is bukkantak keresés közben a martalócok. Oda hátrább a nehéz díszruhákba öltözött udvarlóhölgyek tehetetlenül megrekedt s már el is felejtett fogatai...
A szerencsétlen nők sikoltozva menekültek volna, de az éhes sáska-hadai erőtvettek rajtuk. Olyan kép nyílt a mezőn... szörnyű! Ez elől még a holtbálvány asszony is elfordult.
A boldogtalanok nem sokáig vergődtek. Aki elszenvedte a gazságot, be is fejezte életét. Ledöfött áldozatként ottmaradt, mialatt a Horváthyak háttal ácsorogva csevegtek s mutatták, mintha semmit sem látnának a galád vámszedésből. Csak természetes? Csak érthető? Másképp hogy is történhetnék ilyen földinduláskor?
*
De később történt még valami.
Fent az úton, már jó ideje kavargott a por. Ez a porfelhő egészen közel repült, egy kis csapat lovas hámlott ki belőle.
Ott elől, azt Hédervári Kont Istvánnak hívták egy más életben, más világban, ami el, elmúlt, iszonyú régen elmúlt. Mögötte fegyveres darabantok sorakoztak és komor ábrázatú foglyok persze, megint.
Egy arc...
Erzsébetben lomhán mozdult az emlékezés.
Ez a szíjjas arc..!
Arra a lekaszabolt fejre emlékeztetett, amit épp az előbb ragadtak ki karjából a rablók.
Garay Jánoska volt, a nádori ágból az utolsó, a félig még gyermek ifjú. Most pillantotta meg apjának csonka tetemét a kocsi előtt, arrább pedig testvérét, atyafiságát, a rút hóhérszekeren.
Szeme lassan felfele fordult, azzal már fordult ő maga is.
Felszedték s viszik.
- Ehol a nyalka lóversenyzők! Méltóságos urfiak és sarjak! - vihogott a pribékek kompániája.
- No meg a hozzájuk méltó talpnyalóik, a fullajtárjaik!
Vasban. Persze. Csak természetes. Csak természetes?
*
Hédervári Kont fentmaradt a lován. Tekintetével Palizsnayt látszott keresni, ez azonban már elvonult.
- Külön járatunkat befejeztük.
Bár lehet, hogy gondolt rá a csaták veteránja: itt sokminden történhetnék a zsoldos csürhével... s épp azért külön. Tartott tőle, útálta, irtózott.
Ütközés, háború? Igen. De holmi parádés népségre erőhatalommal esni, nem tartózott a kedve szerinti feladatok közé, főképp nem asszonyok előtt. Márpedig, amíg épp ezek az irányító hatalmú nők a fő-korifeusaikkal szabadon mozoghatnak, semmi véglegesen elvégezve nincs és az országmentő párt csupán ideigvaló sikereket érhet el. Ezt megmondta a józan esze és mutatta a tapasztalat. Nem prókátorkodhatik éppen ő, a legfőbb líga-pápa... Ezt a részt azonban csak csinálják inkább mások! Mert noha van Diakovár és vannak birodalomrontó bűnösök, de volt egykoron egy koronásfejű jóbarát is, Anjou Lajos, «Ludovicus Magnus» és Nagyszombat... Görög liget-iskola és eszközeiben kényes humanizmus.
Feszengve pillantott le a nyeregből.
- A királynék?
- Épek! - dagadt Horváthy János.
A holtak halmára is magyarázatot lelt.
- Karddal, nyíltan csatát adtak!
Az udvarhölgyek letiport virágoskertjét - ügyeskedve - testével leplezte. És Hédervári Kont István megnyugodott.
*

A diakovári réten sűrűmagvú szellemárnyékok jártak-keltek. Volt nyüzsgés, szóbeszéd. De mindez csak mint a futó hab, jött s megint tovahullámzott. Az asszony állt, érzéketlenül.
Ott a kocsi előtt a kelő szél meglengette Miklós menteszárnyát. Nézte. Mindent pontosan tudott. Magában ki is mondta: halott! És nem érezte.
Végre kiáltott valaki.
Vasak megcsörrentek s a nyikorgó kordé elindult a rabok terhével, Ivanicsnak nehéz börtönvára felé.
*
Keresztbe egy hitvány létra vonult a szekéren végig. Nem panaszolta. Ülés csak a rozoga fokok közé odavetett deszkadarabkán volt lehető, melyen sem párnázat, sem a legcsekélyebb pokróc. Nem szenvedett tőle. Mária már magáhoztért, kábultságából valami százszor rosszabb őrületfélébe és eszelősen felsikoltott néha. Ilyenkor fáradtan feltekintett. Tudta, hogy gyermeke, felé is fordította bátorítónak szánt arcát, de csak mint valami neki magának is idegen tárgyat, melynek külsején nincs hatalmában változtatni.
Hátuk mögött a nyomorúságos kárén Horváthy Lacza terpeszkedett el, állva. Ez a lelketlen bitang kitartott amellett, hogy ő legyen itt a hajcsár és mint gyeplűszárakat, tüntető hetykén tartotta a hátrakötözött kezű nők láncvégeit.
- Prrr te. Gióóó! - kurjantott nagyvígan, olykor. - Igyekezzünk, jó táltosim! Gyermeklovam s te deres! A régi heverés mián most bezzeg nehezetekre esik. Mi? Node majd a végén megfüveltetünk. Szépecskén a fűbe haraptok, csak semmit se búsulj, te vén!
Éppen az ilyenféle csúfolódások miatt - melyeket a kísérő katonák hűségesen mindenkor meg is nevettek - volt olyan vonzó ez a kocsis-szerep az otromba zsoldos előtt.
Erzsébet néha futólag hátrapillantott rá, fátyolos tekintete ilyenkor sajátságos megszűrt fénnyel világított, mintha mécsesek derengenének a mélyén, de nem felelt. Egy idő óta lomha gondolatok ólommadarai bukdácsoltak az agyában. Miklósnak majd mindent elmond... Az ő  m á s i k  énje, amely most elhagyta: az  i g a z i  Miklósnak... Szinte hallotta is olykor a saját elkényeztetetten éneklő hangját. Mert noha a legpontosabban fel is fogta a történteket, de beteges állapotában már nagyon legyengült és lassankint ólálkodó láz hatalmasodott az elméjére.
Úgy haza menni, hogy egy drága barna medveféle valaki ne siessen eléje rögtön? Úgy, hogy Miklós ne törődjék többé az ő járta-keltével? Gondjai, bajai ne érdekeljék? Hogy az egész felséges férfi-csoda a maga megszokott mindenhatóságában ezentúl már csak annyi legyen, mint az a viaszbábú, az a mozdulatlan holmi, ellenszenvesen részvétlen valamiféle szövetcsomó, amit otthagyott fekve a füvön? S mint az a kerek, hideg tárgy, amit az ölébe dobtak s ami a legcsekélyebb hatást sem tette rá?
Á!
Fogai közül izzó kis nevetés gyöngyözött.
Á!
Most ő szépen csak utazik. És éppen Miklóshoz, az igazihoz. Rövidesen találkoznak és többé el nem válnak... Az igazi énjeik...
Lázas álma nem járt messze a valóságtól. Lába különös módon súlytalan lett, egészben valahogy kellemesen légies.
Ni, már ki is tudná húzni a húsából a csontjait! Mindjárt egészen kilép a testéből... s oly könnyű! És igen. Már repül. Repül!
Arccal előrebukott.
Most még szerencse, hogy meg volt láncolva. A kötelék fenntartotta a szekéren, másképp a lovak közé esik.
Az útról egy sötétszínű tubinmente lobbant felé. Hédervári Kont vetette oda a nyeregszügyellőjéből, ahova a meleg idő miatt befűzte a csatlós.
- Tegyétek már ugyan alájuk, hadd ne törné őket az rétója foka! Hisz’ legyenek akármilyen vétkesek, csak nem élnek mindítig - morgott az úr.
És a komiszkodó Horváthyt is lezavarta a taligáról, noha - látva - oda sem tekintett és a szép, szakállas arca, változatlanul konok és engesztelhetetlenül kemény maradt.

HUSZONHETEDIK RÉSZ
FELSÉGSÉRTÉS NÉLKÜL
LXXXVI.
Téliesre fordult az idő. A mezítelen agyagpadozatú cella lent a föld mélyében bár nem fagyott le, de egyre hűvösebbet lehelt. A köd párája redves csöppekben csapódott le a sziklákba vágott falakon. Minden, amihez a kéz hozzányúlt, nedves volt és hideg. A lánc szinte sütött a váratlan megérintésnél. A bűz, a rabság megalázó tisztátalanságának szaga, már oly hangosan árulkodott, hogy többé semmivel sem lehetett volna elnyomni.
A vár kazamata-tömlöcére est borult. Ezt a foglyok onnan tudhatták, hogy a sötétség - noha alig észrevehetőleg - kevésbé volt sűrű, mint «nappal.» A hosszúkás fülke vasajtaja fölött ugyanis, egy nyomorúságos ablakféle lyuk ékelődött a folyosó felöli falba és abban a sikátorban, alkonyattól kezdve, olajlámpát égettek az őrök.
Az ajtótól-jobbra szemközt néhány ölnyi törekes szalma lomolt. Közepetáján feketébb maggá csomósodott az árnyék. Ez a tömeg határozatlan imbolygásokkal megmozdult időnkint és különvált. Két emberi test lett belőle. Nyakukon, széles vaspántokról, nyakvas függött. Kezükről-lábukról szintén golyós láncok. A bilincsek a sziklafalba voltak erősítve és láncfonataik, már a legkisebb mozdulatnál is, érzékenyen megcsörrenve, istállóra emlékeztető hangokat hallattak.
Az éjszaka királynői uralkodtak itt. Börtön virágai.
Aki régebben látta, talán meg sem ismeri őket. Mária csak két folyton, rettenetes éberen nyitvapattant szem. A büszke szépségével nemrégen még saját leányát is leszégyenítő anya: egy rom. A láthatatlan szobrász - a szenvedés - apró vésőnyomokkal minden nap előbbre haladt új énjének kifaragásában. És szerszáma alól mostanig már kikerült a teljesen kész mű: egy őszhajú matróna, akin nem maradt többé semmi vonzó, semmi nőies báj, csak valami ijesztő, kihalt, gyötrelmes és áthatolhatatlan közöny. Még most is ugyanaz a pomparuha födte a kiállt betegségben parázsig leszikkadt testét, mint amiben Diakovárnál elfogták.
De milyen állapotban volt már a bíbor fűződerék! A skófiumos viganó, vontarany előkötő, a hermelinnel szegett palást!
Itt minden szövetneműt szétmálasztott a pincenyirok; elpenészített, rostjaira mart, egyszerűen megevett az ádázul felgyűlni hagyott szenny. Ami pedig - csodára - mégis megtartotta volna épségét, azt szorgalmasan nyűtték a hihetetlen sokasággal előrajzó élősdiek. És Nagy Lajos leánya, „Mária király” - és özvegye, „nos Domina Elisabeth, Dei gratia serenissima Regina Hungariae etc.”, már régen nem is próbáltak többé e szégyenletes rovarok ellen hadakozni.
Ketten? A Kifogyhatatlan táborának dandáraival?
Ugyan..!
Éles csúzos fájdalmak közt, tetejébe még valami bőrbajjal is megverten és fázékonyan a királyi gúnypalástjuk rongyaiba burkolódzva, csak szorongtak az istállószalmának is hitvány töreken és Mária járta a meddő gondolatok végtelen köreit, útakat, melyek fárasztottak, de nem vezettek sehova sem.
Anyja éppen ezt nem akarta: gondolkozni. Csak nem vájkálni a tűrhetetlen emlékekben! Elverni őket, ha lehet s amikor és amennyire lehet.
Majd később... Később gondolkozik... És határoz önmaga és minden továbbiak felől. Ha ugyan lesz „később”. Meglátja. Ezt bevárja... hogy odakünn mi lesz. Ma nem ő irányít.
Míg a sorsot valami másoktól kezdett cselekmény meglódítja, életét a határozatlan függés - beletörődésével való függeszkedés - a következő percre is kiszámíthatatlan ideiglenesség jellemezte.
A két egybefolyt árnyék most megint különvált.
A sikátor kőpadozata tompán kongott. Valaki lefele szállt a lépcsőn és Mária rögtön rémült. Az asszony azonban megőrizte egykedvűségét.
- Ételt hoznak. Három havánál több, hogy rabok vagyunk és máig sem tanultad ki?
- Csakhogy ennek másféle a járása... ennek az őrnek!
- Lehet. De a célja ugyanaz.
- Minket elemészteni! - felelt egy fojtott sikítás.
- Életünket tovább tengettetni - hangzott fásultan. - Olyan drágalátos kincs?
- Mindennél többet érő!
- Még nagy kedv vagyon, ily nagy fiatalságban!
A szavak, melyeknek forrásából hiányzott az érc, üresen, azonnal el is enyésztek. A cellára törékeny csend feszült.
A lányka nyögve nyomta szemébe a hüvelykujjait.
Rettenetesek voltak ezek az örökös, kijózanító szólamok! Számára tetézett büntetés.
Hirtelen hátradobta arcábaszóródott haját és az üldözött vad égedelmes gyorsaságával, a bejáró felé fordult.
Valaki babrált a lakattal.
Ha őr, akkor csakugyan új ember lehetett, mert szokatlanul soká elvesződött. De végre mégis felnyílt az ajtó és holmi ócska szövétnek csutorájából, fakó kis fény esett egy patkány szeme közé.
A meglepett állat nehány pillanatra elvakult; rosszindulatú, vad zavarral meredt a világosságba. Majd puha és valamiképpen undorító, ódalgó loholással, lomhán elmenekült.
A kicsiny fénytányér elsiklott a mohafoltokkal mintázott falon; cseszte a cella mezítelen földjét, keresőleg emelkedett, azután lejjebb szállt és végezetül eltalálta a két nőt. Most már azok is tekintetükbe fogadhatták a jövevényt.
Egy közönséges szolga ifjú... Idegen arc.
Valameddig összebámultak.
Akkor a siheder lecsapta a két ételes szilkét, belódította maga mögött az ajtót és minden átmenet nélkül, hirtelen földrevágódott. Elfödte szemeit.
- Felségek! Itt vattok! Hát így vattok... Nagyirgalmú Isten!
Mária már hegyesen ült. Szilaj érdeklődéssel villogott a furcsa vendégre. Erzsébet azonban közömbös és nyugodt maradt.
- Te pedig ki vagy? Ki nemzett, ki nevelt, hogy mirajtunk szánakozzál?
- Égnek küldötte.
- Ég, az messzi, uram. Valami közelebbit mondj!
- Tamásfia Márkus Péter, a Garay fi, az ifjabb Garay Miklós bízott embere, adom nevemet.
A nő tunya mozdulattal tiltakozott.
- Hallgass. Honnét tudjuk... honnét tudja a király, hogy nem vagy ispion?
Szemöldökráncolva, amiért emlékezni kényszerítették, tette hozzá:
- Egykorban átléptem azon ifjú Garaynak véres testén.
Erre az elhárításra Márkus Péter kibontakozott a tenyerei mögül. Csinos, értelmes arca fénylett a könnyektől. A könnyek valódiak és ártatlanok voltak.
- Ezt is hogy említsem járásomról! - felelt még mindig megrendülten. - Az a fentmegmondott úri fi nekem köteles atyámfia és kicsinységünktől jóbarátom.
Erzsébet egy szalmaszálat húzott ki a törekből.
- Diakovár! - zsugorodott le ismét az ajka szöglete.
- Tudom, kegyelmes asszony! Ott ő csakugyan nagyon elalílt állapotban maradt. De Isten akaratából felépült. Segített neki a tiszta ifjúi vér és a főbbek iránti hűség. Egy más szlavon várból, öccsével együtt megszöktenek - mondta kinyilatkoztatólag. - Tik is azért semmit se legyetek kétkedők, hanem hittel hívők, mert ehol járultatva az én bizonyítékom arról, amelyet beszélek!
Zekéjébe nyúlt és elővette azt a valamit - egy gyermektenyér nagyságú hártyalapocskát - amivel mindjárt kezdenie kellett volna, ha a felindulás meg nem zavarja az eszét.
- Méltóztassatok ezt a tűzhöz közelíteni, mivel fortélyos a dolog - szólt újból. - Régi rómaiak titkos módja szerint tej a tintája s meg nem láthatod, hacsak láng fölibe nem tartja felségeitek. Így!
Ő maga is segített. És hamarosan valami egyre sötétedő, barna suhanás jelent meg, kúszott végig az üres papírszeletkén. Nehány sornyi száladzó betű.
Erzsébet a meglepődés, vagy sietség minden jele nélkül mártotta meg bennük a szemét. Halkan zsongta az üzenet szavait:
„Életemben vagyok és ezen levelemet megadó XXX nekem mindenben helytartó atyafim. Hallatlan buzgalmú, átal-jeles tökéletes discretus ember... velem egyiránsó húszesztendős, megérett és emberséges nemes úrember... nagyjólelkű hazafia, bátorszívű próbált mezei vitéz, ugyan diplomához értő legény is. Őt, mediátorként, hitem szerinti szavam beadásával, a legjobban ajánlhatom.”
Erzsébet ölébe engedte a cédulát. Örömtelen, álmos hangon fordult a lélekzetét is visszatartó lánykához.
- Úgytehát... Imez csakugyan igazi levél és Garay junior életében van. A kézvonásokat is felösmertük. Lásde... S legott a rémülés...
Majd Márkushoz, homlokának egy kis megdöntésével:
- Légy idvöz. Minden ránk tartozó úri böcsületes dolgokot megértettünk. Beszélhetsz. Hallgatunk.
Péter óvatosan visszakebelezte a levelet. Semmi kincsért fel nem kelt volna térdeltéből. Kellemes fiatal hangján, bánatosan és tiszteletteljesen mondta:
- Kerestelek én már Asszonyom! Kerestelek Ivanicsban, Krupában is. De már onnan mindenünnen csak azt hallám, hogy el s el és hogy mégkijebb hoztak, ez Béliál fiai!
Evvel a keresgéléssel aztán sok időt elvesztegetett szegény, míg most valahára a rabok nyomára bukkant.
Azonban:
- Hagyján!
Kézmozdulattal jelezte, hogy nem szándékozik részletdolgokkal terhelni a két nőt. De a lányka, aki egyszerre pezsgőn eleven lett, megállította historiázásában.
- Várj! Azt mondd meg előbb, hogy hol vagyunk?
- Ó! Hát azt sem tudjátok?
- Éjjel hurcoltak ide - hulltak le őszi falevelekként Erzsébet fáradt szemhéjjal és rövid percre látta magát hanyatterülve a rozoga szekéren, ahogy a legyengüléstől hol eszén van, hol nincs. De elmúlt. Nem érzett sajnálatot sorsa és semmi, legfeljebb még e gyáva gyermek fölött. Azt is valahogy roppant messziről.
Márkus most visszatért a feltett kérdésre.
- A keresztes lovagok, a harcos johannita barátok novigrádi várában vagytok felség. Zárától keletre, a Kanálé della Montánya legdélibb csúcsát alkotó kis tengeröböly partján vattok. Ezt tartották legbiztosabbnak őrzéstekre a pártütők.
Előadta, hogy miért.
Az erőd közel esett Vránához, Palizsnay székhelyéhez, közvetlen összeköttetésben a főhadiszállással, aztán meg három oldalról szárazföld övezi.
- Ad vocem: várbeli élés-kapás!
Végezetül pedig azért tengere is volt Novigrádnak, valami kis sáv kötvén össze Jesenisánál a várat a szabad nagyvízzel.
- Így bármely irányból való támadás esetén, a lázadóknak maradna még egy kijáratuk - magyarázta a hírnök. - Könnyű, hogy titeket gályára tegyenek s az Adriaticumon át rögtön Nápolyba hajózzanak. Elsőbe is mindjárt ezt akarták, de reménységüknek nyaka szakadt. Már ezekben semmi sem telik.
- Hogyan! Mért? - izgult Mária.
A fiatal ember bánatos büszkeséggel mosolygott.
- No, ha csak nem repülnek? - felelt kérdésre kérdéssel.
Kétfelől is veszélyeztetve volt a vár. Véres kard a hazában meghordozva, az ország felülve, a sereg megmustrálva és hadi rendbe osztva.
- Nem rossz nemzet ez azért - szeretett volna a hallgatag úrnőbe is egy kis életet önteni Márkus. - Két gyenge asszonyokat s még királynőket, ez soha el nem hágy, sőt sérelmeteket a sajátjánál is jobban nehezeli. Csak éppen a Horváthy kompánia rontja itt a főbbek tiszteletét.
Felnézett, de az öröm lángja nem gyullt ki Erzsébet tompa tekintetében. Erre elszontyolodott és nyomottabb hangon adta tovább a képet a künti helyzetről.
- Zsigmond herceg még mense Augusto az országba szintén bejütt, táborba szállt és Septembris havában már a túl a dunai részeket nyargalta felszabadító seregeivel.
Itt meg Máriára vizslatott egy kicsit, most azonban címzetes férjének említésére sem tett olyan lesujtó hatást a hajadonra, mint ez a szóbeszédekből gondolható lett volna. Rettentően féltette a lányka azt a kisbogárnyi életét! Az ő számára ennek megtartása volt itt most a legfőbb.
- Folytasd! - intett. - S az uraink..?
- Szent István nyolcadára bedobolták Fehérvárra az országgyűlést.
- Botránkoztanak-e?
- Kérdéskívül! De azért ésszel kelletett élni - nyelt el valamit titkon az ifjú. - Mert mit használ, ugye, ha a szívnek lángját-kormát a száj kéménye kiokádja, a nemzet unitása pediglen felbomlik?
Egyszóval békéltető gyűlés volt. Csak így lehetett elérni, hogy a torzsalkodó, különféle pártbeli nemzetségek végül mindnyájan Zsigmond fővezérlete alá helyezték magukat.
- Ezóta már lövetnének is az ingéniákkal a várhoz, ha ugyan rég Budán nem lennétek! - sóhajtott Márkus elkeseredetten. - Ha Zsigmond elégnek találja a hadat! Mintha Nagy Sándor nem háromszáz göröggel szaladta volna be a világot!
Valami baljó kívánságot ő is kiszalasztott a fogai közül, de már mit tegyen? Nagyon elöntötte a bosszúság.
- Errenézve meg kellett aztán adnunk a hírünk csendesedését és most kevés napokra hátrébb szálltunk, hogy mint az okos kos, annál nagyobb erővel ütközzünk.
Egy pillanatra elnémult, kifelé neszelt: de semmi. Mária különben nem is igen hagyott neki a hallgatózásra időt. Nagyon zokon vette a késedelmet.
Felindultan mondta:
- Ezalatt pedig mi minden esett mivelünk..!
Unszolva tekintett anyja felé, de Erzsébet nem szólt, csak merengett. Mire a magárahagyatott lélek még gyötrelmesebben eljajdult:
- Nem, ki nem beszélhetem a temérdekségit, gyakoriságát s fertelmit, uram, a szenvedéseinknek!
És sírt.
- Szidogatások, erősködések, riogatások, mint estek itt velünk! Ütlegelés is nehányszor kevésen múlt... bár a lándzsa nyelével való döföldözést el sem kerülhettük. Mint a kutyák, zsibongtak, csihlottak itt körülöttünk, a gazok!
Mégsem akarta most saját panaszaival a külvilág hírnökének száját bekötni. Intett:
- De hagyom...
Csak azt nem értette: ha ez így van, hogy tétlen a had, akkor mért hivalkodott Márkus az előbb, hogy fenyegetve volna a vár?
- Velence...
Péter igyekezett a borzalom bűvöletéből kiocsudni.
- A velencei segítség... Még Szent András havának huszonkettedik napjára kijött Zsigmondhoz Barbo Pantáleon és Monaci Lőrinc, akiket az úr, Venerio Antal velencei dózse urunk küldött.
- A kedvesanyám Kapronczáról megüzent kérésére! - csapta össze lánccsörrenő kezeit a lányka. - Nézd az Isten kegyelmes cselekedetét! Így hát megszánta a Signoria a mi szükségünket? Feltalálható akkor bizony a derékség, még idegen fajtákban is.
- Hogy a kereskedő hasznot fül mellett engedjük, igen - válaszolt fanyarul Márkus. - Továbbá azt, hogy Zsigmond egy a Vencel római-cseh-német királlyal, az ő testvérével, már pedig Velencének nagyon nem kezdene érdekében járni, hogy avval rosszlábra kerüljön... sőt inkább a legnagyobb kedvességbe! Ultro pedig, hogy Génua is sűrűn eregette Velencébe követeit, maga részéről sem kevéssé szorgalmazva biztosítástokat.
Node nem bánta már Péter, akármilyen önző okból, csakhogy kötélnek állt a Signoria és ami a zsigmondisták részéről késett, átvette Novigrád bekerítését.
- A tenger felől is, gályákkal, melyek Barbadigó János keze alá hallgatnak, ügyelteti igen a lázadóknak lehetőleg minden mozdulásit - vágott elébe a hajadon kérdezősködéseinek Márkus. - Reá nézve ez a generál - mondta - partra is szállítja minden hajón nélkülözhető emberit s ezekkel a várat mihamar megütni készül. Ilyen másik európai hatalmassággal összefogódzkodva, a horvátocskák zendülő pártja majd nem mer rugódozni.
Lassan felemelkedett térdeltéből.
- Hit, remény, kitartás tehát, királynék! Közel a szabadulástok, csak el ne engedjétek magatokat ebbe szörnyű szenvedésben. Mert ezt is többi közt hogy említsem főképp - emelte meg a hangját - Garay junior egy pillanatig sem nézi tétlenül a sorsotokat s abban soha meg nem nyugszik!
Elmondta még hamar, hogy az atyja haláláért külön is megtorlást szomjazó fiatal ember - csakugyan - legszívesebben maga jött volna be Novigrádba, de a lázadók már jól ismerik rabságának idejéből és szökésekor vérdíjat tűztek ki fejére.
- Hát az útjukból kényelmesen eltakarítani nem hagyhatja magát - értek véget a hírek és Márkus kicsapta fürtjeit a homlokából. Felrajongva mondta:
- Kétfelől is közelíti menekülésteket! A Zsigmond-Frangepán János és a többi ostromló urakkal egyrészt, másmint pedig a saját kezére. Stiborici Stibor vajdával legyen valami külön dolguk, hallám csak úgy privátim... Titkon valami lest eszeltek és roppantul ügyes cselt hánynának. De nem rám bízatott.
Közben az ajtó felé haladt.
- Hát írtóztató hű szolgátok nektek azon ifjú Garay úr!
S elhalászta, nagy belső rázkódtatással előreadta a két mocskos szilkét.
- Azért méltóztassatok a vacsorához tartozni és valami mentől többet elkölteni, mert immár tálazva vagyon és kell az erő.
Könnyeivel küzdött.
- Legyen ez itt akármilyen rút pocsadék, egycsekély élésre való csak vagyon benne s majd jobban is lesz.
De ő maga be nem várta, hogy a két fejedelmi hogy előtte alázkodjék a rút moslékhoz. Hű szíve talán ott szakadt volna meg a szánalomtól.
- Ha Isten velünk, kicsoda ellenünk? Senki sincsen bizonyára, bizonyára nincsen! - hajolt angyali fellángolással, mint egy kerubim, a szennyes gúnyák fölé s azoknak szegélyét, mint a legszentebb ereklyetisztaságot, áhítatosan megcsókolta. Előbb Mária királyét, azután a régens úrnőét, aki szórakozottan engedte történni ezt a hódolatot és az egész beszélgetés alatt teljes érzéketlenséggel viselkedett, szinte mint aki álmodik.
- Mész-e tehát - suttogta ebből a búsbeteg révedezésből, gépiesen, kötelességszerűleg, éppen hogy valamit mondjon, noha szemmelláthatólag ez a kevés is fárasztotta és untatta.
- Igen, legkegyelmesebb anyánk - hátrált kifele Márkus. - Eddig volt ideje. De már tovább nem késhetek... még kisülne az egyetértésünk.
Ezt nem kockáztathatta.
- Ugyanis várbeli fogadott ember vagyok. Beszínlettem magamat e hitványak zsoldosaként és most szabadulástokig a tőlük fúvandó táncot kell hogy járjam. A Teremtő mentől nagyobb áldást talál, azt szállítsa fölkent fejetekre! - lóbálta meg búcsúzóban a szövétnekét s azzal nem is annyira ment, mint inkább kiugrott az ajtón.
El nem viselhette tovább a nyomorúságnak ezt a látványát és annak a hallgató asszonynak, valahogy természetellenesen üres tekintetét.
- Ifjabbik Garay urunknak üdv! - monda éppen Mária, de ő talán meg sem hallotta a kulcsok csörömpölésétől.
Mert a zárat azért be kellett csukni, akármi van is a szívben.

A fiatal nemes távozása után mintha a sötétség még jobban megmélyedt volna. Csak a hajadont töltötte el valami öntudatlan édességgel az az előbb kiejtett név. Később gyakran gondolt vissza rá, hogy a rövidesen meginduló események közt ez a titokzatos érzés volt egyedüli fenntartója. Másképpen talán megőrül.
A börtön pincéjében, egy már beteljesült végzet enyészetes légkörében, bontogatta bánatvirágát egy új - talán hogy vérbe átolvadt örökség - másik szerelem, anyáról-leányra, firól-fira, halott Garay után egy élő, másik Garay felé.

LXXXVII.
Aminek hírét Márkus Péter a börtönben titkon és nagyon bölcsen elnyelte, az a székesfehérvári határozatoknak... éppen csak a lényege volt. Kiszabadításuk valóban eltökélt szándékán kívül a két nő uralma felett - noha burkoltan - a lehető leglesujtóbb bírálatot gyakorolta az országgyűlés, soha be nem forradható sebet ütve büszkeségükön.
A törvény szakaszait, mint rangban legelső, mint nádor, az agg Szécsi Miklós ismertette. A főbb pontoknál igyekezett nyekergő kis öreg hangjának valamelyes ércet is adni, kimondva, hogy komoly állapotok esetén az uralkodó «a jövőben» erősítse meg emberséges köznemesekkel is tanácsát: mely tehát megerősítésre szorul... A főurak ne szedhessenek össze annyimindenféle méltóságot... Honnan? Világi férfiak egyházi, azok viszont világi tisztségeket ne viselhessenek „többé” a nemzet előtt...
De ez azért még... Isten neki! Hanem amik később következtek!
Elhatároztatott, hogy a tanácsuraság «ezentúl» majd eskütétellel jár, arra, hogy senki többet a tulajdon, vagy «csupán» a király érdekét a közösség érdeke előtt szolgálni nem fogja, ha pedig igen, ha ilyen sáfárkodáson érnék, méltóságától megfosztassék és a tanácstól örökre el legyen!
Mindenki pontosan tudta, hogy kire céloztak, amikor ezt a határozatot meghozták. Kinek példájára... Ki kedveskedett itt a felségeknek mindenek előtt...
Akinek feje már le is hullt törzséről, a most elmúlt Szent Mihály havának tizenhatodik napján Nápolyba került, gyalázatos szamárkordén körülhordoztatott és a Durazzói Károly halálát bosszuló özvegy, Margit királyné parancsára, a nápolyi csőcseléknek közszemlére helyeztetett. Garay.
Szécsi hagyott e kemény bűnhődés emlékezetbevételére valamennyi időt, azután folytatta:
- Őfelségeik kérettetnek, tegyenek erős esküt, hogy mindenféle haragtartásuknak tökéletesen végét vetik...
Három szakasz következett most; három rendkívül óvatos, pehelytollakba burkolt, a Horváthy familiát, Palizsnayt és lázadó híveiket csupán anyagiak tekintetében érintő kis szakasz. Juttassák vissza az elkobzott királyi értékeket, elfoglalt királyi és nemesi várakat, városokat, helységeket, birtokokat és jövedelmeket, azzal kész. Hiszen feltámadásuk  n e m  a börtön fenekén sínylődő királynők, „csak” Garay ellen irányult. Így tehát sem hűtlenségről, sem felségsértésről beszélni nem lehet...
- Asszonyaink az ország megvígasztalásáért engedjenek meg és feledjenek! - fordított a jegyzőpapirocskák utolsó levelére Szécsi. - Netalán pedig ha valamit  m é g i s  zokonvöttenek volna... adjanak Horváthy-Palizsnayéknak, meg a többieknek, királyi mód szerint való grácialevelet s föntnevezett uraimékat udvarukba befogva, ezentúl illő szép méltóságokkal díszítsék...
Szólt még valamit a harcokban elpusztultak hozzátartozóiról is; hogy ezek szintén hagyjanak abba minden haragot, bosszút.
- Ha azonban a királynők találódnának ilyen igyekezetben, - hirdette ki nyomatékkal - ellenük az ország rendjeinek feltámadása közösleg elrendeltetik.
Ez bizony Erzsébet kormányzatának valamennyi határozatból kiérezhető megbélyegzésén kívül, elsősorban és legfőképpen a Garay fején való búcsúzás volt. Az ő egyoldalúlag minden hibában elmarasztalása, a lázadók számára pedig a legszebben kövezett út minden felelősségtől szabadulás, sőt a fényesnél fényesebb udvari tisztségek felé.
De másféle döntést nem is lehetett várni; már csak az országgyűlés pártbeli összetételénél fogva sem.
A garaysta hívek tábora úgyszólván teljesen hiányzott a besereglett törvényhozók közül. Részint Diakovárnál felkoncolva, részint a lázadók fogságában, nem volt, aki hathatósan a védelmükre keljen. Megjelent ugyan a címzetes királynői férj, Zsigmond herceg. Ez azonban trónt és koronát jött megint keresni s nem feleséget, még kevésbé egy gyűlölködő anyóst - annak népszerűségét - vagy a becsvágyó terveiben mindig ellene dolgozott Garay tiszta hír-nevét. Ittvolt aztán az elveit köpenyegként forgató Laczkffy István... aki nemrégen még maga is a felkelők közé tartozott. Bár csáktornyai várának felverése és birtokának megszállása miatt feldühödve, ujabban most megint visszaszállt a királynők hűségére, de családja és a Garay nemzetség közt évtizedes viszály dúlt s szíve ma is inkább a zendülőkhöz húzott, mint a hasonlókép «hűségre szállt» Zámbó Miklós tárnokmesteré is. Ők már csak ilyen szálldosó emberek voltak. Nem téveszthették szem elől, hogy a felkelők elítélésével egyszersmind a maguk tegnapi énjére is kimondanák az erkölcsi halált, hogy aztán majd a saját megbízhatóságuk, becsületük holttetemével a hátukon kóborolják ezentúl e világot.
De nem bolondok?
Tehát csak óvatosan.
Végezetül a begyűlt rendek egy ismét más, ezúttal igazán jóhiszemű felekezete, soraiban maga az öreg Szécsi és Bebek Imre országbíró, komolyan bízott abban, hogy a legszigorúbban törvényes formák közt, békés úton - és csakis így - el lehet altatni a veszélyes forrongást. A királynőknek csupán a hiúságuk borzolódik meg egy kicsit.
- De fő a szabadulásuk! Hozzanak érte áldozatot a béke nevében. Áldozik itt eleget a nemzet is értük - vélekedtek.
Bevasalták az országgyűlés tagjain a koronázó templom Szent István ereklyéire helyezett kézzel tett esküt, hogy a határozatoknál mindenki egyedül a haza érdekeit fogja tekinteni - mint ők - és összetévesztve a formák hibátlanságát a hibátlan lényeggel, a csorbíthatatlan egy-örök igazságossággal, hittek egy ilyen sántító és a királyi tekintélyt csak mégmélyebben aláásó béke maradandóságában.
- Ha pedig valamely külső hatalom próbálna a Birodalom és a szerzett kiengesztelődés ügyébe beleszólni, egy Istenünk és egy kardunk! - enunciálták. - Ezt nem engedjük.
Vesszenek a sanda szomszédok és kotnyeles idegenek! Ebben különben csakugyan őszintén egyet is értettek mindnyájan. A haza szabadsága és függetlensége megérinthetetlen kincs.
*
Az országgyűlés kegyeket osztó döntései éppen a lehető legkevésbé alkalmas lelkiállapotban, egy valóságos diadalmenet kellő közepén találták a fehérre mosott szerecseneket, a Horváthyakat. János egyszerűen beült volt a lemészárolt horvát-dalmát- és a rabságra került macsói bán székébe s kézberagadva ezt a mindkét vezető nélkül fejetlenkedő bánságot, Durazzoi Lancelot «király» nevében, ott már javába kormányzóskodott is.
Csak nagyot nevetett az udvari előléptetés hírére.
- Rang, méltóság? - szólt a kiküldött hírnökhöz. - Ezt e, idenézz! Meg ehen-e, ezt és ezt...
Dolmányát, bugyogója begyét, kardja hüvelyét rázta.
- Nekem adhatod? Nekünkadhatja valaki azt, ami a miénk?
Szokatlanul jókedvű volt a különben zord és epés ember.
Visszaüzent, hogy már nem is győzik a sorra kezük alá hódoló urakat és erődöket szerbe-számba venni. Ugyan hagyjanak hát nekik békét a kelletlen gráciáikkal. Nem érnek rá.
- Csapataink már Pécs s már Garavár ostromára készülődnek - tolta előre a kegyetlen vékony alsó ajakát, gőgösen. - Vagy igazis... a királynék? - kérdezte, újfent észbe kapva.
Egy arra őgyelgő sánckotró embert rántott elő. Mocskos félállat volt.
Rárivalt.
- Térdre! Rabszolgám vagy-e?
- Az én, kegyelmes úr! - hápogott az elámult fickó.
Zsarnoka erre a fejére rakta csizmás lába talpát.
- Osztogathatsz te kegyelmet nekünk?
A nyomorult féreg még vihogott is.
- Könyörgöm... Ne taposs el uram! Szegény rabodat...
A nagy hős Horváthy most a követhez fordult.
- Így hát - szólt. - Ez a rabok helyes beszédje, ahogyan ez beszél. Királynéi kegyekhez, atyafim, elsősorban is királynék kellenek. Nem gondolod? De vajjon hol vannak azoknak a megüzent gráciáknak osztogatói?
Úgy tudta, hogy náluk. És ugyanúgy rabjaik, mint ez itt.
Csizmája sarkával feltaszította a hülyén örvendező és még lába után is kapadozó emberkutyát:
- Uszi te! Lódulj!
A követet, bár Fehérváron a megalkuvásos békére voksolt, elömölte a fekete düh.
Azebanyja... Pacázik ez itt vele.
Szinte könnyezve a megszégyenüléstől, hördült az infámis lázadóra:
- Pécsett Alsáni Bálint bíboros, Garavárban meg Garay Jankó majd furcsa jóreggelt ne pörköljön némely rabtartó vendégek óra alá!
Valahogy azonban tőrbe se ugorjon... Még lefülelik. Ezek itt most igazán győztesek és igazán nagyon hatalmasak.
Egyszerre lehült és zavarodottan dörmögött.
- Mert mintha lenne valami rezgelődésük...
Szerényen mászott fel a lovára, behúzott nyakkal kotródott, de már csak annál meggyőződöttebb háborúspárti emberként.
Ezekkel itt nem lehet bírni...
A másik Horváthyt - Lászlót - meg éppen magasan odafönt, valahol a tiszaháti győzelmek taraján lelte a kegyelmi posta.
Ez is nevetett.
- Kiáltsatok csak! - mondta a bort sapkával merítő katonái közt. - No hogy is van csak a szó?
- Evviva Lanczelot! Éljen az mi Lanczeló királyunk! - üvöltöztek a legények és torkuk szakadtából kacagtak a tréfán s az alvezérek, a csukahasú Dán Mihály, meg Jánky László, velük. Jánky zubbonyaujja üresen lődörgött. Ennek az embernek jobbkarját csapta volt le Garay. De az edzett, sovány férfi nagyjából már ki is heverte sebét. Itt most táborverő tanácsadóként szerepelt.
- Lossonczy ellen készülünk - szólt. - Mondd meg öregapádnak! Tisztőjük Szécsit. Az Erdélyig mi többé meg sem állunk.
És úgy látszott, igaz.
Sokan a leghívebbek közül sem tudták, hogy melyik a felfordult ország igazi hivatalos irányzata s közben a nőuralom erkölcseivel anélkül is elégedetlen Lajos kalocsai érsek, a csanádi, szerémi és a boszna püspök már szintén a déli párthoz íratkozott, nem is említve a zágrábi horvát püspököt, Horváthy Pált, a felkelőknek éppen egyik fejét.
Pál nem nevetett, komoly volt, de nagyon szigorú, Kemény szóval eresztette vissza a maga hírnökét.
Az, szegény nyavalyás, búfelejtőben Frangepán Istvánhoz gondolt volna betérni egy kis pihenőre, ennek a kormányzat fő gyámolának egyik északhorvát kastélyába.
De mi üti meg a szemét, ahogy a kastélyhoz közelít?
Az ormon Durazzoi Lancelot zászlaja lobog, a háziúr zászlaja fölött...
Süvegével csapta meg a lovát, úgy ment onnan, mintha kísértetet látott volna.
- Hát ez... Már ez is?
Követtársa keserű szájjal felelt.
- Tekindzsd asszonyfeleségét. Pádovai lány. A Carrara Ferenc vejeura ez! Ugyan miféle párti is volna? Bezzeg kifakadt most az érzületje.
Pedig nem volt igaza. A Frangepánok mindig hűek voltak. Ama másik - János - meg éppen fülig benne az ifjú-Garay féle királyszabaditó tervekben. Mint annyi másokat, Istvánt is a tájékozatlanság sodorta a déliek mellé. Saját testvérének hovatartozásáról sem értesült. A legerősebb pártban csak a gazdátlannak vélt ország egységrejutását akarta végre elérni. Az ilyenekhez még lehetett remény. De nem a bosnya-dalmátokhoz.
Palizsnayt ezek közt lelte a fehérvári követ. Hadat hevert éppen a fővezér. Csatátnyert vitézeiben gyönyörködött. Ő volt a Horváthy-félék közt a legúribb, egyben azonban a legridegebb. Sorozatos sikerei még gúnyosabbá tették.
- Két szót izenünk csak. Két kis szót a fehérvári, ugyan azóta már budai uraknak, uram! - mondta egy díszes, rekesztékes vezéri sátorban. - Ennyit mondj: «Vrána» és «Knin»... Vagy várj csak egy kicsit? Valakinek lesz itt talán még üzenete.
Ezzel a rekesztékhez ment, elvonta a szőnyegfüggönyt s beszólt oda egy ötven év körüli, golyófejű, ravasz sertésszemű, szertelen barbár pompájú embernek.
- Felséged mit izen? Izen valamit? Van valami dolgunk Budával?
«Felség»...
A hírnök majd elájult.
Tvartkó István volt, a szerb-bosnya-primorjai király. Régebben elégszer megfordult a budai várban, hát felismerte. S mint a tűz, csapott át rajta egy csomó emlék... Hogyan mesterkedett ez már Nagy Lajos idejében a déli magyar tartományok elhalászásán és a Velika Bosnán: egy nagy délszláv egyesülésen! Mi mindenre képes a hatalmi céljaiért? Feleségét, vallását is hogyan váltogatja? Ahogy az ingét sem. Hol bogumil patarénus, keleti óhitű és egyházi átok alatt nyög - Vuk atyjafiának szemét is csak azért szúratta ki, mert katholikus - hol pedig mint buzgó igazhívő, őkelme veti magára a legnagyobb keresztet.
Mindent megértett abból, hogy ez most ittvan. Palizsnayval egyesült... Együttjárnak a hadaik... Vrána és Knin meghódítása tehát ennek a merész és lelkiismeretlen kis szláv csiszárnak lesz köszönhető.
Megborzongott.
- Idegenekkel fogódzol-e uram... Már hova jutottatok! - rebegte.
- Mit, idegen! Hogy: idegen! Mért? - tett egy elsöprő mozdulatot Palizsnay. - Egyképpen bosnya faj vagyunk és erre mindig büszke. Aztán pedig valamicskét a diplomához is értünk, amiben nem szokás keresgélni, hogy ki milyen más vér és más hit... legyen bár török is. A malom kinek őröl? Csak azt. Mondd el amit láttál! - szólt keményen. - Miénk a hatalom, nálunk a győztes erő. Ne is álmodjatok a veszekedett királynétok kiengedéséről, hát még holmi kegyek elfogadásáról! Mária?
Megvetőleg intett.
- Elégszer megmondtuk: bitorló! A törvényes öröklés rendje, a magyar Árpád leányágról, kérdéskívül az Anjou Ház legközelebbi férfitagján, Durazzói Károlyfia Lancelot úron van, uram.
Most Tvartkó is felemelte álmos szempilláit. Dölyfösen és déli lustasággal hunyorgott a vastag ezüstserleg fölött.
- Gyűlölt férjének, a német Zsigmondnak meg azt üzenjük: elég a fészkelődésekből. Megárthat. Az egész népséggel szóba sem állunk. A kegyelmükkel...
*
Megköszönték szépen az üzenetet az országgyűlés rendjei is, meg Zsigmond is. De főképpen Zsigmond; éspedig ő szívből. Ennél a válasznál kedvesebb dolgot neki igazán már nem is lehetett volna tenni. Ő mindent csak egy háborútól várhatott. Háborútól, melyben ő a vezér, megtért erények példaképe... feleségszabadító, glóriás hős... no, majdan király, mert ami fő: valahára férfi, ebben a csömörletes asszonyuralomban.
Alig várta, hogy hírhordozója takarodjék az éppen Fehérvár melletti szállásáról. Odarontott az ura előtt már nyílt pimaszsággal heverésző Forchtenau Pál grófhoz, kegyencéhez, akivel még mindig tartott a gyanus barátság és saját medályát vetette annak csipkebodros nyakába.
- Prüszkölnek a magyari urak! Eleget dolgoztam, hogy eljöjjön az időnk.
Mert ő is nagyon kielégületlenül távozott a székesfehérvári gyűlésről. De igen szelíden. Okosan. Meghúzta magát: egy aggódó férj... Bánatos volt és mindenkinek engedelmes, hajlongott, a haza javát beszélte, még mintha sokallná is az «ország ura és főkapitánya» címet, amivel a szemét kitörülték s közben kinek hol alkalom nyílt, nehány velőtrázó ígéretet sóhajtott oda. Mit adományozna ő..! De hát az országnak szót kell fogadni.
A gyűlést követőleg csak utazgatott pártjának mutatósabb tagjaival. Elutazgatták az egész szeptember-október hónapot. Dunántúl; Veszprém, Fehérvár körül. Szimatolt valamit... Sopronmegyében főképp! Ott volt szívszaggatóan nagyúr a felkelő Hédervári Kont István. Ott kellett tehát keresni a szíveszakadó riválist is. Szerinte okvetlenül kellett ott egy ilyenvalakinek lennie. Egyben út a halálrasértett Garay-párt és az ővele való házasságtól irtózó királynők felé...
- Kanizsay! - adta ki végül pompás rátapintással a jelszót. - Az Osli-nembeli Kanizsay uramokhoz megyünk.
Ritka éles ész lobbant fel e választásában.
A mostanság meglehetősen háttérbe szorult, országnak pedig érseket, kincstartót ajándékozó, népes és amellett általánosan tisztelt Osli nemzetség - mégis csak! - igen nagynéven vette ezt a valóságos császárfiúi látogatást. Hozzá igazán sokminden szólt is Zsigmond mellett, az asszonyi nemhez lovagias Kanizsayak előtt. Számos hadat járt ifjú, vezérletben tapasztalt és még vállalkozni tudó... Alig egy éves férj, hites feleségét kívánja szabadítani... S tetejébe a tiszta nagylajosi legitimitás is egyedül az ő személyén keresztül tartható fenn.
- Beszélik a lázadók a Durazzoi Lancelotjuk Árpád-leányágát. Zsigmondot talán a kakuk költötte? Nem IV. Béla lányának, Annának édes dédunokája-e?
Győztesként vonult el a herceg Sopronból. Le volt verve a híd Maróthyak, Frangepánok, Stiborok, Lossonczyak, a fiatal Kanizsay János püspök és a többi garaysták felé, akik lelkén ott izzott a «békegyűlés» Garayt megbélyegző határozata.
- Egy hőst, uram! - álmélkodott ezek közt meg Zsigmond, ártatlanul. - Egy valóságos mártirt a haló hamvaiban így meggyalázni!
- Látszik, hogy egykorban maga Szécsi Miklós is a durazzóiféle trónbitorló Károly király híve... de mit beszélek! Egyenesen annak nádora volt! - bökte ki Bethlen Gergely.
A tüske betört.
- Ez vért kíván - hangzott a komor válasz a sértődöttek oldaláról, ahol alig akadt család mélységes gyász, vagy egy merőben kétes sorsú fogoly atyafi nélkül.
*
A garaysta nemzetségek lassan át is jöttek Zsigmond oldalára a megépített hídon és vele együtt szervezkedtek. A Horváthyak elbizakodott visszautasítása óta most már a békés kiegyezés szégyenbesült hívei, a megalkuvás-pártiak is a fegyver felé hajlottak, főként mivel... Tvartkó! Még mi lesz.
- Eskünk köt az idegen beavatkozók ellen! - hajtogatták és addig-addig, hogy a háborús hangulat került felül, elsodorva negyvennégy évi derék közszolgálat után a kormányzat éléről a kompromisszumos párt fejét, az agg Szécsi Miklós nádort, akiben minden közügy iránti kedv úgyis megtört, mióta ifjúkori barátját, Kaplay Dömötör bíborosérseket eltemette.
Éppen együtt ülvén a királyi tanácsban, egyszercsak kebelébe nyúlt a reszketeg kezével és kivett onnan valami kulcsot.
- Ittvan. Fogjátok kedvesem - mondta. - Irományok, a pecsét... ugyanis az interregnalis pecsétünk, akin körbe « Magyar Ország Rendjeinek Pecsétje» van deák nyelven felírva... minden egybe és együtt... Lemondunk.
Igérte, hogy forma szerint is megadja a leköszönés illendő módját, de kár lenne a valóságos állapotoknak megfelelő munkákat addig is késleltetni.
- Kar kelletik a kardhoz...
Voltak nagylajosi urak, akik próbálták volna tartóztatni a haza veteránját, ez azonban nem... És a többség elég hamar felhagyott a marasztalással. Ódon eszejárású volt nekik ez a vén. Kedves dísz tárgy és nagy piétás... kétségkívül. Viszont a kor is halad.
Laczkffy Istók készségesen, belsőleg nagyonis készségesen szólt:
- Hát uram... böcsülettel! Én, uram, nekem csak az van a fejemben, hogy... bár a kormányzat egyszerű katonájaként is... egy hasonló hazaszerető, igaz magyar ember palatinust kapjunk, amilyen kegyelmed volt, atyám. Nehéz...
Előadta, hogy milyen rettentő nehéz. Milyen kiváló jeles tulajdonságokkal kell ékeskednie egy Szécsi Miklós utódának! És olyan okosan csoportosította a szükséges erényeket, oly ügyesen tudta leírni azt az eljövendő valakit, hogy a rajz - pontosan éppen őrá magára illett, mint egy testreszabott harisnyanadrág. Mintha csak magát festette volna le... már a nádori tervbeszédét mondaná itt és tetejébe - valóban - a többiek különösebb ellenkezése nélkül. Bénultak voltak a honfiak. Zavarokba belefáradt lelkük csüggeteg.
Lett Laczkffyból nádor, Szécsi visszavonult, amazok pedig - az egyesült zsigmondiak: garaysta hívek, a Diakovárnál legyilkoltak hozzátartozói és a megsértődött fehérvári kegyosztó honatyák - Karácsony havának elején elindulhattak valahára a Délvidékre sárkányt ölni, asszonyt szabadítani. Már mindenki természetesnek találta, hogy a közben tekintélyes pártot összeházalt és anélkül is «főkapitány» Zsigmond legyen a fővezér.
A herceg óvatosságból még Pál gróftól is megvált most, amit az eszes cselszövő és későbbi kárpótlást remélő fiatal ember kellőleg megértett.
- De én inkább a velenceiekre, meg Génuára építenék - rázogatta fejét a hirtelen Fortuna kegyeibe csöppent ifjú. - Mit tudni, merre fordulhat holnapig a magyar szélkakas?
Nagyon szánta Zsigmond, hogy a velencei követeknek, Barbo Pantaleonnak és Monaci Lőrincnek nem volt a Signoriától felhatalmazásuk vele szövetséget is kötni, csupán azzal az ő nyeszledék kis talmi-feleségével, «Mária törvényes magyar királlyal». Ezt már az elindulás előtt, Szent András havának 22-én kitapasztalta, mikor a velencei adó bekebelezése felől szeretett volna szót érteni a nála is tisztelgő követekkel, lévén szokás szerint üres a zsebe és nyakig adósságban...
- No valamit azért majdcsak kieszelünk! - indult. - Ezen nem múlhatik.
Minden bizalma visszatért.
Most, most bennevan a szerencsés fordulóban. Most, most végre király lesz a magyarok, lengyelség, holnap talán az Elbétől Niemenig és Pruthig, Kelettengertől az Adria- és Fekete tengerig terjedő térek - s ki tudja, nem az egész Európa fölött-e?
- Erre hívattattunk! Foglalni és hódoltatni - hajtogatta csökönyösen és ami több, sokkal több, ugyanilyen csökönyösen hitte is.

HUSZONNYOLCADIK RÉSZ
A NOVIGRÁDI ÁRNYAK
LXXXVIII.
Útban a Dunán túl, le a horvát világ felé, eleredt a hó, 1386 decemberében az első. Nem ígérkezett még tartósnak; de azért mindenki örült. Valami emberséges érzés, valami tisztes indulat szállt a szívekbe. Az elmék magasb régiókba emelkedtek.
Frangepán Miklós - a félárván maradt Garay Ilona nádorleány alig párhetes férje - tűnődőleg szólt oda mellette ügető barátjának, Balassa Menyhértnek, aki pedig Mária barátnőjével, a szintén félárva s udvarnál nevelt Bebek Antoniával járt jegyben.
- Hát öcsém, én már kitanultam a dolgok sorát.
A nem ugyan hétszépséggé, de erős és rendes férfivé serdült legény tisztelettel nézett idősebb társára.
- Hogy gondolod?
- No úgy, hogy népeket is mint egy-egy embert lehet és kell tekénteni. Valami közös mindig van, ami kimutatkozik belőlük, ami a más népben nincs meg. Van helyette valami egyéb, amiben meg amazok egyezők. Rágyakorlódtam, hogy e különféle natúrákat felösmerjem és számoljak velük.
Menyhért még mindig várt.
Frangepán orrot fujt - hirtelen köszöntött be a hideg idő - majd elrakás közben, egy kis kört suhintott a keszkenőjével.
- Látod itt ezt a magyart.
- Látom.
- Szerette Zsigmondot?
- Németbeli.
- De szerette?
- Tartott tőle... Soha.
- Hát őfelségeik!
- Számos lázadásról tudunk.
- S nézd, hogy jő most mindenki a zászló alá!
Frangepán már elgombolta a kendőt. Állával intett a helység kapuja felé, amelyhez közeledtek és ahol megint egy csapat téligubás ember készült csatlakozni.
- Hallgassad csak őket.
A sorok épp e pillanatban értek össze. A csípős levegőben párával szakadt ki a legények szájából a hang és ez olyan volt, mintha a kiadott lelkük egy darabja lett volna láthatóvá.
- Éljenek a királynők! Éljen a foglyok szabadítója, Zsigmond urunk!
- Nalátod - mondta Frangepán Miklós és erős hurut s erős szeretet zsongott a szavában. - Ez is egyik orculatunk... Hát ez az a nép. Szépszóval, ügyefogyott nyavalyásokért, lehúzhasd róla az ingét is. Ez akkor mind jő. Addig magyar, amég ilyen... ilyen krisztuskodó. A régiek, a mi eleinknek erkölcse, uram... Megmondom neked, te Menyhért - tette hozzá - csöppet sem szeretem az idegenek köröttünk forgolódásit.
Érezte, hogy kijelentése magyarázatra szorul, azért hát intett.
- Van amék húszkörmű, de mind a hússzal markolni akarna. Kiszaggatná szádból az utolsó falatot, keresztülgázolna a csecsszopó tetemén is, a haszonért, oly kegyetlen, kapzsi s mohó, regnálni szerető. Másiknak lármájától már a fejed zúg. Dicsőíti magát, szájjal félelmetesen győz, de avval sem jól vagy együtt, mert tettleg alul marad s szemforgatva palást alá búvik. Van aztán a buták hada. Számuk rettentő és mindent elnyom. Jó rest... sokat evő... énekkel jól bánó s úgy gondolod, lágy és szelíd. Meg ne lesd titokban! Kihámlik belőle a Dzsengiszkhám. Vért fecsel... Fogat csikorít.
Legyintett.
- Kicsinyek? A kis taknyosok? Jár bennük az irígység örök mérge. Vetélkedés. Óvatlanul hátadba döf. Álmodban lerágja a lábad, mert halottnak hisz... Keselyűk.
Felnézett.
- Exceptis excipiendis! Sohase mindre gondolj. Azt nem szabad. És nem hiányzanak belőlük, csakugyan, a jobb virtusok sem.
Balassa suttyomban oldalt pillantott, hogy ugyan jön-e tovább valami? Mert francia eredetű, Pierlon család volt ez az úr... De elszégyelte magát a gondolatáért.
Olyan magyarok ezek a Frangepánok, hogy Miklósnak még csak eszébe sem jutott az ő másmiféle származása. Igen. Éppen az ilyenekre illő, hogy «excipiendis»...
Félbehagyták a tanakodást. Községhez érkeztek. Az élő fehér hógörgeteg felszaporodott. A következő falunál ismét. Az újonnan jöttek parolát csaptak. Eskü sem kellett tőlük.
Idők múltán, így szólt Frangepán befejezőleg:
- Biztos-e öcsém, hogy akkor vagyunk a legnagyobb nemzet, amikor legnagyobbak a mi határink? Úgygondolom, kell valaminek lennie, ami több... népek szerencséje és határok dolga előtt való.
Feltartotta arcát a fehér havazásnak, döngve egyet a mellére ütött és ezzel elnémult.
*
Zsigmond gyönyörű volt szőkeségével a hó tündérpalástjában. A váratlan siker örömei csak még jobban megszépítették. Néha el-ellágyult... Benne is felgerjedt az a fehér tűz, amely a többieket hevítette.
Egyik kis dunántúli fészekben már fölvették a csatlakozni akarókat. A legények vígan ugrattak szét, ő meg utánuk. Majdnem letiport volna egy csomó gyerkőcöt az útközépen. De még idejébe visszarántotta a lovát.
- Hó - mondta. - Ho-óóó!
És békítőleg a ló nyakára veregetett.
- Édes öcsém, most inkább a fal tövében játszódjatok! - mosolyodott oda egy tizenkét év körüli fiucskának, akinek játék-íj volt madzaggal a hátára kötve s a kezében nyíl.
A gyerek közelebb jött. Sötét szeme szinte haragos rajongással izzott a gyönyörű, kékesen fehér tavában.
Villanó daccal felelt:
- Mi ugyan nem félünk! Mink meg íjászok vagyunk.
Most látta csak Zsigmond, hogy cefetül neki van ám az egész kis kölyök-had készülődve! Felszerszámozva.
Megállást intett a menetnek. Az urak kacagva fogták körül. Ő azonban komoly maradt.
- Hogy híjnak Öcsém?
- Én? Engemet Gúti Mihálynak körösztőtek - válaszolt minden zavar nélkül a kis harcos és tágan szembefogadta annak a nagynak s láthatólag roppant nagyúrnak is a tekintetét, aki ilyen becsülettel szólt hozzá.
- Apád ki?
- Arra e..! Csak egy Gúti.
- De ti katonák vattok?
- Országé! - hangzott szent komolysággal a felelet.
- Királyotok ugyan van-e már?
- Zsigmond.
A herceg mozdult egyet a nyeregben.
Így, vad ismeretlenül és mégis korlátlan hittel... ez váratlan volt. Nem szoktak ilyen módon hozzá, vagy róla beszélni. Saját anyja sem. Nem várt tőle semmi jót. Anyagyásznak tartotta.
Egészen felizgult. Kaporáljai csodálkozva is nézték.
- Miféle Zsigmondról szólsz?
- Az csak egy van.
De a fővezérnek most egyszerre különös kedve támadt, többet, biztosat tudni. És az a csöpp emberke, hátán szegényes játékával, megadta neki, amit senki előtte, soha. A hitvalló, vakon rávalló kinyilatkoztatást. Őt írta le. Bár gyermek-képzeletében tündérlovaggá túlozva nagyonis földi lényét, de félreérthetetlenül.
A hercegnek mintha a szemébe csapódott volna valami...
- Hátha azt mondanám, hogy én vagyok az a Zsigmond, a tűzokádók barlangja ellen készülő? - kérdezte a gyermek mesevilágába illeszkedve s feszülten, halkan. - Elvállalnál-e engem!?
A fiú nem habozott. Egy sötét, haragos, lelkes igent intett.
- El.
Már mindenki toporogva várta az együgyű hóbort végét. A hadmesterek sürgetve tekintgettek Zsigmondra. Ez hát csakugyan a zsebébe nyúlt, égetten kapta is vissza az ujjait - amiből halk kuncogás lett a beavatottak közt - egy percig tanácstalanul ráncolta a homlokát, azzal szolgáihoz fordult. Meghagyta, hogy saját nyilaiból osszanak a kölykecskéknek.
- Aranyas végűt!
Egy katonát meg abba az irányba futtatott, amerre Mihály a portájukat jelezte az előbb.
- Leljétek meg nekem azon öregebb Gútit.
Fiáért ne búsuljon, azt üzente.
- Mától fogva ezredfia. Felfogadtuk. Velünk jő.
És szó nélkül maga elé rakta a nyeregbe Mihályt s az ugyanilyen szó nélkül, szó, kérdés és vonakodás nélkül, feneketlen bizalommal maradt ott, a ló nyakára ölelkezve.
Egy ideig tárgyalták még az esetet a csapatban, mint afféle úti kalandot. Később elfeledték. De Zsigmond nem. Estére mintha szöges hangyák szurkálták volna, a mozdulatlan ülésben tökéletesen elzsibbadt tagokkal szállt le a nyeregből és az óvatosan subamelegben tartott fiút is bevitte sátorába. Mást mint őt, senkit.
Le-fel járt előtte nehányszor, mintha tűnődve és lelkében gyötrődve... egyszercsak kifordult és megállt a nyugodtan várakozó kis ember fölött.
- Mihály - mondta. - Te Mihály.
Elakadt és nyelt, hangosakat, valami ismeretlen ízű, édes-kínos érzelemtől.
- Mihály! Te Mihály...
Lassan úrrá lett indulatain.
Halkan, keményen, határozottan, ahogy sohasem hallotta magát beszélni az ő rothadott, kietlen, az ő széthulló és csak bele a világba élő életében - s mint nemgyermekhez, mint vele egykorú férfiúhoz, így szólt Mihályhoz, behatóan:
- Mihály. Te Mihály! Imez jeles óra... Mi téged manumittálunk. Új törzs, egy új nemzetség megalapítása van itt. Evvel te nagy család őse lész. Zászlósurrá, a zászlósurak közt. Főrangú. Ország katonájának mondottad magadat s hát az...
Szava ércesen pattogott.
- Gúthi Ország Mihály mától a te neved, ahogy az enyém Zsigmond és majdan „magyarok királya”. Ezt ne felejtsd. Hitvesünkkel is megerősíttetjük... Te erről addig senkinek ne beszélj. Ez dolog most még csak nálunk legyen. Megértettél.
A fiú sötéten parázsló szemmel nézett és intett az álomszép ifjú emberre.
Sem kapzsi öröm, sem nyalakodó hála, csak határtalan, gyanútlan bizalom és teljes magát-átengedés volt a tekintetében.
Mese válik valósággá. Mi sem egyszerűbb.
- Nagy a te hited fiú... Mit tettél velem...
Félig már lehajolt Zsigmond derékban, hogy megcsókolja azt a nyílt, komoly arcot, de az utolsó pillanatban megtorpant, vesztegelt.
Forchtenau...
Pál gróf villant az agyán keresztül. Hogy ne... Hogy: Prága! A borzasztó bűngőzös bordélyok...
Ez neki nem lehet. Még nem...
Csak vágyban, csak messziről, úgy is csak egyetlen tétovázó ujjal érintette meg hát a fiucska fürtös fejét.
- Mi most teneked szállást rendelünk...
Csáky Miklós főkamarását hívta be.
- Adass itt ennek feredőt, úri ruhát, ételt, ágyat, mert fő efébuszunk. Mától, uram, a te gondod lész. Forchtenaunak írj, menjen Budáról.
Így, Mihállyal, egy sereg-fiával megszaporodva indult a had tovább. Mint égi jelt, mint érző szívű, élő talizmánját tekintette mostantól Zsigmond a fiut. Akármerre jártak, pihenő idejében színe elé vezettette a gyereket, gyönyörködött fínom ruhácskáiban, bátor, értelmes szavaiban és abban a tiszta szeretetben, mely mind fesztelenebbül áradt felé abból az ártatlan lényből. Még skólamestert is hozatott Mihályka mellé.
- Tanulj!
Ó, ha neki magának volna egy ilyen kis szentje! Ez az egy - egy gyermek - talán még megválthatná poklasságából.
Az ötlött fel az agyában, hogy Anjou Máriától alighanem egy éppen ilyet fogna... Az ilyen komoly, ilyen tiszta barna szemű, ha leányként félénk és bizony rútacska is. A bátorságot és csinosságot azonban tőle örökölhetné a fiú.
Most történt először, hogy így gondolt feleségére és mindjárt misét is kért Kanizsay Jánostól.
- Hitvesünk s e fogadott gyermekért, uram - mondta. - Imázzál.
- Rávigyázzatok, mert Mihály a szerencsecsillagom! - szólt szemöldökráncolva a testőrző nemeseinek, azon túl ügyet sem vetve fojtott vihogásukra.
És az ifjú János püspök meghatódott s a többi püspökkel együtt már igazán megszerette a Luxemburg sarjat, e dolgaiért.
*
Mintha lett volna valami igaz abban a históriában a szerencsecsillaggal. Zsigmond hadjárata jól kezdődött, pedig közben ordas hidegre fordult az idő. Gyors foglalások követték egymást a Délvidékig. Körös, Zágráb, Kaproncza... Boldogasszony havának 19.-éig már ott állt a tábor, az iparkodó velenceiek meg még előbb, alaposan meg is hökkentve a zendülőket, hogy... hát nem örök uraság?
Novigrádban néha furcsa suttogások estek a vártartó tisztek közt és számos keserű hang:
- Kínálták! Mért nem békültünk?
- Már nem lehet. Hamisan ösmertük fel az erők relatióit. Fehérváron a hatalmas Garay párt csak éppen el volt alilva.
- Szörnyű, talán hogy győzhetetlen nagynak is mondják a ránkgyülekező hadakat lenni...
Odabent szintén sietve szaporították a várőrséget. Sok új ember keveredett a régiek közé. Többi közt egy negyven év körül járó, hatalmas tagbaszakadt, már azonban csak silány készületű, szedett-vedett gúnyás atyafi. Arca borvirágosan kék és durva vonású.
Hanem a szeme..!
Szabad szárnyakon, csattogva fenn szálló volt ennek a rongyos vándornak a tekintete, mint a kalickába zárhatatlan, büszke kőszáli sas.
A mogorva dromedár nem beszélt senkivel, néha Márkus Péteren kívül. Mindig a kutyájával járt, noha förtelmes egy dög volt az eb. Csajhos-csatakos, ki sem látszott a koszból. Egy szőrgubanc.
Hát ezzel a kutyával indult meg a nagy behemót zsoldos veszedelme. Egy csoport tiszt közül valamelyik el talált a várpincéből előjövő állatban botlani, éppen mikor legjavába kémekről suttogtak a nagy várvédők, hogy teli lenne velük a környék... Ponyvákkal lefödve, mennyi s mennyi miriádnyi arany hadiköltséget szállítanak az utakon, szekérszám..!
Mindjárt ezeknek a spiónlátó gondolatoknak kellős közepéből felbukkanva meredtek is a piszkos óriásra és az egyik - aki a kém-őrület hatása alatt talán már saját testvérének sem mert volna hinni - feltartóztatta, megragadta a kutyáját hívogató embert s ijedt fejhangon felkukorított:
- Ehene barátim! Ehen is egy kém!
És most véletlenül csakugyan igazat mondott. A lengyel származású, szívében soha magyarrá nem lett, mégis azonban mindig királyhű Stiborici Stibor vajda volt a kutyás férfi. Már Nagy Lajosnak a velencei-bolgár hadjáratokban kitűnt, kiváló hadmestere, később pedig Erzsébet özvegységében Lancic és Cujávia nagyérdemű kormányzója, a pozsonyi gróf. Egyébként megszámlálhatatlan dominium, vár, kastély, kincs, bánya és fejedelmi ékszerek Krőzusa. Talán udvari bolondjaiból kikerült volna ennek a novigrádi őrségnek a fele...
Zsigmond küldte be a vakmerő főurat a várba ilyen álcázott koldúsként, hogy kihozzon neki a fogoly királynőktől egy Velencére szóló meghatalmazást.
Az elrántott Góliát hamarosan összekötözve hevert a tisztek előtt.
Faggatták.
Stibor oly butának tette magát, mint egy sün.
Ő csak egy szegény jeltelen paraszt...
De a kémgondolatokba bódult tisztek nem nyugodtak meg.
- Le rúla a bocskort! A lábát nézd! - parancsolta egyik, a Diakovárnál nagy hős Poháros Pál, aki Hosszúbácsyval másodmagában sem félt a szegény kis Keresztúry fiút bekeríteni...
- Atyámuram már igen gyengeidejű fickó-koromtól csak arra tanított, hogy lábáról ismerszik meg legjobban a paraszt és úr - magyarázta a többieknek.
A letiport ember lába keskeny, egyenesen szétváló ujjú, tiszta, fehér, tökéletes úri és fínom láb volt.
Erre Poháros nagybátran arculcsapta a tehetetlenné tett férfit.
- Neved?
A lengyel szinte gutaütötten elfeketült; de megmaradt a semmitmondó paraszti névnél, mire amaz megint adott neki egy rugást.
- Neved? - dühöngött. - A neved? Az igazi?
A lármára több elöljáró is odarohant s a Budán kísérőként régebben nehányszor megfordult Szerdahelyi Péter elsápadva szólt:
- Ha! Nem Stibor vajda ez? Szinte ráesküszöm.
- Hívjátok Palizsnay János várnagy urunkat!
De a nemrég érkezett házigazda csodálatos módon megint eltűnt.
Poháros Pál vette át a rendelkezést. A fogoly ember kutyáját megkutatták.
Fülében, a bundájában: semmi. Nyakörvet nem is hordott.
- Száját nyizsd!
Onnan sem került semmi elő. De az eb fogai - és elég frissen - ki voltak vonva, talán hogy ne haraphasson.
Az ily ügyekben valamiképp különösen jártas Poháros, e tapasztalatra a mellette ácsorgó martalóchoz fordult.
- Hocca csak a jó görbe bosnya kést...
És egyszerűen felhasította a lefogott kutyát, melynek még vonagló belsejéből egy kis gyurma gördült ki.
Pál szakértő szeme azonban rögtön megállapította, hogy nem valami befalt eleség az a gombóc, hanem egy viasszal bekent hártyagolyóbis és büszkén fellabdázta a találmányát.
- Ehole! Gondoltam. A régi hellénusoknak, ugyanis Harpagos méd vezérnek fortélya ez, amikor Kyros királyfit a nagyatyja ellen akarta lázítani. Csak őkelme kutya helyett nyúllal étette meg a levelüket.
Fészkelődé, villogó izgalom vett erőt mindenkin. Hívatták mindjárt a várbeli leveles deákot. Az ügyesen leolvasztotta a gömböcről a viaszt és ezzel az okmány sértetlenül előkerült.
- Deákul van írva - mondta most a deák.
- No né! Hogy az ördög..!
Kun Miklós bosszúsan toporgott.
- Dufla akkor a beste asszonypártiak furfangja! De szerencsére nekünk is dufla az eszünk. Hát fordítsd meg magyarra öcsém! - böffent mint egy vadkan a tudós legényre s az röviden hozta is már a megmagyarított deák irományt.
Világosan ki volt terítve az egész velencei-zsigmondféle jogátruházási dolog és Stibor perceken belül a kínpadon feküdt.
- Neved?
Mert bizonyosak azért mégsem voltak benne a várbeli hadfiak, hogy csakugyan Stibor-e az álcázott úr.
- Neved? A neved? Az igazi?
A mezítelen Herkules nem vallott semmit.
Erre borzalmasan megcsigázták és összeégették.
De a lengyelből még a legirgalmatlanabb kínzásokkal sem lehetett egyetlen áruló szót sem kihúzni. Elharapta a nyelvét inkább. Szájvégéből két fekete vérpatak csordult.
- Vigyázz hóhér, meg ne haljon egészen! - szólt ekkor köpenyét ledobva és röviden odanézve a paripafejű Korpády János, aki valamilyen sürgős külső útból épp most került elő.
S egy a társaságnak még idegen, valahogy furcsán azonban mégis ismerős másik jövevényre pillantott.
- Igaz-e Tamás urunk?
Ez a különös Tamás urunk azonban elég makrancosan vonogatta a vállát.
- Túsznak még nagyonjó lehet nekünk, ha csakugyan Stibor! - biztatgatta csábítólag emez.
Alig mondta ki, az egész gyülekezet, a szó szoros értelmében megnémult. Hirtelen a falnak dőlt. Még a vad dolgokban edzett hóhér is a fejéhez kapott. A vallatók szédülten bámultak egymásra.
A levegőt félelmetes erejű robbanás rázkódtatta meg. Csattanását falomlások guruló moraja követte. Mint mikor a haragos föld megindul... Azután csend lett. Talányos és fenyegető.
És Poháros Pál furcsa, vékony kappanhangon felkiáltott.
- Meneküljünk!

LXXXIX.
A robaj lehatolt ugyan a kazamata börtönrészébe is, de csak mint amikor szekérről gerendát dobnak. Tompán. A testi-lelki nyűgeikbe merült nők nem tulajdonítottak különösebb fontosságot neki. Mária inkább arra a másik zajra neszelt, mely vagy háromfertály órával követte a dörrenést.
Valamilyen járkálás volt kint a folyosón.
- Márkus Péter és a mi derék Stiborunk! - hagyta abba oly hirtelen a megkezdett lélegzetét, hogy szinte felujjongásnak tűnt. - Szabadítóink ezóta talán itt is vannak.
De Erzsébet ujjai tagadólag billegtek.
- Soha ne rémüldözz. Ugyanúgy a vakremény sem okos.
Kis idő mulva csendes fejvetéssel tette hozzá:
- Várj.
Csakhogy ez mit jelentett itt! Valakinek, aki a rettegés tűhegyein ült, mialatt fiatal testét a még követelőző élet hegyes vágykarmai tépdesték!
A lányka fokozott kínnak érzett minden újabb percet. Szinte megörjítette a tehetetlenségük tudata.
Végre berepült az ajtó. A fülke szurokcsóvák rőtfekete fénypárájával lett teli.
Az olyigen vágyott szabadítók helyett azonban egészen másfajtájú, martalócféle alakok rontottak elő.
Mária fojtottan felsivalkodott.
- Nagy Isten!
Aki elsőként hatolt az oduba - egy otromba, szurtos legény - emberevő kedvvel felelt rá:
- Hogy titeket szolgáljon még ő is..! De nem bolond.
Gyűlölködve csaholt oda:
- Na có fel a némberek innét!
A két rab halk istállócsörömpöléssel engedelmeskedett.
Erzsébet közben, lassan, félarccal a tömlöctartó felé fordult.
- Meghagyták, hogy így bánj velünk? - kérdezte hűvös és tiszta hangon, mint amikor jégcsap törik.
A foglár helybenhagyólag röhögött.
- Akkor engedelmeskedjél. Hitvány vagy, dehiszen cseléd vagy.
A fickó nem kínáltatta magát. Ügyelve, hogy a világért csak semmi fölösleges fájdalmat meg ne takarítson, sietett a rabok láncait sorba eloldani.
- Usgyé!
Mária, mint egy ijedt kis állat, a homályon áttüzelő szemmel villogott a rőtpárájú fáklyafüstben.
- De hova! Legalább hát azt mondd meg, hogy hova! Egy megintmás várba? - kérdezte feszült, gyenge, idegen és félig rábeszélő, félig kislányosan acsarkodó hangon.
A legény erre valami csúfat felelt neki és rövidrenyírt, piszkos, kerek feje, nevettében alámerült a nyakán.
- Úgy megszerettél itt? Hát csakugyan kies hely. Valóságos királyi szalma... és tömjén a vedreitekben!
Érdeklődve tett előre egy lépést s meg nem tagadhatta magától a cudar, hogy szavai közben jól oda ne világítson azokra a nélkülözhetetlen emberi célú, de mostanig lehetőleg mindenki elől rejtegetett, nyomorúságos vödrökre, melyek a sarokban álltak.
Ez a megszégyenítés aztán már őszintén jóra fordította a kedvét.
- Királyok is, amint látom, az ő természetüket meg nem tűrtőztethetik - kéjelgett a hatalmat ízlelt szolgalelkek mámorában és ezzel a megalázó észrevétellel valahogy mindjárt többnek érezte a maga kis korcs személyét.
- S hát nem angyalok...
Visszataszító célozgatása a többi zsoldos közt szintén nagy derültséget keltett. A fejedelmi szenvedések színterét nehány pillanatig a barbár röhej hangjai verték fel.
Erzsébet a leányára ejtette lassú, ónos tekintetét.
- Lásd? - lehelte inkább, mint mondta. - Érdemes ezekkel...
- Gyerünk! - élénkült fel a csapatvezető, most már szívből kedélyesen rúgva félre azt a vasgolyót, mely Mária egyik láncvégéről gördült az útjába.
De az asszony még nem indult. Nagy, elborult, rettenetesen nyitott és merev szeme egy parányi hanyatlással oldalt csúszott, majd mozdulatlanul beledermedt a foglár kis disznószemébe. Ujja egyben a bilincsnehezékre mutatott.
- A királyról szedd le a nyűgöt. Félig még gyermek és nemére gyönge. Túlságosan terhelné a vaskolonc. Megtartóztathatod a lánc végénél fogva is.
És olyan valami volt a hangjában, ami titokzatosképpen arra kényszerítette a vad katonát, hogy engedelmeskedjék.
Mostantól a hajadon sem kérdezősködött. Anyjának egész lényében az a dermesztő fenség, fagyott gőg és holdas, valahogy nem-emberi, kísérteties nyugalom, a természetfölötti jelenségek döbbenetével hatott érzékeire s szinte még annál a kint gyanítható veszedelemnél is jobban riasztotta, mely bár alkalmasint szörnyű, de legalább emberi és felfogható volt.
A két királynő, akikkel a fehérvári országgyűlés szerint «nem történt sem hűtlenség, sem felségsértés», vánszorogva elindult.
Mária szíve a torkában lüktetett, mint egy ijedt kis gyíknak. Beteges képzelődések rohanták meg. Mintha fövennyé oldódott volna alatta a talaj. Sebesen siklott és elfolyt... Majdmeg anyja változott át valamiféle lázálomból elszabadult, nagy denevérré... Vagy mintha olajosan suhanó, fekete hullámokon lebegne, a hintázó lépteivel.
A csalóka képek sora azután megint eltűnt és szinte a testi fájdalom élességével hatolt a szemébe egy-egy darabka valóság.
Abban a szűk sikátorban jártak, ahonnan a világosság esténkint a cellájukba szűrődött. A lámpa most is ott pislákolt a szögön. De a sziklapince túlnyomó része mély, rejtelmes és valahogyan leselkedő sötétbe süppedve maradt.
Vajjon hova vezethet ez az üreg?
Lehetetlenség volt eligazodni.
Mozdulatlanság, de szinte ugrásra kész és csend, de mintha nyomban elpattanó, feszengett mindenütt.
A félénk gyermek halkan felnyögött.
Ekkor egy súlytalan, hideg dolog nyúlt felé és megérintette.
Különös idegenkedés borzongott rajta végig. Csak percek multán értette meg, hogy az a hűvös tárgy anyjának keze volt, aki mellette jár.
Most azonban ez a megállapítás sem hozott nyugalmat, sőt egy léte alapjáig villámfénnyel levilágító, kiábrándult, megrendítő felismerést.
A mindenhatónak gondolt asszony minden hatalma tehát megszűnt... Ez  t ö r t é n h e t e t t...
És fenyegetett kis életének kínzóan éber ösztöneivel mégvalamit fogott fel anyjáról, ha mindjárt a szavak kialakult képei nélkül is. Hogy olyanvalami árad ki lényéből, amit élő ember közelében nem volna szabad érezni... Hogy ezt a mellettejáró testet a lét titokzatos deleje már elbocsátotta. «Nos Domina Elisabeth» már csak egy látszólagos élet, akinek megszakadt a közössége vele és mindennel, ami valóságos. Egy rajtérthetetlen pillanatban, roppant szakadék rohanhatott szét valahol kettejük közt, elválasztva őket ezentúl örökre egymástól.
A készülő elmúlást érezte meg anyjának légies tagjaiban, ha kimondottan nem is gondolt rá és nem is tudta ezt a tudás szabatos formái szerint.
Most megint felrettent.
Mint századokból ittfelejtkezett ősállat csontváza, egy ódon falépcső bordái gémberedtek előttük.
- Uszi te! Na lefelé! - rivalt a tömlöctartó.
És ők nekiindultak. Lassan, bús-hallgatag temetkezői mozdulatokkal merültek le, imbolyogtak lejjebb, lejjebb, valahová.
A csigafordulókat helyenkint egyenes padlószakaszok metszették; de túlröviden ahhoz, hogy meg is lehessen rajtuk pihenni.
Az egyik ilyen helyütt Erzsébetnek a sötétben megromlott szeme elkáprázott egy pillanatra; elvétette a lépcsőt, fok helyett csak valami csalóka árnyékfoltra, a levegőbe lépett és elesett. De legott ismét felkapaszkodott és egyetlen szó panasz nélkül ment tovább.
A piszkosfejű ezt az elesést megint kedvező alkalomnak ítélte az élcelődéshez.
- Pedig megszokhattátok volna a magasból leszállást!
Szinte sugárzott a dühös elégedettségtől.
- Ha szőrén vesszük, bizony elég mélyre kerültetek...
- Jobb, hát nem jobb lett volna a népeket jaó törvényekkel jaól igazgatni? - fontoskodott egy másik tisztában alak.
Erzsébet hosszú árnyéka csak süppedt, csak merült lefelé.
- Nem tartozol királyi tanácsunkhoz, hogy veled országos dolgokról szóljunk. Vígy ahova parancsolták és szűnj - fuvalt a hangja hidegen.
Lentjárhattak már a sziklapince fenekén. Az ölnyivastag falakból itt nem tölcséreztek többé azok a magasan fekvő kis lőrés-ablakok sem, melyekből a külső, boldog világ derengése szűrődhetett volna be legalább hozzájuk. Itt már a teljes sötétség uralkodott.
*
Egyelőre csak annyi történt, hogy börtönből egy másik tömlöcbe helyezték át a rabokat. Az előző cella az erőd egyik külső falával volt határos. Félős volt, hogy az ostromlók megáshatnák. Ezért költöztették a kémektől most csak még inkább rémüldöző várvédők a foglyokat egy udvarfelőli zárkába, ahol két úribb külsejű, fülig köpenybe burkolt ember várakozott már rájuk. Korpády volt az egyik, másik meg a rejtélyes Tamás nevű személyiség. A nők nem emlékeztek, hogy valaha is látták volna ezt a két morcost. De azok egy pillanatra sem tévesztették őket szem elől. Bevárták a rabok megbilincselését, aztán elküldték a fogdmegeket.
Korpády nagy kelletlenül, most Erzsébetre mutatott.
- Hát evvóna az, uram...
A férfi tekintete sötéten izzott, majd kialudt.
- Jó - mondta röviden és semmi egyebet.
Távoztak ők is. Mozgásuk gyors, feszült és ideges volt. Ők tudták, hogy miért. Időközben kiderítették már a váratlan dörrenésnek okát, mely Stibor vallatásakor úgy megzavarta őket.
Ismeretlen erőtől, ismeretlen módon, az egyik sáfárház a levegőbe repült. Vele a várbeli élelem java.
- Kutyaszorító! - törülgette izzadó üstökét Korpády. - Eb ellette, eb ellette, kutyaszorító! Televagyunk árulókkal, uram. Azt sem tudjuk, hogy melyikünk. Pedig közöttünk jár.
A rejtelmes Tamás szó nélkül magához vette a börtön kulcsait.
- De hidd el, úgy nem volna bölcs! - csikorodott fel erre Korpády ismét, elkeseredetten hízelgőleg és rábeszélően, mindenütt a másik sarkában loholva, mint a kiskutyája.
Nem magyarázta meg, hogy mi az az «úgy».
A talányos férfi még csak egyenes választ sem adott neki.
- A főnökök... ama vezérlő emberek mikorra jöhetnek bé? - tudakolta.
Közben elérték a föld szintjét.
Most azonban Korpády felejtkezett meg a válasz adásról.
Bambán, nyugtalanul, már mindenütt csak bajt és bajt neszelve, nézett körül.
- Kutyaszorító - motyogott. - Eb ellette, eb ellette, kutyaszorító...
Mintha Tamás szemöldöke is megemelkedett volna egy kicsit.
- Tekegyelmed merről került be?
- Én barátom alulról, Vrána irányából iparkodtam bé, komám, amikor a kapu hídján találkoztunk.
- Útközben miféle harcosokat látott?
- Húznak emezek, mint a vadludak.
- Rendes zsigmondista, bandériumi katonák?
- Igen. Másrészben zsoldosok. Vonulnak. Bajom nem volt velük, de vonulnak. Hát te..?
Tamás orra két kis gőzkígyót fujt.
- Magam meg a Szlavon földön, Krupa és Ivanics felől jövök.
- Vonulnak ott is?
- Húznak. Igen. Mint a költöző fecskék. Én meg csak arról a tájról tudok. Vonulnak.
Tettek nehány lépést, mikor szinte ugyanazon pillanatban, állva kövültek. Korpády, mint aki előtt megnyílt a föld.
Hatalmas dörej hallatszott és a fegyverkovács műhely, bár távolabb, de a szemük láttára leemelte fedélsüvegét. Jónapot kívánt. A kovács a kalapáló vasat még javába a kezében fogva, szálegyenesen a felhők közé ugrott, aztán miszlikekre szakadozva, lehullt. Vele az északi donjon gyilokfolyosójának padlózatából egy jókora darab.
Tamás kőport törült ki a szeméből.
- Már gyanítom...
Korpády csak tapogatta a féltett tagjait.
- Vagy tizenegy éve, Velencével... Trevisonál volt valami ilyen - szólalt megint Tamás. - Kénkőből, fekete és fehér porból szerkesztettek ott efféle detonációkat. Még eleinte ördöngősségnek hittük.
Közben lassan elindult. Most visszaintett állával az előbb elhagyott börtön felé. Ajka széle vékonyan lefele hajolt.
- Jó lesz itt akkor sietni! - fűzte hozzá, maga sem mondva meg azonban, hogy hol, mivel és miért.
Nagyon titokzatos egymást-értésben voltak ők itt ketten.

HUSZONKILENCEDIK RÉSZ
EURÓPA HULLÓ CSILLAGA
XC.
Ez lovagterem volt; hatalmas nagy, inkább hosszúkás, vakítóan fehérre meszelt és csillagboltozatú, a vár északi őrtornya alatt. A tűzhely tárongó öblében öles fahasábok égtek. A falakon, körben, vadásztrofeumok vicsorgatták agyaraikat. Még egy roppant oroszlánfej is, valamelyik világjáró mágnásperjel zsákmányából. Az acsarkodó fenevadak közeit fegyverek töltötték ki. Akadt itten minden fajtájú és korú, annak jeléül, hogy a «keresztes», azaz Johannita lovag-barátok nem érik be a rózsafüzérrel s nemigen békés egy rend, az európai világban.
Inkább a gyér és rideg bútorzat tanuskodott a hely aszkétikus jellegéről. A fő bejárattól balra csak egy nagy vadászposztós asztal állt, hosszabbik részén három, a keskenyebbiken pedig egy székkel. Ablaka mindössze három volt a nagy hodálynak, de olyan alacsonyan kezdődő és hosszú, hogy ajtónak is beillettek volna. A fő bejárat a folyosóra vezetett; egy másik kisebb ajtó meg az asztallal szembe eső falból nyílt, amikor nyílt. Ezúttal azonban be volt csukva.
A felkelő tábor vezetősége már vagy egy hete a várba gyűlt. A behívott főnökök most ott álltak a nagy teremben, csoportonkint, vagy járkáltak, lődörögtek. Sokféle hang, beszéd, mozgás és köhécselés zsongott. Idebent mi hogyan történt..? Ki hogy utazott... Hogy jutott be, több kevesebb égedelemmel?
- Húznak...
- Vonulnak. Igen - hallatszott minden felől.
Feltámadt Lázárok is voltak a főnökök közt, akik Diakovár után egymást halottnak hitték, de csak felépültek nehéz sebeikből és fáradalmaikat kifeküdve, bepólyált karral, zsindely közé merevített lábbal, arcukon, vagy máshol bekötözötten, mára lejöttek szállásukról s beálltak a többiek közé.
A szilaj Szöglaky egy buzogányütést nyögött. Szeme is megsérült. Most azonban kendővel kötötte át. A délvidéki Korpády testvérek egyike istáppal topogott, mert vékonyában viselt egy olyan sebet, amilyentől más az ő helyében rég a fűbe harapott volna. Jánky László dolmányujja persze üresen lődörgött, a kétkezes vívó Garay nádor örök emlékeként. Mégis sokan megcsodálták ezt a Lászlót, hogy ilyen hamar felgyógyult és az egyik szabadszájú Dán megjövendölte, hogy maholnap ki fog nőni a leszakadt karja...
- Olyan vagy uram, mint a gyík.
De az ujabban nemigen győztes tiszaháti alvezérnek kevés kedve volt a tréfálkozáshoz.
- Húznak igen...
- Vonulnak.
Senki sem tudta, hogy valójában mi van a falakon kívül. Amióta az emberek bejöttek, elszakadtak a külvilágtól és a lelkeket türelmetlenség gyötörte.
- No mi lesz! Lesz vagy nem lesz? - kurrogott a vadkanféle sezmenyei-Kun Miklós s hegyes bajuszszárai dühösen vonaglottak.
A legfiatalabb Horváthy testvér - Lász - még csigázta a feszült hangulatot. Minduntalan a klepsydrához járult és mondta, hogy már ennyi s ennyi az idő...
- Hédervári Kont István pedig sehol! - békétlenkedett Szécsenyi Konyafia Frank soproni ex-ispán, aki a másik Hédervárival, Istvánfia Kont János, ezelőtt Sopron-konventi, később vránai helyettes johannita perjellel érkezett együtt, több napja, a nagy dologhoz.
A Hédervári-rokon kis lepénytokája érzékenyen rezgett. Ő sem érti Kont késedelmét, mikor éppen István követelte a gyűlést. De rajta ugyan ne keresse senki. Mindnyájan csak magunkról állhatunk jót.
- Bár igaz, öcsémnek előbb még fontos párthíveket kellett feljárnia...
- Na ha eddig nem, most már bizonyosan nem jön - mondta Kompolthy Istók, az az idősebb úr, aki a tavalyi nagy földrengés napjaiban lett egy többé nem is remélt fiúcska apja és most szívesebben bámulta volna a saját csodatételét otthon.
- Úgy vélem, hogy talán nélküle kezdjük.
A javaslatokat sokan helyeselték és Szöglaky ingerülten szólt:
- Ne vesztegessük az időt. Az utolsó megadott nap ez a begyülekezésre, barátim! Elegünk van evvel a csodás detonációkkal... Ma sem futottak be a kémeink? - kérdezte változott hangon.
Nehány percre elhallgatott, mert tüzetpiszkálni bevetődött egy rossz kályhafűtő inas, majd mogorván hozzátette:
- És többeknek itt még vissza is kell a csapatjaikhoz térniök. Jó lesz, ha a széjjeljáró seregeket minél előbb Novigrád alá gyűjtjük.
- Ahányan csak ide betértünk, mindnyájan csak vonuló hadakat láttunk - bólintott a tarfejű Csuzy. - Húznak...
- Vonulnak. Igen. Nagyon húznak. Mit tudhatjuk, hogy mikor jut az asszonypártiak eszébe a várat megütni?
Petőfia János szintén amellett voksolt, hogy nyissák meg a késedelmes Kont nélkül a gyűlést. Kezdjék a munkát azonnal.
- Bár hát úgylegyen! - vont vállat a titokzatos eltűnésből közben megint hazatermett házigazda Palizsnay - János - s éppen ekkor tárult fel az ajtó. Az előbb bentjárt kályhafűtő legény nyitotta, akiben a királynék nyomban felismerték volna Márkust, de itt figyelemre sem méltatta most senki a közrendű embert. Annáljobban azt, akit bekísért: a már-már kívülparentált Hédervári Kont Istvánt.
Havasi medvének is beillett Győr, Sopron és Moson megyék hatalmas ura. Dús hajzatú, imitt-amott deresedő, szép nagy feje, szemöldöke, szempillája, lefele fonnyasztott bajusza: csupa dér és hó. Téliposztó mentéje, saskeselyűtollal prémezett süvege hasonlóképp. Mert még ezeket odakint lerakni sem vett időt. Csak beszakadt, a türelmetlenek sáskahada pedig rá. Örvendezések, panaszkodások, sürgetések és aggodalmak hangjai repkedtek a levegőben. Horváthy János járt elől példával főként.
- Jösszte nagyságos uram, már igazán jövel! Megírtuk, hogy neked kell prezideálnod. Méltóságtok útálja legjobban...
Nem nevezte meg, hogy kit, de azt nyilvánvalólag tudta itt mindenki.
Kont rázta az ázott sörényét. Bontakozott kifele. Porolta, felhőkben szórta a ráülepedett havat s ezenközben parolázott.
Arra a megjegyzésre, hogy ki és kit útál leginkább, kissé meglassudott, szórakozottan egy székre csúsztatta a nyirkos mentét s felakadt nehány pillanatig.
Egy kép merült fel az emlékezetéből. A távoli Verőcze, ahova, szeptemberben múlt négy éve, Lajos halálhírével futott be Nagyszombatból, váratlanul, Garay karjában kapva a külön nyaralgató királynét...
És a rajtéretés fúriájában, még szidalmazni merte őt akkor az a szemérmetlen nő!
Hát egy villanással most erre gondolt, aztán odabólintott Horváthynak s meggyőződéssel mondta:
- Igen. Ez így van. Nem szenvedhetjük.
És folytatta a kardja lecsatolását.
- De azt jóelőre kikötöttem, hogy ezbéli gondolataimnak okát ne firtassa rajtam senki! - szólt még, megadva lepénytokájú rokonának is, amire a titkon mérgelődő ember szinte esküdni mert volna:
- Szent György lovagja vagyok.
Már felső holmija nélkül állt a többiek közt. Körülhordozta tekintetét az aggódó türelmetlenkedőkön és gőgös szeme lassan hátrahúzódott, makacs arcát idegenkedő kifejezés keményítette meg.
- Utam pedig... reávaló nézvést... Ej uraim! Hát mit hisztek. Olyan tréfa ma ide beszállni? Mi vagyok én. Madár?
- A titkos járat...
- Melynek torkát valami rakásfákkal egészen elhányták. Úgy!
- A mi bejöttünkkor ez még nem volt - somfordált el a jupiteri neheztelés elől Szerdahelyi Péter és kissé hátrább foglalt helyt.
- De mért nem szállt be méltóságod a tenger s a Vízi kapu felül? - erőltette a kérdést valami buta kötöszködéssel a legfiatalabb Horváthy, hiába integetett neki a másik kettő.
Látszott a büszke mágnás úron, mennyire nem szereti az ilyesmit, hogy így egyenesen az arcába vakogjanak - hozzá egy ilyen tacskó - hanem azért felelt.
- Beszéd, jóember! Beszéd. Hát a velencei naszádok!
- No csak nem olyan sűrűek?
- Atyafi, a legkisebb tökhajó már azon a gályasövényen többé át nem mász. A szűkebb gyűlésben felelünk...
Legyintett.
- Nem ajánlom ezt az útat akárkinek utánam csinálni. Bejöttetek óta sem vesztegelt az idő.
Gyanus volt, hogy valami még benne szorult, de ha igen, azt akkor ugyan hatpár vontató ökör sem húzza ki belőle.
Végezetül Horváthy Pál elröstelte faragatlan öccsét és elkotorta az útból. Az elfogott Zsigmondféle irat gyors beszámolójával lecsapta a vitát. Örült, hogy a levélhordó ember maga, kiment a többiek eszéből. Ebben a mai formájában nem szerette volna Kontnak megmutatni. Lenne mindjárt Szentgyörgy..! Pedig ő semmiről sem tehet. A kínvallatás idejében nem volt még itt.
- Fogjunk derék dologba, épp a közölt szoros állapotok végett! - fordította is már elő az asztal egyik székét, hogy amazokat hasonló mozdulatra ihlesse.

Az urak csakugyan lebocsátkoztak. A három főhely közepére Kont, tőle jobbra Horváthy Pál maga, balkézt nagyobbik öccse, János, padsorokban meg a többi behívott nép. Palizsnay János házigazda az asztal keskeny részére ült, a titokzatos Tamás pedig sehova sem. Maradt a háttérben, mint nyugtalan és nyugtalanító folt.
Horváthy Pálnak eszébejutott róla valami. A levegőben egyenesen megálló lapátszakállával feléje intett és mégegyszer szólt.
- Fogadják gráciájukba kelmeik e Palizsnay Tamást. Igen lelki és testi hívünk, mindenben szolgatársunk, kiben megbízhattok.
Csupán anyáról, de a nagy Palizsnay János féltestvére volt hát az ismeretlen ismerős. Lajos gravinai herceg zavaros és törvénytelen Palizsnay-Horváthy rokonságának egy tagja; bár ő nem közvetlenül. Szürke veréb csak, a vérbeli hercegi bastardok büszke sasmadarai közt. Nem is szeretett ez senkit a világon. Gyermekkorától mellőzött sorsa egy gyűlölködő, kegyetlen és hajlékony vadállatot nevelt belőle, aki nem ismert el semmiféle illembeli, sem másmilyen törvényt. Most a bemutatásra is, csak fehér ragadozófogainak sövényét villantotta ki barna arcából. A fészkelődés közt azonban észrevétlen maradt a gorombaság.
Alig történt meg a helyek elfoglalása, Hédervári Kont máris megint felkelt az elnöklő székből. Nyakát keményen elmerevítette, úgy csak a homlokát kissé megdöntötte és szólt:
- Őfelsége a király nevében.
Ennek az úrnak olyan nagyszerű tehetsége volt felkelni, hogy még csekélyebb dolgokban is mindenki vele együtt kelt volna fel: ahogy a mágnásfiakat erre már kicsiny koruktól megszoktatják. De Dán Mihálynak még idejében feltűnt e visszás dolog ahhoz, hogy mentse kis tekintélyéből, amit lehet s ellensúlyozásul megrázta a fejét.
- Na, királynak sajna éppen még nem tisztelhetjük... mert hol van ő még ugyebizony megkoronáztatva...
Palizsnay János az oldalsó székből nézett oda, a halántékai iránt ferdén emelkedő szemöldökei alól, mint egy sötét, merész és büszke Lucifer.
- Ki szól így? Ej, kigyelmed..!
És legyintett.
- Korona, nemkorona! A Székesfejérváron megkoronázott Károly király fia is ugyan király, akárhogy híjd. Nem vagyunk garaysták.
Poháros Pál közbekurjantott:
- Hát persze nem! Karlisták!
Vajjon mi okon örököljenek leányágon az Anjouk s hozzá az ő előzetes megkérdezésük nélkül, ameddig még élő férfisarjadék is van?
- Éljen Lancelot! Mit okoskottok.
Ezzel a szóváltás rendbejött.
Kont, mint aki észre sem vette a kis zavart, emelte fel egy irományból a szemét.
- Értekezésünknek mibenléte elővétetik. A dolog állapota ilyen. Mint elől ülője ennek a gyűlésnek, meghagyom, hogy a történendőkről protokollumot szerkesszünk, mert kell a mi ügyünket a legszigorúbb rendhez alkalmaztassuk.
Héreghi János tudós doktort hívta és a száraz ember komolyan jött s ő megnyugodott benne.
- Kegyelmed már a nápolyi trónfoglaláskor boldogult Károly király körül tolmácsoskodott...
- Még Nagy Lajos parancsolatára - igenlette Héreghi.
Leült, tollat emelt rögtön, készen feltartotta könyökét és úr létére úgy várt, mint valami engedelmes deák.
- Minden iratról, uram, párt is vegyél.
Aminek előkészülete szintén azonnal megtörtént.
- További rendtartás! - hirdette István és most az értekezlet anyagára fordította a szót.
- Uraim, a két nők itt a várban minden ítélet nélkül ülnek...
Már pedig szerinte ítélet nélkül ülni nem lehet.
- A gyűlés összehívását ezokból kértük. Kell, hogy ítélet hozassék, sáfárkodásukat megvizsgáljuk s ha bűnös, bűnös, ha nem, nem. Ki miben vétett, aszerint lakoljon.
Most az oldalt ülő házigazda-várnagy felé fordult.
- Uram, Palizsnay, szóra hatalmazom kegyelmedet. Jöjjön elő s adj itt őnagyságaiknak Diakovár óta igaz beszámolót.
Egy kis kalapáccsal lekoppantott az asztalra, mire Palizsnay az ő kemény tartásában kikelt a helyéből, meghajtotta magát és rákezdte.
- Az egész érdemes gyűlésnek üdv. Imez dolog, legkegyelmesebb Asszonyunkkal végzett dolgunk, így van értelmesen. Nápolyi utamnak híre következik...
Elmondta, hogy Margit - Károly király özvegye - tőle ennyi idő után végre biztosan értesült férjének vesztéről. Hogyan gyászolta meg urát..? A levágott Garay-Forgács fejeket is megkapta vígasztalásul... Egy szamárkárén hogy hurcoltatta őket végig a városon és aztán mit, hogyan tett velük...
Fészkelődés volt. Az urak érdeklődtek.
- De jelentem az özvegy felségnek evvel még korántsem megelégedését! - recsegett Palizsnay hangja, mint a csikorgó kavics. - Hanem közlöm abban álló kívánságát, hogy „a két némbereket”... ugyanis a két volt királynőt, őhatalmassága még szintén elvárja, azaz Nápolyba való, oda leszállításukat követeli.
Héreghi tolla porcogva jegyezgetett.
Kont felnézett.
- Mért?
De Palizsnay helyett Horváthy János válaszolt.
- Ugyanugyan uram... Asszony ilyet mért kíván, ha másik asszonyról van szó! S még főként olyanról, aki úgy szülő apját, mint tán az ő ipa urát és mégvalakijét is, a láb alól mesterséggel eltétette...
Üres hahotával megfelelt magának.
- Bizony aligha más célból, mint hogy őket kezéhez ejtse, rajtuk válogatott bosszút töltsön s végezetül őket e világból, evvel a fia királyságának útjából, azaz életükből, kipusztítsa. A trónkövetelőkre idejében kell gondolni...
Kont apránkint húzta hátrább aranybarna szemét. Szája szögletébe valami kemény csomó gyűlt.
Lassan egy hosszú, hideg, mély igen-t bólintott és lezáró mozdulattal intett.
- Megértettük hát. Csak ennyit akartam.
És váratlanul felkelt.
- Uraim, rövid tisztségemnek már végét is adom, a prezidiumból kiszállok, leköszönök.
Pillanatnyi kövült csend lett.
Aztán rőkönyödés.
- Mely végből!
- Bár úgylegyen. Megadom az okot.
És Kont örves oroszlánfeje félkört fordult.
- Eben gubát, tűzön vizet, Scyllán Charybdist, sem pedig asszonyt asszonyuralmon nem cserélek.
Ő a szoknyás rend váltakozó dühöngéseihez többé nem alkalmazkodik.
- A haza javát tekintő munkában iparkodnom igen, de bosszút, gyötréseket hallani annálinkább nem szeretnék. Ezekben forgani, vérben buborékolni, halálban mocskolódni, teljességgel nem akarok. Mely beszéd már magábavéve is nekem elég ízetlen, hogy ez legyen...
Haragos útálattal kimondta, hogy ilyesmiket sem természete, sem családi hagyománya meg nem tűr.
- Hogy az országvezetésre méltatlan gyámasszonyt tisztjétől megfosszuk, nem bánom. Hogy őt ártalmatlanná tegyük s bár örök rabságra, a tehetetlen bábú-leányt száműzetésbe is hányjuk, hogy csak letött állapotban haljanak meg is, ez mind, igen. De a többi megjósolt dolgokra: vétóm!
Hatalmas melle nehéz lélegzettel küzdött.
- Haramiafélék még azért nem vagyunk uraim? Nem vagyunk poroszlók s bakók.
Valamivel enyhültebben aztán kifejtette:
Ő a felkelés országmentő művét semmiképp nem akadályozza. A rendek szövetségéből ki nem lép. Mostantól azonban csak mint egyszerű közkatonája a pártnak, kívánja a nagy célt szolgálni, de azzal, hogy ez az ő külön álláspontja a jegyzőkönyvbe szintén okvetlenül bevétessék.
Horváthy János vékony orrcimpái kissé megrebegtek. Felvetette sötét homlokát és elnyikorodott, gúnyosan.
- Na, én ezek felől bátorságos kebellel vagyok! Azt a zokonvett sanyargatást ugyan már itt megkaphatja a két országvesztő, ha nem fognak rendesen vallani s nekünk de egy olyan lemondólevelet aláírni, kiben minden rettentő bűnt elismernek a nemzet előtt!
Intett Tamásnak, aki az ő természetes kecsességével, nesztelenül, mint egy erdőben nyilaló vad, elsuhant most arra hátul és könnyűerejű kezével belendítette az asztallal szemközt eső kis ajtót.
A feltárult kamrácska közepén, nyilván hatáskeltésre készítve, egy tagbaszakadt, karbafont kezű, rőt köpönyeges férfi állt cövekként, mozdulatlanul. Csuklyája a fejére vonva, forgott fel alóla a szilaj szeme.
Ugyanaz a durva fickó volt, aki Stibort nemrég olyan lelketlenül kikészítette, vagy akik akkor még nem lettek volna itt: aki Diakovárnál Garay nádort elrántotta a kocsi alól. Erről az emlékezetes tettéről, a ragyás képéről, már mindnyájan felismerhették.
Egy percre megnémult, talán hogy nem is lélegzett senki. Az erős férfiak valami álomszerű tehetetlenségbe bűvölődtek. Míg végezetül aztán újból élni és ide-oda mozogva, csak annál inkább zsongani kezdtek.
- Dianovics Brankó, a zágrábi hóhér!
Kompolthy a csigázó padot mutatta.
- Elsődfokú kínzás...
- A csonttörő sarúk! - köhécselt Korpády.
Ott voltak a bélyegsütő vasak és a tűz-záporoztató.
- De ez már secundus gradus, sőt harmadrendű! - horkolt rekedten Szerdahelyi, mint aki hegyomlás alá szorultan beszél.
Tamás eközben megint visszalépkedett. Nagyobb dolgokat is látott ő ennél... Hédervári Kont arcát vizslatta, aki épp e percben hirtelen sarkon és élesen Palizsnay János felé fordult.
- Ha miben bűnösök a nők - mondta zordonan - ismerjék be akkor önkéntjövőleg és szabadon, de ne ily eszközök alatt! Hiszen ha kénköves tűz perzseli mejjüket, apjuk-anyjuk legyilkolását is készek lesznek vallani, hogy igen!
A várnagy egy pelyhet csípett le ujjheggyel a talárja szegélyéről s roppant tüzetesen megvizsgálta.
- Be nagy lovagiasságra fakadunk...
Azzal leejtette a pihét.
A két férfi most ember az ember ellen állt. Kis ideig mintha a szemükkel vívtak volna.
- Hóhérokkal finnyáskodol-e? Hóhérokhoz, uram, hóhér illik. Egy vránai útjakor mi ezt a nőszemélynek bejelentettük...
- És ha ártatlanok? Ha netalán az égrekiáltóbb bűnökben mégis menthetők lennének?
- Értsük ebből..!
- A lány például Margit apja halálára csak huszonkét évvel született. Aversában ott sem jártak.
- Voltak Visegrádon és másutt.
Valami még Palizsnay nyelvehegyén ült, de látva ezt a megmakacsodott arany-öszvért, jobbnak vélte most a visegrádi dolgot tovább nem piszkálni. Úgyis sora jő.
Abbahagyta a vitát s lassan a kezeit dörzsölgetve, derékban kissé meghajolva, síma engedékenységgel szólt:
- Elválik. Ej no! Majd elválik. Sz’ azért vagyunk. Mindent kitudakolunk. S ha neked az erősebb vallatás nem... hát nem! Egyelőre legalábbis nem.
A csarnok levegője végiggyűrűzött. Mintha sokan egyszerre sóhajtottak volna.
Az aggályosabb urak lelke megenyhült és Kont sem ráncolta már olyan sértődötten a szemöldökét.
- Ahh, de ezt a boszorkányadta nőstínyeknek meg nem mondjuk! A kamraajtót ijjesztésül azért nyitvahagyjuk! - óbégatott fel Horváthy László kárvallottan, mint akinek valami kedves örömét viszi is már félig az ördög.
- Mert bár jó, ne csigáztassanak, de ne is hazudozhasson a két bestye! - kelt László pártjára, szintén csalódottan, a közbülső Horváthy - János, a volt macsói bán - és csak legidősebb testvérüknek, a zágrábi horvát püspöknek titkos intésére volt hajlandó az asztalhoz megint visszaülni.
- Új széktartó választása! - hirdette Horváthy püspök.
Erre öccse aztán észbekapott és megindította a „közvéleményt”. Palizsnay Jánost ajánlotta elnökül, áldott magyar szokás szerint, lélekvesztegetőleg mindjárt ki is üvöltve, hogy «unanimis votis», azaz egyhangúlag...
Ami ellen ki merne csárogni?
Senkisem tud semmit a szomszédja felől. Hogy merre hajlik a többség... Sem hogy onnan veszik majd titkon számba az ellentmondást.
Palizsnay sietve köszönte meg a „közbizalmat” és azonnal le is ült. Kezével követést intett.
- Foglaljanak helyet nagyságaitok.
Azután újból megszólalt:
- Fel, hát fel avval a nőkkel! Kerüljenek elő.
*
De nem így történt.
A gyűlés rendje rövid pillanatok alatt felborult. Novigrád tövében hirtelen felugattak az első ágyúk. Az ostrom, mint a derüs égből leszakadó mennykő, váratlanul megkezdődött.
A párt-tagok helyeikből felugrálva tolongtak kifelé: az új hadviselésben tudatlanok csodát rőkönyödni, a nyugodtabbak pedig intézkedni.
Odabent nem maradtak, csak négyen. Palizsnay várnagy, Horváthy János és Pál, meg Hédervári Kont. Palizsnay Tamás, azzal az ő palizsnayságával, habozott egy kissé, de még idejében felfogta, hogy nem igazi hercegi fattyú... nem való ide... hát szintén kiment és ott állt meg, ahova igazán való, azaz sem kint, sem belül, hanem a küszöbön. Fülét az ajtóhoz tapasztotta.
Végre maguk közt, István felvetette, a másik három pedig lassan lehullatta pillantását.
És Kont intett Palizsnay Jánosnak:
- Éppen együtt vagyunk, a szűkebb és zárt gyűlés... Jobb is, uraim, ha még eleiben érthetünk szót. Én most tehát hű közlést teszek kegyelmeiteknek, de statu rerum Hungaricalium.

XCI.
Nem volt valami szívderítő, amit Tamás az ajtón át kilesett.
Kont ragadta magához odabent a szót. A vadóc ember, abban az ő mindig feszült vadságában, a fülével is jól tudott látni. Élénk képzelete pontosan elévetítette még azokat a mozdulatokat is, melyek a tanakodók beszédét kísérték.
E percben éppen szünet volt. Tudta, hogy Kont most tér a dolgok érdemére, mint ahogy igaz is... A hangja elmélyült.
Azt mondta komoran és zordan:
- Szállnak, uraim, az asszonypárton levők. Húznak és vonulnak. Ezt kegyelmeitek részbe-részbe mindnyájan tapasztalhatták. De amit a többség előtt mostanig jobbnak láttam elhallgatni, valamit még nem. Hogy mióta a várban lakoztok, az eltelt hétben a kör egészen lezárult itt Novigrád körül... Vízi kapu? Titkos járat?
Bizonnyal legyintett egyet.
- Hát azért is haragudtunk... Mintha nem az eszünkbe jutott volna!
Tamás bőre szabta a lélegzetét, hogy majd azzal se teljék az idő, azután már hallotta is, amitől a rejtélyes várbeli robbanások óta a legjobban tartott, a baljóslatú szót, hogy „Velence”...
- Tekintetes gyűlés - mondta bent István - kételen közölnöm kell a rossz hírt, hogy Barbadico János tengeri generál nemcsak a legsűrűbben járatja hajóit Novigrád előtt, de talpas katonaságot is tett a száraz földre! Rendes velencei derékhad szorgoskodik már itt a vár körül...
Mintha valami kemény rögöt horzsolt volna ki ezzel a közléssel a torkából, megindult és azon túl símábban folyt a beszéde. Előadta, hogy bár szállnak a bandériumok, húznak és vonulnak, maga Zsigmond még most is ugyanott ül, ahol január legelső napjaiban volt, azaz Kapronczán.
Elejét akarhatta itt valaki kérdésének venni, mert sietve hozzátette:
- Máig sem tartja elegendőnek a seregét! Még egyre toboroz.
Tamást a küszöbön elöntötte a düh. Azzal az ő feketevillám eszével mindjárt gyanította, hogy miről is lehet a szó és Kont magyarázata csak megerősítette feltevését... A címzetes férj egy káprázatos sereggel kívánna a végveszélyben most a nőknek tetszelegni, hogy majd szabadítóul, igazi férjül és társkirálynak valahára mégis elfogadják.
- Úgytehát a diplomára tért Velencével?
Ez meg Horváthy Pál hangja volt és Kont igenlette a kérdést. Elmondta, hogy közeledés van Zsigmond és a Signoria közt. Az eddig vonakodó két velencei követ - Monaci Lőrinc és Barbo Pantaleon - már belement Kapronczán a herceggel való traktába.
- Éppen így is érte el Zsigmond a mi szárazon és vízen való körülvételünket, mely a dalmát partok felől lett valóság...
Megértette Tamás ebből, hogy maga Zsigmond inkább csak a figyelő állást választotta, másokkal akarva a sulymot a forró léből kikanalaztatni és vékony, kegyetlen szája gyűlölködő kifejezésre görbült. De aztán, mint a bottal megütött kígyó, összerándult és elkomorodott.
Bent a teremben, ezúttal először, megszólalt a hatalmas féltestvér, Palizsnay János, akinek hangja megmagyarázhatatlan hatást gyakorolt rá mindig, ha váratlanul érte.
Ezt mondta:
- Zsigmond noha Kapronczán üldögél és noha Velence... de azért magyarok is vannak uram Novigrád körül, bőségben, miközben a gályák raja kering! A tenger elállva velencei hajókkal, szorosan, de szárazon meg a zsigmondisták ostromolnak.
Lent a bástya tövében épp egy hatalmasat mennydörödött.
- Miből gondolod?
Most aztán kiderült, hogy alig érkezve a várba, hova lett Palizsnay olyan nyomtalanul.
Nem térvén vissza a szétküldött kémek, ő maga kint járt... Ameddig Kont a felső Birodalom felől ereszkedett alá, ő a talányos keleti részeken tartott egy gyors szemlét.
- Ott láttam Frangepán Jánost... ugyan másokat is. Csak a gyűlésre jöttem be. Tiszta magyarok! Köztük voltam.
- Erős vállalkozás!
- Éppen nagyba a kémeink fejit csapdozták lefele - érződött a válaszból elfintorodva, amint gúnymosolyra fanyalodott a nagy atyafi.
Értekezés közben erőre lendült az ostrom. A hadi szörnyetegek minduntalan felrivaltak. Sőt most elég közelvalahol üthetett be egy kőgolyó, mert úgy morgott és dörömbölt a sziklapadozaton fetrengtében, hogy a pedig vakon vakmerő Tamás menekült, mint a nyíl.
De nem a föld gyomrába készült ő! Legalább egy bánság... ha már herceggé nem emelkedhetik, evvel a koldús-koszos törvényességével...
Csakhogy azt a bánságot sem adják ingyen. Fel kell előbb még valami nagy dolgot mutatni...
Ugyanhiszen szerette ő a sötét kalandokat maga a sötét virtus, magának a rossznak nagyszerű kisugárzása miatt is.
Alighogy visszatért, megint meglapult. Karcsú teste szinte egy lett az ajtóval. Így leste aztán el, amint Kont nyugodt hanglejtéssel szólt:
- Hát ha pörjelséged tanusítja, hogy részbe magyarok is... De ez itt most Velence! Falconusok, avagyis ágyúk. Nem mondhatom újságnak... Marcus Graecusban is már olvasható. Granadai mór emberek vagy hatvannégy éve bánnak vele. A francúzok Bordóban ugyan hatvan esztendeje készítgetik s láttuk Trevisónál...
Tekintettel a katonaságban kevésbé jártas horvát püspökre, még hozzátette:
- Azért ágyú, mert ágyra, azaz talapra hellyhezhető, uram. Öreg lövő szerszám.
De a fiatalabbik Horváthy bosszúsan szabadkozott abból a látszatból, mint aki a nagylajosi hadjárattól talán szintén idegen, tehát közbe csattant:
- Nem ágyú, nagyságtok! Álgyú! Ez pedig azért, mert lövés közben az állhoz egyátajján nem emelhető.
Hogy emelhető, vagy sem, Kont elütötte a vitát, a lényeg medrébe tért.
- Fő, hogy nincs tőle mit nagyon megijjedni. Az emberek ördög mesterségét ne higyjék benne. Szétszaladnának.
A tisztek járogassanak majd köztük. Beszéljék a gépet, nehogy a vitézek közt babonás bódulat üthessen ki.
Valami kevés időre Tamás most ismét megvált az ajtótól. A gyilokfolyosó felől léptek közeledtek.
Hamar egy oszlop mögé bujt, bevárta, míg a parancsvivő-féle ember eltakarodik s csak azután surrant vissza.
Titkon örült, hogy olyan nyugodt tenorban folyik bent a beszélgetés. Már azonban, ami a vár megtarthatását illeti, ebben nem érezte ugyanilyen nyugodtnak a négy főnököt.
Palizsnay azt a gondolatot vetette fel, hogy nekik is vissza kellene ijeszteniök az ostromlókat, azzal, ami ágyújuk meg őnekik van!
- Pincében egy úrféle túszunk, mint hallom, aztán pedig nálunk a királynők...
Hírül kellene adniok, hogy még valami nagy baja eshetnék a nőknek, ha azok odakint meg nem csendesednek, hanem továbbra is így csinálják.
- Van ez ellen valamid? - intézte nyilván Kont fele a kérdést, mert István mély darázsdongása válaszolt.
- Hadifortélyban szabad, a hadifortélyban az ijjesztés, uram, megengedhető. Ha van rá valakid, aki kimenjen közibük és eloszoljon köztük, elültesse bennük a páni gondolatot, én nem bánom.
- Találunk.
- Akkor tedd! - hangzott az engedelem. - Ezt a sarkalatos fővárat nem veszíthetjük el.
Pedig egyre élőbbnek látszott a veszély. Míg eddig csak a kisebbfajta faltörő masinák okádták, azok is váltakozva-formán, hogy mikor egy kiürült, felökrendett a másik, most már a nagyobbja működött, s egyszerre sok és egyszerre több irányból is. Remegett az ajtó, rengett, kalimpált, borongott minden, ami csak nem volt keményen a falakba befalazva és Tamás mármeg a gyomrára tapasztotta kezét.
Van ez neki. Trevisonál is ugyanígy járt... A mély hanghullámzások, a fülén keresztül, nála a gyomrára esnek.
Ameddig futkosott, a reggeliebéd fölöslegével vesződve, újólag elszalasztott valamit a benti beszélgetésből, mert zabi-atyjafiának már csak arra a szavára érkezett vissza, hogy „ezzel időt nyerünk”...
De hamar megértette az összefüggést.
A horvát hegyvidék és Bosznia felől nagy hadai közelednek, úgy mondta Palizsnay. Fontos, hogy még idejében lejussanak. Ő az asszonypör leforgása után tüstént kimegyen elibük.
Azt vette mindössze zokon - kiérződött szavából a keserű gúny - hogy őket mégiscsak egy rendes ország rendetlenkedő pártocskájának fogja majd a világ tekinteni, míg amazok odakint szabályos státusként pöffeszkedhetnek.
- Bár, a velenceiekkel, valóban azok is! Ilyenként vannak beírva a világfelségek közé. Node... mindegy!
Kont azonban nem vehette mindegynek a kifakadást és főkép nem tetszett neki, hogy éppen elnöklő utódában tapasztal ilyen komor hangulatot, mert az ágyúk pillanatnyi csendjében hátratolva székét, érezhetőleg ünnepélyesebb dologra készült.
- Azon vagyunk - kezdte - hogy mi is státus legyünk! Hogy mi legyünk a mindenektől elösmert státus és ne csak így, ne csak egy zendülő pártocska. Akkor megváltozik. Ebbe a hatalom átvétele dönt...
Meghatódott, de azért érces férfiszóval tette hozzá, hogy „a Birodalom érdekében”.
Aztán nekiszárnyalt, összefoglalót adott.
Arra emlékeztetett, hogy Nagy Lajos halála óta négy év alig múlt és mi él még, nemde, az ő uralkodóházának ragyogásából? Országlatának oly hatalmas gyümölcseiből?
A Ház a porban, szennyben. A korona magasztossága eltűnt. A Birodalom szinte egészben és örökké forrong.
- Fejetlen kapadozás, amerre a szem eltekint, végső veszélybe döntve az egész nemzetet! - csattant fel a hangja, suhanó ostorként.
De az ostor mardosó hegye alighanem őt magát sebezte meg, mert lassú vérfolyással buggyantak belőle tovább a magyarázatok.
Rámutatott a gyászos hanyatlás eredő okára. - Nagy Lajos megalkotta a hatalmas mívet; ennek terve, a terv útja-módja azonban egyedül az ő, az egy-ember egykezében, lángeszében, lángeszének lezárt csontszekrényében élt. Sietős volt a kor... A dicsőült nem ért rá, gondolatait apróbb falatokra porciózva, másokkal közölni s így kiosztogatva, a posteritásnak átörökíteni. Nem is igen lett volna kinek.
- Átkunk, rettentő átkunk, hogy az övéhez legalább távolról fogható kapacitásoknak mostanság híjján szűkölködünk! - kiáltott.
Sok jó szándék, szép, igaz hazafiság itt is, talán a kintiek közt sem ritkán, megengedte, hogy lehet. De aki az Igét az égő Csipkebokorból kihallja, a népnek elhozza és megparancsolja, ilyen kiválasztott sem künt, sem őnáluk nincs több.
- Saeculumban egy Földnek, egy népnek, egyszer ha adatik!
A tiszta igazság kedvéért elismerte - nem hallgathatta el - hogy Lajos az ő sugalmazott agyának lángolásával... hát nem is igen szerette az időfogyasztó és kényelmetlen korlátozásokat.
- Országgyűlések rendes tartása körül, ugyebizony mindig hiányok voltanak? Az Endre bullája gyakor kicsorbult.
Ezt ők régebben nem hánytorgatták, mert miért? A haza területe, hatalma, tekintélye, folytonosan nőtt, eddig hozzá foghatatlan hatalomra lendült, hibákat kutatni meg csak a státusok leromlásakor szokásos.
- De uraim, az ilyen uralom, bármilyen dicső: buborék! - hirdette.
Egy ember, az egy; akármilyen nagy. Múlandóság az ő törvénye és sajna, el is múlik...
- Országot egyember kezére és parancsoló akaratjára adni, sorsot megkísértő Fortuna-játék!
Elfulladt, küzdve, nehezen folytatta és Tamás csak ámult ott a küszöbön, hogy ez miket nem beszél...
Mert a törököt, a fura keleti népséget elegyítette mármeg a dologba István. Alkalmasint odabent is hüledezhettek fölötte, hogy milyen messze világokba gondol, honnan és miket tud...
Most éppen ezt mondta:
- Vagyon egy Allah istenük s egy prófétájuk, akit kelletébb tisztelnek.
Megnevezte: Mohammed.
És röviden előtárta, hogy ez a török Allah isten miféle tanításokat ad a törökségnek az ő pogány prófétája útján...
«Minden ügyekben  t a n á c s k o z á s s a l  járj el.»
Majd meg így:
«Aki  t a n á c s k o z i k,  azon segítve is vagyon...»
De hogy egy Omár nevű másik főpogány is éleszti a hitet a törökség között, hogy „amely nép nem tart  t a n á c s o t,  nem leli meg a jó utat az ő dolgaiban.”
Érezhette Kont is, hogy csodálat veszi körül, mert feladta saját magának a kérdést:
- Mért mondom? Hamarosan meg ne tudjuk! Él itt a tő szomszédban uraim egy nemzet, mely ezt a tanítást keményen betartja, vezetőit, véneit, minden fontos ügynél tanácsba, divánba vonssza, míg közöttünk sem új mojzesi fő, sem közös tanácskozás nincsen. Vesztünket egy napon meg ne tanácskozzák! Ráomolhatnának a világra Kelet zsizsera hadai.
Kellett volna szerinte az országgyűlés, hogy több kis fej többet tudjon, ilyen árvaságra a tanácskozó török szomszédjában ne maradjanak, vagy hogy legalább gondatlan kezekbe ne kerüljön az egyember roppant műve!
De oda került. És a játszadozások, dühösködő önkény s a szeszélyeskedések átkos következményei, el is törték a pálcát az asszonyági uralom dolga fölött.
- Én mondom ezt! - fakadt fel a vallomás az ököllel megdobott, hatalmas mellből, mint amikor lelkével vívódó penitenciárius kiált. - Én, a dicsőült Lajosnak nemcsupán híve s szolgája és lábapora, árnyéka, de ingyen kegyelméből egykorban első, testamentumát tőle magától ösmerő barátja is! Én, akit az előbb tán asszonyocskák prókátorának hittetek! Hédervári Kont István!
A saját nevénél meggyőzőbb bizonyítékot igazán nem tudott adni a büszke nagyúr és Tamás nehány pillanatig egy moccanást sem hallott bentről. Ameddig Istvánba visszatért a lélek... Akkor folytatta. Emlékezetbe idézte, hogy nem jókedvükből, nem is rút hitszegésből tagadták meg a trónöröklés Lajos-kívánta rendjét. A kezdettől fogva törvénytelen utódlás félretétele azonban teljességgel múlhatatlan volt.
- Mert uraim, ezt is hogy kimondjam dolgunkról... ha már belefogtunk... bármekkora legyen is a hála egy nagy uralomnak, dicsőült, nagykormányzatú atyának: országot hálapénzül osztogatni, sem gyermeknek ajándékul csapni nem lehet és soha nem szabad!
A sebzett oroszlán mordulása volt ez; oldalában a nyílvessző. Szinte Tamás is megviszolgott még, bár azzal az ő hontalan kalandorságával meg sem értette az ilyenféle háborgások titkát.
Hirtelen hátra ugrott, azt hitte, hogy ágyú, pedig szerencsére csak egy nagy hógörgeteg csúszott le a vártetőről, de hatalmasat dördült. És Kont a levegő rezgésével együtthullámzó hangon tette most fel a kérdést, hogy ki lát Európában valamerre a kormányzat mellett nőt!
Senki sem felelt semmit, mert senkisem tudott ilyen példát s mert Kont különben már folytatta is, hogy még ahol megengedték volna talán a nőuralmat valahol, csak hogy szelídebben térjenek át egy kihaló királyi családról a következőre, de nem hogy majd végig a játékos kezekben maradjon a gyeplű.
- Hát nálunk sem engedjük! Minden eszes állat megértheti, maguk a legbőszebb szoknyapártiak is megfigyelhették, hogy mire vezet a nőuralom!
- Nem lehet a dynastiát tovább megtartani!
- Még ugyan Zsigmond váratlan emelkedése is erre vall! - reccsentek meg a teremben a székek, amiből érezhető volt a növekvő forróság, azaz, hogy Kont elérte, amit óhajtott, kiemelte társait a levertségből.
- Atyafiaim - szólt végül, mintha már inkább csak hangosan tűnődnék - mindig igen kívántam tudni a história lapjainak forgása közt, hogy vajjon hát hogyan múlnak el a világ hihetetlen fényű státusai.
A régi görögökre mutatott.
Mennyi ész és erő...
- Avagy a latinusok!
Nehéznek mondta, csak elgondolni is, hogy mi özön ember, mekkora had - légiók! - mennyi föld volt az, elrendezve a legkisebb szerkezetig, csodás, megfoghatatlan értelemmel!
- Azt tudtad volna, ez megéri tán az ítéletnapot is. És eloszlott, nagyobb robajlás, nagyobb tünemények nélkül, inkább belülről, s szinte észrevétlenül. Itt még úr - lélegzett egy mélyet, - Cézárja, Augusztussa: imádott isten... Jupitert híjja ki versenyre a világuralomért... Kell is neki a szenátus tanácsa? A zsarnok lovából csinál konzult! De Róma hatalma itt még győzi - zsongott tovább a hang, mélyen István melléből. - Várjál valahány sort! Fordítsz valahány levelet a könyvben és semmit sem lelsz többé. Már meg nem találod. Nincs. Egyik sem az, ha maradt is valami... Korcs... Piráta népség... Vagy kecskepásztorok.
- Hogyan? - kérdezte. - Hol a hellének ragyogása? Hogy történnek az ilyen gyászos csodák? Mi maradt az imperátorok földi istenségéből és hogy lesz pár évtized alatt semmi az egetverő birodalmakból?
S döntő, behatoló szóval, kimondta végre. «Így.»
- Hát így, mint négy évvel Nagy Lajos halála után belőlünk. Most szemünk előtt látjuk. Megtanulhatjuk magunkról... Az elénk terülő példából, uraim... Mert ebben új mojsesi elme nélkül szűkölködésünkben, ebbe nyomorúságunkban, ebben a mi egy kézből rosszkézbe került nagy tanácstalanságunkban, most, most meg mi vagyunk Európának lehulló csillaga.
Kicsit később, bátorítólag tette hozzá:
- Ha engedjük...
Kérdezte, hogy engedik-e?
S amazok feleltek neki, mint nyilván remélte.
*
Telt valamennyi idő, ameddig a három felzaklatott lélek odabent megint lecsitult. Akkor a horvát püspök gyakorlati útra terelte az értekezést.
Minden erőt összefogni - hirdette - mást tenni itt már nem is lehet, minthogy a fehérvári „kegyelmeket” a rendek szövetsége annak idején - és nagyon helyesen - végleg elutasította.
- Becsapódott a kapu! - pezsgett Horváthy János. - Még akiben élt volna is a szoknyásokkal kiegyezés gondolata, az most kövesse meg magát s most már attól örökre távol legyen! Hűségre visszatéréstől, jámbor megbékélésekről többé sem szó, sem beszéd!
- Mondd ezt a kisebb tiszteknek! - gúnyolódott a küszöbön Tamás. - Mert ezek itt lejjebb más elmén vannak. Főnökük parancsa nekik nem sok. Megkerülik...
De a zágrábi püspök vállalta is éppen, hogy beszél a kaporálokkal. Uj esküt vesz tőlük s a legényektől... Amire Tamás megint csak morgott.
Ha!
Ő meg a harmadik vélemény.
S majd elválik...
Arcán árnyék suhant át. Sötét szeme mélyen a csontok gödrébe húzódott. Onnan tüzelt, lázasan és nyugtalanul. Aztán eloldta a kerékkötőt. Amit kellett, meghallott mindent. Még ittérhetnék.
Kecsesen és nesztelenül suhant el a leshelyéről, éber ösztöneivel megint eltalálta a kellő időpontot, mert, vagy fertályóra mulva, jöttek már kifelé a fő korifeusok is.
Búcsúzóban a négy férfi megállt.
- Kiadom a strázsának a jelszót - mondta Palizsnay.
A közbülső Horváthy az őrtornyok megvizsgálását ígérte, bátyja pedig az eskü kivételét.
Kont a kezét nyujtotta.
- A pör..!
- Mindjárt az első tartósabb szünetben megkezdjük - felelte Palizsnay.
Ezzel szétvált az útjuk. Csak később tudta meg Kont, hogy mennyire.
*

 „Tartós szünetre” napokig várhattak. Novigrád ostroma erősbödött. Egyre tombolt az ágyúdörgés. Egyre romlott a belső állapot. A kőszegők alig győzték éjjel a nappali faltöréseket betömni. Sok jó harcos pusztult, keményen, keményen indult meg a vívás. De legalább az ijedősök, babonások és megtérést emlegetők is elhallgattak. A pártkatonaság a szenvedett veszteségeken vadul felbőszült és Palizsnay várnagy kiküldhette végre azt az ő emberét a fenyegetődzéssel a zsigmondistákhoz.

Két nap telt ismét.
Az ostromolt várban ruhát alig váltottak az emberek és padon nem aludt senki, csak úgy a falakon, háttal nekidűlve. Míg valahára aztán eljött a nyugalom. Dél óta csendben voltak az ágyúk. A küntieknek elfogyott a poruk. Új szállítmányt vártak.
- Senki sem meri a létrákat megmászni! - bizakodtak el mindjárt a legények.
A vezetők nem osztották ezt a csalfa reményt, hogy már örökre minden jó és itt az örök béke... Ők meg azt gondolták inkább, hogy a kint terjedő fenyegetés tette meg a magáét. Abban azonban ők is bíztak, hogy az ostrom majd enged valamelyes nyugtot s hogy most eleget lehetne tenni Kont kívánságának. És az ifjú Horváthy László boldogan hordta szét az izgalmas hírt a fontosabb pártbeli férfiak közt:
- A pört megkezdhetjük! Estére tartózzanak kelmeitek az ítélkezéshez!
Ami úgy is történt.

Korai vacsoraosztás volt, hogy ne kelljen majd a has miatt a törvényszéket megszakítani, de a behívottak inkább csak a gallér mögé hajigálták a féligrágott falatokat. A refektórium nyüzsgött, mint a felrázott méhköpű. Mindenki szokatlan élmények sejtelmétől borzongott. Néhányan most látnak először valóságos királyi személyeket... s milyen az? És milyenek legyenek ők maguk? Hogy kelljen ilyenkor viselkedniök és hogy viselkednek azok a koronás fők?
A lelkeket kíváncsiság, fel-felfakadó düh, itt-ott valami névtelen félelem, izgaloméhség és türelmetlenség ölte. Az asztali rendtartás első két fogása még csak leforgott valahogy. A harmadik ételújításkor azonban már senkisem kért és Kún Miklós dühbegurulva afölött, hogy a mászkáló inasok miatt nem beszélhet nyíltan, rárivalt egy ártatlan étekfogóra.
- Hé, te kófic! Ha a fogad nem nád és nem dióbél az agyadveleje, akkor tudhatod, hogy itt most az élő istória készül! Égy mán a fenébe avval az aszúgyümölccsel... míg rosszkedvemben meg nem csaplak!
Eltólta a tányért s nagy pöfögve a szomszédja felé fordult, de Palizsnay Tamás széke üresen állt. Mikor tűnt el a helyéről, nem vette észre senki. Osont, csak kisillant, köddé vált, elkanyargott, mint a nesztelen gyík, már lent is volt a kazamatában.
A tömlöckulcsot nem adta ki a kezéből, amióta először zsebre tette. Odalent semmi sem történhetett nála nélkül. Kulccsal a kezében várta be a nőket felszállító parancsot, mely vagy fertályóra mulva le is érkezett.
A két árnyék kilépett a nyomorúságos zárkából. És Tamás karja önkéntelenül megrándult.
Ha..! A legkönnyebben s egycsapásra... Kész lenne az egész... Az egész bánság... Amazok hálát adhatnának...
De nem.
Széteresztette csomóbaszökött izmait.
Ezt így... sohasem!
Két foglárnak teátrumot?
Esztelenség.
S angolnasíma siklással suhant a nők után, akik rövid időn belül másodszor költöztek, most azonban fölfelé imbolyogva az ódon létracsontváz bordafogain.
Mária törékeny kis teste a megpattanásig feszült. Minden legapróbb jelt felfogott; hogy mennyivel üresebb lett a levegő, mely eddig szinte szúrt. Fontos alkotó rész hiányzott belőle. Az az éles szag, mely a cellában honolt és melyhez hasonlót csupán a vándor jokulátorok vadállatketrecei körül érzett eddig.
A menet hirtelen megállt.
A kulcscsomó megint csörömpölt.
A mélység lakóit most azonban fényár találta arcba, de olyan rájuktörő erővel, hogy világukat vesztették s tehetetlenül és megbénultan kövültek helybe.
A hajcsárok hagyták őket szédelegni. Sunyi és zavart tolvajmozdulatokkal, mindössze a vasgolyókat lopták utánuk. Itt, valami egyelőre még ismeretlen hatalmak bűvkörén belül, egyszerre elszégyelték emberségük kevés maradékát, ezt a kicsiny segítségüket is.

HARMINCADIK RÉSZ
JEZABEL PÖRE
XCII.
Héreghi János jogtudós országdoktor tolla az egész idő alatt szaporán percegett. Most kitette a kezéből. Másikat vett.
A nagy hombár szobában olyan csend volt, hogy szinte még a lélegzetvétel is zajként tűnt. Simon bánfia csak később fujta ki óvatosan az orrát és Kompolthy ekkor valamelyest odébb ruccant a székével s zavart, kunkogó kis hangot hallatott.
Palizsnay várnagy felvetette fínom, diabolikus fejét.
- Rámabeli származású Kotromanics Erzsébet banilla! - mondta a bírák monotonus, idéző módján.
A főporkoláb erre előretólta a fal mellől a nagyobbik árnyékcsomót.
És most Palizsnay:
- Felelj nekem, te vagy-e az, akinek nevét szólítottam.
Erzsébet, mint egy alvajáró, feketén, halk lábujjhegyen, lassú, mély szárnycsapásokkal himbálódzva siklott előre s megtorpanva az akadályon, megállt az asztal előtt. Fokonkint magába süllyedt. Tekintete kongott az ürességtől. Szinte a téboly egykedvűségével bámult maga elé. Fehér kezei fáradtan függtek az oldalán. De magas alakja még így, megtört betegen és koldúsrongyainak kirívó szegénységében is méltóságteljes volt. Egész lénye nehéz és megmásíthatatlanul gyászos, mint egy szurokkal tömött zsák. Töprengő és idegenkedő arccal, szórakozottan, vontatottan pillantott fel Palizsnayra, mint akinek időbe kerül megérteni, hogy itt e világon ezúttal még neki beszélnek, - aztán zsibbadt hangon válaszolt:
- Mi vagyunk Magyar-, Horvát-, Kun- és Bolgárország, Dalmácia, Ráma, Szerbia, Galicia és Lodoméria régenskirálynéja, salernói hercegnő s a szentangyalhegyi dominium úrnője és nem „banilla”. Mi jogon indítassz kérdéseket hozzánk?
Palizsnay vékony szája futó kis mosolyra vonult.
- A pluralis majestaticusról, fejedelmi többös számról, ésatöbbiféle királyhóbortokról csak tégy le izibe. Itt te nem vagy királyné, sem régens, sem másmilyen, hanem vagy gyanus bűnös, akit ebben az órában számadásra vonunk.
Rövid, feszült csend lett. Petőfia János Ádámcsutkája koppanva nyelt. Maga Erzsébet, mintegy az álom kútjából ismét felmerülve, megszólalt.
- Publica querellát nem folytathattok ellenünk. Bíráink ti nem lehettek. Magyar királyok felett seminő párt, csakis az ország gyűlése ítélkezhetik a törvény szerint.
- Amelyet ti szinte soha be nem tartottatok! Az a rend és törvény! Be rádért a felismerés - biccentett közbe Palizsnay s ferdén emelkedő szemöldökei még ferdébbre ágaskodtak.
A bírák táblája fészkelődött. A padsorokon az izgalom lehelete borzolt végig.
Horváthy Jánosnak azonban sok volt.
Így majd csak feleseljenek? Arra vagyunk?
Közberivalt.
- No né! Hát ezt nem tűröm! Még mit merészel... Cokingasd le uram mindjárt és szorosabbra ott a szájában azt a zabolát... vagy! Ne adja Isten odamenjek!
- Csiba! Csiba! - köpte utána forrongó epéjét Horváthy László.
Palizsnay kézlegyintése mindkettőjüknek szólt. Egyszersmind a vádban forgó asszonynak is.
- Ércsük ebből, hogy valaki talánbizony majd nem felel?
- Na tekints csak hátra, abba a kamarába, hogy ki és mi vár ott reátok? - fujtatott Poháros Pál.
Erzsébet álmatlan szemének héjai lassan úgy szálltak le, mint hervadt temetői leplek. Arca megkövült. Nem mozdult.
- Már ide bejőve jól láttam s nem félek azoktól - suttogta. - Fogok felelni, de korántsem azért, hanem magunkszántából, hogy illetlenségeknek két fejedelmi személyt szükség nélkül ki ne tegyünk.
Horváthy Lászlót ez pokoli módon mulattatta. Vonító farkasnevetésre fakadt.
- Nézzétek ezt... S még fejedelem! A nyűves! Férgekkel borított... A koszvadott!
János bátyja is az asztalt munkálta öklével.
- No mi lesz már? Fogsz-e orcázni? Beszélsz-e, banya? Mert úgytetszik, kérdésben forogsz!
A sápadt viaszszoborról lesiklott minden sértés. Pillái közül - futólag, szűrve, fentről - odaejtette dermedt tekintetét a szitkozódó emberre és csendes szava sütött a hidegtől.
- Te... Te szegény. Te mondhatsz akármit. Neked én nem válaszolok.
A teremben mindinkább engedett az elfogultság. A bírák mocorogtak.
Kont tiltakozólag intett.
- Elég. E hangot távoztassuk. Így uraim csak nagyon parasztmagyarul volna. Istállóba illő s nem civilis.
Palizsnay várnagy odavillant: de jó... Ezt a mutatós embert elkedvetleníteni nem akarta. A legfentebb lobogtatott zászló... S amellett kifogyhatatlan erszény, mely nélkül az egész liga összeomlanék.
- Folytassuk! - recsegett.- Álljon elő a másik!
A foglárok tolták is mindjárt Máriát, hogy anélkül sem valami erős lábakon állva, csaknem elesett.
Suhant egy lenge lépés, Erzsébet karjába fogadta a hulló testet és fejéreborította palástjának szomorú rongyait, mint egy gyászoló római nő. Az eszelősre ijedt lányka ezzel el is tűnt a kíváncsi szemek elől.
- Mit akartok? Megmondtuk, hogy mi vagyunk a tútor, a gyámkirályné, mink is szignáltunk. Őfelsége még fel sem serdült, nem sui juris, tehát majd mi beszélünk helyette.
- Rövidség kedvéért így is elfogadjuk, de kettőtök terhére - intett beleegyezést Palizsnay és nem ügyelt rá, hogy a balján Horváthy János kurrog, kard tokjával csörög s bizonnyal lázadozik. Neki kell itt a távolabbi dolgokra gondolnia és azokat kisürgetni.
- A lefogott levélvivő emberetek neve?
- Erre nem felelünk - mondta az árnyék, olyan zártan, hogy Palizsnay nem is erősködött.
Hiszen kezük közt a fogoly! Majd...
Inkább arra a kérdésre tért át, amit a Konttal való első összecsapásukkor számítólag elhallgatott, de amiért egyáltalán megengedte ezt az egész gyűlést. Most a saját vermébe esett a kényes úr... Hogyan térhetne ki?
- Mikor felséges Károly az országba bejött - melegedett azonnal a fontos ügybe - ti akkor igen barátnak színleltétek magatokat őiránta. Mit akartatok... Mire céloztatok evvel?
Erzsébet tagadólag ingatta a fejét. Nem nekik volt itt valami akármilyen céljuk; Károly nem-magyar, csak idegen királynak, amikor egy jogarához soha nem tartozott birodalomba - kezdeményezőleg - beszállt.
- Ti tudjátok, hogy kik szökdöstek ki mindenféle ürügyek alatt Nápolyba, kik hívták be s miért, hiszen most is ugyan együtt s egybe vannak azon Szent Sír... azok a Jeruzsálem-látogató zarándokok. Elég egymást megvallatniok ezekről.
Fontolgatás nélkül, csak ösztönszerűleg, de mégis helyes pontot érintett, mutatta a kirobbanó zsivaj.
- Elhallgatsz itt?
- Még mit merészel!
- Húzd meg magad asszony, azt ajánlom, húzd meg magad, vagy Isten ne legyen istenem!... Eh, hagyjatok barátim... Gutta helyben megüt! - szabadkozott padszomszédjai kezéből Horváthy Lász, mint egy hajlékonyan csapongó hal. - Ez úgy beszél... Fejemnek járt tőle a meleg. Minden vérem pezseg az én ereimben! Hiszen királyi féltestvérünk volt a boldogult!
Palizsnay János - tompa közönyében egyébként Erzsébet is - mintha nem hallották volna.
Előbbi feltette a rendre következő kérdést:
- Forgács Balázs sem? Az sem állt a célotok szolgálatába? Nem?
- Világosabban szólj.
- Tagadd hát, hogy Károly megrontására bérelted fel!
- Kerülgessük! No kerülgessük! - tapsolt, uszított Szöglaky és mert a Horváthyak indulatos gyűlölködése már ráragadt, lerántotta sérült szeméről a kendőt s légycsapóként a pad éléhez csattantotta.
- Beszélj! Csárogj! Na orcázz, meretrix! Most van ideje!
Erzsébet elfordult. Palizsnayra dobta fáradt szemeit.
- Én neked felelek. Ami kár - és hirtelen nyálat nyelt - a bitorló Károlyban történt, azt az előbbmondott Forgách főpohárnok saját akaratából és segítő szándéktól vezettetvén, végezte. Bérelni mi nem bérlettük.
Most Kont mélyenzsongó öregharang hangja kondult. A Forgách-dologgal kiment az eszéből az előbbkapott szúrás, észrevétlenül a Károly-féle vitába siklott.
- Csak Gímes és Gács - mondta. - Nem, nem, királyné! Ez helytelen. S így nem boldogulsz.
Emlékeztette a vádban álló nőt, hogy nem gyermekek, látó férfiak közt van, akiknek szemét Forgách hirtelen meggazdagodása el nem kerülhette.
- Likas a rosta igen... Átlátszik a hamis beszéd. Szállj csak inkább magadba! Törödelemnek órája ez. Tégy teljesen igaz vallomást s akkor Isten után mitőlünk is jobbakat remélhetsz.
Erzsébetnek egy pillanatra - most ez egyszer, hosszú idő óta először - megéledtek az arcvonásai. Sötét szeme megrezdült, szinte rémült-tágra szakadt, elámult, gyötrő figyelem dülledt belőle s mintha egészbevéve is valahogy egyszerre sebezhetővé és roppant törékennyé vált volna.
Így állt ott néhány másodpercig, valami különös, bús-titokzatos elszörnyedéssel, mérhetetlen elcsodálkozásában gyámoltalanul, zavartan ide-oda imbolyogva és csak nézett, nézett, elveszetten.
Ki szól itt? S ki beszél?
„Isten”...
Hallotta valamikor.
És: bocsánat...
Emberséges szó...
Lassan mintha ködfátyol ereszkedett volna a tekintete elé. S mintha könnyeket rejtenének a fájdalmasmélyen arcára lehunyt pillái.
De mindez csak egy átcikkázó tükörcsillanás dolga volt. Szenvedő, nemélő, nememberi szeme akkor megint visszaszűkült, rossz, kegyetlen, keserű és kétségbeesett két kis sugár lobbant ki a fenekéről - ezüst és vas a holdvilágnál - azzal az egész változás elmúlt, a komor arc tündöklése kihamvadt. Céltalan üresség, undor és unalom kóválygott a két behorpadt szemüregben s ezek aztán már nem sietős vendégként jöttek. Megmaradtak, odafagytak.
Erzsébet gyors lélegzetet vett és rövid, pihegő, halk, elszánt és ridegen visszautasító hangon felelt:
- Ne sajnáljatok, mert mi sem bánkódunk. Semmit, semmit meg nem bánunk. „Jezabel”... Egykorban valakitől ezt a csúfnevet nyertük... Hát ti se kíméljetek. Szóljatok csak a szokott módotok szerint. Mit sem kérnük, sem Istentől, sem embertől... Szánalmat el sem fogadunk... Folytassátok!
És kitartott első kijelentésénél, hogy az elpusztult Forgách csupán szenvedett sebei fejében és utólag kapta volt a felhányt birtokokat.
Már a csonka Jánky is sodródott. Mérgesen hadonászott a megmaradt karjával.
- Ejsze mit... Nyilván nemidegenje vala neki az úrfi. Egy csintalan nő! Számít is az ilyeneknél sokat...
- Megengedsz egy kérdést? - kelt fel most a Hédervári-rokonság, Istvánfia Kont János, nem kis részben azért is, hogy Jánky rút célozgatását elüsse.
A várnagy, mihelyst Kont, mindjárt síma, engedékeny és nagyon udvarias lett.
- De ugyan hova gondolsz! Bíróként ülsz itt, talán csak kérdezhetsz?
És várta a kinyilatkoztatást.
Kont János erre a rab nőhöz fordult.
- Már egykorban megsebesülvén, budai palotádban börtönbe vetetted azon Károlyt...
- Így is nevezhető - intett Erzsébet, de makacsul csak elnöklő bírája felé. - A városban zendülés volt.
Palizsnay buzgón helyeselt a második Kontnak, hogy valóban... igen... ez következik és ezen a nyomon kell itt most tovább haladni... Recte!
Gyors tekintetet vetett a roskatag asszonyra.
- Felhurcoltattad nehéz sebeivel a toronyba a rab királyt!
- Mert ti gyaloghintón hozattátok ide a rab magyar királynőket...
- Szűnj! Azt beszéld, amelyet kérdezünk.
- Ottan abból a bástyából Károly emberei esztelen nyilazásokat és vad öldökléseket míveltek - lehelte Erzsébet. - Annak illett megszüntetni, aki okozta. Sok jó hívünk veszett el akkor.
- De lecsendesedvén később már az a vár, utóbb aztán mért... mért nem hagytál nyugtot a szegénynek?
- Hogy ércsük? Csak látogattam - derengett át pilláin Erzsébet fényétvesztett szeme.
Palizsnay félkört bólintott.
- Hallották kegyelmeik. Ő - ezt gúnyosan megnyomta - csak látogatta éppen. Afféle irgalmas szamaritánusként... Értetődik.
S ezúttal őszinte keserűség bujkált az ajkai körött.
- Ahelyett, hogy mindenestől hazaküldted volna!
- Új beütést szerkeszteni... Kelmed talán ezt tette volna helyünkbe? S most akkor valaki mért nem oly szamaritánus?
- Jah, te imilyen-amolyan némber!
- Ne tűrd szájalását! - ordított fel váltakozva a két ifjabb Horváthy és már Palizsnay Tamás sem bírta a veszteglést. Felpattant az utolsó padból, nyugtalanul elősietett, ruganyosan kezdett fel-alá loholni s felpúpozott vállak közül nézett ide-oda. Zajtalan mozdulatainak idegeskönnyed gyorsasága a felbőszített párducéra emlékeztetett. Ugrásra kész, nagyszerű, lefojtott, fínom matériájú erő, düh és kínzó gyűlölet feszült a karcsú testben.
Horváthy János szeméből is kékes láng sütött.
- Minket bujdosásba ejtettél! Sohonnani bitangokként országból verettél! Szállásunktól, értékinktől, atyafiságunktól, dolgainktól, elrekesztve vagyunk s kóborolni kénszeríttetünk! - rikácsolt.
- És ti mind ezeknek is a lehetőségével ne már jóelőre számoltatok volna? Még mielőtt az országon belül és királyi házunk ellen lázadásba kezdtetek? - siklott végig lomha tekintettel Erzsébet Palizsnayn. - Ne kényszeríts, hogy ily rossz politika vezérének gondoljalak.
És egy lehulló mozdulatot tett.
- Akkor pedig, ha ez így van, ha minden bennvolt a számítástokban, akkor pedig az egész bíráskodástok itten, csak merő váz. Ürügy... Mondd meg tisztán és igazán, hogy valójába mit akartok velünk - fejezte be halkan és kihalt arcán növekvő boru terjengett. Mintha az a szívszaggató hang sem lenne képes többé kirázni érzéketlenségéből, mely a palástja alól hallatszott.
Mária fel-felsírt és fogainak összeverődése időről időre világosan kivehető lett.
Horváthy János most a mellette elnöklő várnagyhoz fordult.
- Szavat kérek! Mondásaim vannak. Necsak a Kontok...
- Tessék - felelt Palizsnay és halkan dobolt az asztal lapján. A beszéd velejét kérdezte.
- Kívánom az erkölcs dolgát elővétetni.
- Ez fölösleges! - mozdult meg hirtelen Kont.
De Horváthy makacsul kitartott.
- Egyik fő-fő pontozata éppen a vádnak!
- Ettől visszapironkodok!
Szóharc kerekedett. Horváthy azt tudakolta, hogy mért..! Ugyan mért kímélnék ezt a némbert!
- Amiért az országot lezüllesztette? Megcsúfolta cinkosával a trónust?
- Ki kell jelentenem vérem lázadását! - dörgött vissza István.
- Én meg pedig követelem a nádorrali ügyek szorgos vizsgálatát és megbélyegzését!
- Favete linguis! - Elütöm-vetem. Azon úr nekem nagy fő antagonistám és dolgunknak nagy kerékkötője volt, de megbűnhődött.
- Valakik hogy védik? Nohát ez bámító! Mért véditek? - szisszent irígyen Horváthy. - Gara kimúlt, ugyebizony, hanem azért maradtak még kellő garaysták... A maga pártjára csinált némelyeket..
Kont sértődötten csattant vissza:
- Ezt elutasítjuk! Ez micsoda beszéd? Kérlek azért atyafi... vigyázz ott az én ártatlanságomra!
Aztán meggondolta a dolgot, beérte egy utánozhatatlan fejvetéssel.
- Nem köt a hütöm felelgetnünk... jó úr. Amúgy sem én levén itt a vádlott... Vagy mi...
Horváthy Pál elérkezettnek látta az időt, a tárgyhoz visszatérést sürgette. A vár veszedelmére utalt. Nem ülhetnek esztendőkig együtt. Ne vesszenek el a kis részletekben.
- Ítéletet kell itt ma hoznunk.
Kont szeme sötéten rásiklott.
- Igende... a lány!
S még figyelmeztetőbb nyomatékkal:
- Leánya, tulajdon vére, szintén jelenlenni találtatódik. És noha Zsigmond... de tudtunkkal virgo intacta!
- Ma még! - szalajtotta ki a száján Palizsnay, mintegy véletlenül.
- Ez ugyan szerencséje is lehet! - kiáltozták már többen. - Nem oly aránt... nem bizonyos, hogy érdeme!
István erre csöndben maradt néhány pillanatig, aztán lassú részletekben megroppanva, felállt. Bár komornak, de már teljesen nyugodtnak látszott.
- Egyforma a juss... S a többség szava dönt. Én tehát uraim, mint leszavazott... különben nem történhetvén... Tiszteletünkkel.
És kilépett a padszékből.
- A kigyelmetek jóakarata..!
Ő a nemzet javát célzó felsőbb szempontokról továbbra sem feledkezik meg. Nem szakad el a szövetségtől. Minden országos végzéshez előre hozzájárul. Ennek a kérdésnek feszegetésénél bentmaradni azonban nem gusztusa.
- Szentgyörgy lovagja vagyok, barátim.
És előbbre haladt a meglepődések közepett.
- Csak ide éppen a szomszéd szobába lépek ki. Van egy jó Csóka inasom. Híjhattok, mihelest ez itten elkészül. Engedelemmel..! Szintén előre kikötött jussom.
Azzal végig s el.
Dán László súgva megjegyezte:
- Ez elment fejedelemséget keresni...
- Igen! Finnyás nemzetség!
Héreghi János tolla járt még egy darabig, de csak úgy üres-elgondolkozottan, a levegőben.
Most egyszerre kirakta a szerszámot a kézből.
- Én is! - szólt határozottan.
És kelt felfelé.
- Megengedjenek kelmeik... Szédülök. Hideg lelvén még hadbeli csömörtől. Az májam is nagyon megkeménykedett attól. Hagyom szavazatomat.
- Hát a protokollum! - kiáltották többen.
- Nem boszorkányság! Csinálja más. Vezesse Poháros Pál. Én, kedvesem, karddal megdarabolt beteg ember s igen véremvesztett, élhetetlen ember vagyok.
- Csak felettébb meglágyult szív! Kibeszéli magát közülünk.
- Való. Történhetik.
De alig hogy Héreghi a terem harmadába ért, már emelkedett Korpády János, Szerdahelyi Péter, sőt az előbb még oly dühös Szöglaky és Istvánfia Kont János is.
Keblére helyezte jobbját.
- Értevagyok, tekintetes gyülekezet... Csupa lelki és testi atyafim...
- Na lelj valami így-úgy okot!
János a csendesen haladozó Héreghi után intett.
- Dettó származtatom voksomat. Barátomat szédült gyengeségében el nem hagyhatom. Odaát tisztább a levegő.
Nahát, idebent is tisztul - cincogott magában a fekete Palizsnay és bátyja sem erőltette tovább a távozókat. Fő, hogy megharagvás nem történt, visszahagyott szavazatok ellenben igen... Menjenek! Akadékoskodók.

A nagy Kont a küszöbön bevárta követőit.
Szólni nem szólt hozzájuk, csak kezet szorított velük.
S lettek mostantól külön test a testben.

XCIII.
Ettől fogva már gyorsan ment, ameddig aztán megtörtént.
A vallatott asszonyt Horváthy János vette záportűz alá. Követelte, térjenek vissza a Károly-féle dolgokra. Ismerje be a „hamiséletű” nő, hogy Garayval egyetértőleg hurcolták el szem elől Visegrádba a nagybeteg Károlyt!
Erzsébet továbbra is csak Palizsnayhoz beszélt.
- Azon kéretlen vendégünk ő maga óhajtott eget változtatni. Erre akár hitelhetnék is, ha úgy akarnám s nem lenne méltóságunkon alul.
- Mi pedig elhinnők, ha nem volna az okos észen felül! Ámde nem hisszük. Tisztán tudjuk, hogy milyen sugalmazó lelked és egyébként is, kicsoda-micsodád volt az az ember! Mondjam?
Itt Horváthy hatáskeltőleg, gúnyosan, az auditorok táblája felé fordult s eddig fojtott hangjában egyszerre ellenállhatatlan indulat ugrott fel.
- Éktelenül cselükedtek! Oh nagy méltatlanság és fejedelmekben lévő sok festett gonoszság! - dobta magasba a két karját. - Hites urával, Nagy Lajossal is már alkalmatlan élete volt. Férjétől még annak világonlétében megvált valaki! Ne gondold, hogy a titok csak köztetek maradt volna! Tudjuk, hogy ördögöktől igazíttatva, már akkor abba a derekas úrba ragaszkodtál te s rejtve csak elejin, de aztán mind nyilvábban voltál az őkelme ösmeretiben!
Olyan lázba jött, nem bírt többé magán uralkodni, kibolondult az asztal előtti térségre, majd odalódult, odaállt szorosan az asszony elé.
- Hát ehhez a szolgájához adta magát igen valaki! Ne félj, hamar megbűzlöttük a helytelen familiaritást, melynek híre még a hazalakosok közé is kicsördült... Valami rút proverbiumba is keltek...
Megint elhallgatott, zavaros szeme szétjárt nehány pillanatig, gyűlölettől feszülő teste kínlódva mozgott ide-oda, aztán dühét lovalva és zaklatottan folytatta tovább:
- De ennek az orcája, uraim, csak mint a bagazia bőr! Az erkölcsös példával mit sem törődött, hanem élt vala azon másik hitszegővel, mint afféle állapotocskákban szokott úgy lenni... Hogy rövid időkre és fontos országos ügyekben is, egykicsit különválniuk, már kész betegségének tartja vala! Hiába lenne minden tagadás! - dobta prédájára gőzölgő tekintetét. - Egykor kézrekerítettük ám egy leveledet, híres! Valódiságát tízen megösmertük! Párját vöttük. Verifikáltuk! Megvan az iratocska, kiben a különlételt panaszolod s csókjaidat osztod!
És rekedt, fülbántó nevetéssel hirdette ki, hogy ez a posta még valamikor Diósgyőrben kelt, amikor Gara nádor meg Budán fejedelmizált.
- Hogy a legcsalhatatlanabb szerelemlevél, bocsájtom a bírák tanácsára s hellyezem ide, ennek a gyűlésnek asztalára!
Gyorsan előre lépett, nyitva az asztalra vetett egy árkus papirost, teli tenyérrel rácsapott s a kővédermedt ülnökök felé fordult.
- Így. Itt! Meggyőződhetik ebből akárki, hogy mennyire mint galambpárját szólogatja benne Garayt ez a személy! Ami is hogy midolog legyen az ő köteles szolgájával... nemzet okulására -
Parasztul kiköpött s megmondta. Most már rettenetes szavakat ontott, hogy a legedzettebb harcosok is összerezdültek tőle, mintha ostor csipdeste volna a hátuk gerincét.
Erzsébet, arcát előrefeszítve, állt a részegen megtántorodó falak közt.
Egy pillanat...
Hirtelen megrázkódott, alakja természetellenesen magasra felnyúlt, úgy tetszett, mintha nyíllövés érte volna a szíve közepén, két kézzel odakapott, aztán tehetetlen mozdulattal hullatta le megint a karjait.
Ez az ütés hát talált. A nyílt leleplezés váratlanul jött. Rút, de már megszokott gyalázkodásokra igen, kézzelfogható bizonyítékokra azonban sohasem készült.
Próbált volna szólni. Szája nehányszor ki is nyílt, de üresen ismét összecsukódott. Hang nem jött ki rajta. Csak állt ott, nehéz bódulattal küzdve s nézett örvénylő és valami elmezavart, álmélkodó bódulattal, mely úgy nyűgözte le egész testét, mint a bénulás.
Az ő szerelme..!
Utolsó értéke, amije volt... Aminek boldogtalan emlékét még őrizte odabent, mélyen, egy zaklatott, elhibázott, bűnös bolond élet legrejtettebb titokkamrájában, azt híve, hogy sajátmagának is örökre hozzáférhetetlenül...
S most hát itt a sárban... Itt, a porban... Gyermeke és ország-világ előtt... Buja kíváncsiságú, már vérrel érdeklődő hím-állatok szennyes terítékén...
Feje előrebukott - mintha valahova a távolba igenlene - és elcsukló lélekkel, ellenmondás nélkül hallgatott. Belezuhant a szégyen megsemmisülésébe.
Egyszerre másvalaki rivalt fel a helyén, akire nem számított senki és akivel a megduzzadt palástja alatt úgy állt mostanig, mintha életében másodszor lenne vele terhes.
Mária jött a világra s olyan erejű és olyan átszakító éles kiáltás hasadt ki a torkán, hogy a kemény férfiak lúdbőrösek lettek tőle.
- Átkozott! Ezért még fizettek! Isten rátok fuj... s ti szétszórattok!
Csak a Horváthyakon nem látszott megrendülés. Nekik reményen felüli ajándék volt ez a hirtelen szaporulat és János bán rögtön közelebb is jött, hogy csak egy részletét se vessze el annak a ritka képnek, mikor a megfogott egér visszafordul és gyávaságának egész őrült hősiességével, támadója kezébe mar.
- Á, á! - vonított. - Hej, a sennyedék! Ni a kis hüllő! Hát előkerültünk? Neked is van hangod? De azt elnézted ugyebizony, csendben, «király» létedre - a szót jól megnyomta - hogy nagy fekete berbécs anyád a drágalátosával igazgasson helyetted!
S megint a bírákhoz, éles szögben oldaltvetett állal, megfeszülő karral, rámutató ujjal:
- Tekintetes szövetkezett atyafiaim! Tekintetes táblafiai! Tekintetes... tekintetes pártfeleim! Ecce niger est, hunc tu Romane caveto... Ime, azkitől őrizkedjünk...
Esküdött, hogy eredendőleg épp ez a gyermekuralom hozta az országra a romlást, amivel Isten fenyegette is eléggé a régieket, az ő prófétái által.
- Jelentem a Marja lányzót a másik kettőhöz hasolló fekélynek lenni a nemzet testén! - ordított. - Jelentem őt igen cinkosnak lenni s minthogy ő maga előbujt, minden késedelem nélkül terjesztem ki reá is a panaszt.
Már repedésig gyűlt benne az indulat. Sistergett. Fel-felhördült és üvöltött. Tombolt. Nagyokat dobbantott. Hogy szikrája a nagylajosi vérnek, büszkeségnek, szikrája az okosságnak, libera voluntasnak, szikrája a fejedelmi erényeknek, ebben a botot sem érdemlő ebecskében fel nem található, soha meg nem mozdult.
- Csak sunyi lappangással s oly kora-fesletten palástul adakozni a fertelmek elfödésére..!
Szokottnál nagyobbra kinyílt szeme most meg a szokottnak is felére szűkült, szinte már azzal is köpött.
- Mért maradtál Budán, no mért? Amíg az a füstölt száraz csukaorcájú banyád Visegrádon Károly testvéremet kiirttatta... aki után én ma minden nemzetségemmel együtt princeps maximus Croatiae... avagyis herceg lehetnék?
Egy parányi moccanást észrevett azért a mámor hályogán keresztül is, hogy nagy rokonai ezt az érvet aligha helyeslik... talán nem kellett volna ilyen nyíltan a piacra rakni... nyelt hát tikkadtan egyet és ösztönös ügyességgel rögtön elforgatta:
- Ország nevével mondom! Hogy a náladi féregnél sokkal jogosabb örökös, az utolsó Anjou fi is utadból takarodjék! És hogy csoroszlya anyád se maradjon az ártatlanság színe... s egy hó fehér királyi palást oltalma nélkül! Beszélj, no beszélj kicsi kígyó, te fennen acsargó... vagy mindjárt esszeváglak... lélekadta lánya!
Ujjaival villázta hátra csapzott fürtjeit s zihálva erősítgette... már késő is lenne tagadni. Már él a gyanu...
- Hát kivel tétettétek láb alól Károly őfelségét! Sziszegj, hitetlen Áspis, te rusnya kölök, te, te édességes kis meretrix... ördögök szánkáznának a lelkeden... kivel? Ó, mert valaki itt a látszatnál sokkal többet tud! - uszított. - De azt ne képzeld... valahogy azt ne hidd, hogy a királyi negéd majd végig kiment minden számvetésből! Hogy az orv gyilkoltatás hallgató része talán kisebb súlyú és következésü bűn, mint a másik, harmadik, satöbbi porciója!
Nyitott torokcsatornával a magasba ugatott:
- Vádolom! Vádolom! Vádak vádját emelem e latronkula ellen, parázna szemethunyás első- és eltökélt Káin bűnnek második fő vétke s még sok más rosszban való létratartások míjján s ezekért még tőkén akarjuk látni rossz kis koponyáját... a botránkoztatott haza nevében... Irgalmatlan ítéletet kérünk - végezte be kifulladva.
Erzsébet mostanig sem ocsudott fel a kapott taglóütésből. Dermedt volt, mint valami lábonálló holttest. Néhányszor úgy tűnt, hogy mindjárt elborul, előre esik, de a szeme előtt hőssé rémült gyermek csodatüneménye mégis fenntartotta.
Ez az egy, legutolsó delej volt még, ami élővé tudta ezt a szörnyű roncsolt lelket rángatni... és rántotta is. Ennek a silány kis portékának dologba keveredése és fenyegető, igen közeli veszedelme.
Érte kockáztat... egy gyáva.
Futosó kis rovar védi a királyi tigrist...
Lappangó gőgje felszikrázott és kicsapott. Nem!
Ezúttal először, de most aztán riadalmas fekete lobbanással, mégis odafordult Horváthy felé.
- Szűnj! Hitvány. És egy hangot se tovább! Korbács való nektek s nem királyi szó. Haramiák vagytok s nem lovagok és nem bírák! Szegénylegénységből lett, futott nép... birodalom testén lakmározó férgek, gyülevészek... hazátlan bitangok... s főként te, te fajtalan bakhorvát-fi! Hát ettől sem kímélhettétek ezt a szerencsétlent? Semmi, semmi sem maradhatott neki megtakarítva?
Most, most valahára visszakapta régi önmagát. Bemocskolt szerelem, élet, uralom és minden, ami mult, cserepekben hevert a lába előtt. Egyvalami maradt: a megmásíthatatlan felség. Egész lényéből ennek elszánt akarata izzott. Többé nem védekezni... Felvenni és visszasujtani, a gyatra gyengeségnek odadobott kesztyűt... Bár önmagával együtt.
Előbbre lépett, törtnyelű zászlóként bólintott:
- Ám jó! Hízzék a tisztátlan gerjedelmetek. Fedjük fel a gyermek előtt anyjának szemérmit. De attól ő még ártatlan... ártatlan marad a vádban!
S megint tett egy lépést, éjjeli madaraknak lomhalassú lebbenését, Horváthy felé s enyészetes lehelettel, halkan, szinte az arcába sugta:
- Fájt talán, hogy Garay..? Mmm? S nem te és nem ti és egy sem, egy sem hármótok közül? Mmm?
Kényszerítőleg pillantott. Csontja velejéig nézett a déli cigánynak. Beomlott, sötét szeme, valami elviselhetetlen fénnyel sütött s most hirtelen gonosz sugár csapott ki a mélyéből. Szúrt.
- Az, úr volt! És csak címe szerint nem király. De mi vagy te, Horváthy? Te szegény. Szegény!
Fejét hátraszegve:
- Kinyilvánítsam?
Tekintete még onnan fentről sem, egy percre sem tágított többé a másikról. Várt feszülten egy pillanatig, aztán odacsattant:
- Egy zabi-kölyök! Filius meretricis... A legfőbb erkölcsbíró! Kóbor céda maradványa. Kellett?
Már nevetni is tudott, míg ellenfele szinte megbabonázottan állt a hitetlenségtől s az erejét meghaladó gyűlölettől.
De nem volt ez vidám nevetés. Rekedt zöreje mintha sírbontás törmelékei közül neszlett volna és véres üszökkel lenne teli, hogy a vészbíráknak elakadt tőle lélegzetük.
- Bizony nem lesz hercegség, jó úr! Nagyra kapaszkodó jeles úr! És bizony a megintmásféle anyától való fattyútestvéred sem lett itt örökös király! Nem.
Élő fáklyaként most felcsapott:
- De ennek dolgát ne az éretlen nemzedéken kutasd! Nagy hős! Hanem olyanon, aki ember magáért!
Talpon álltak mind a ketten. Szemben voltak egymással.
- Eleve megmondtuk, hogy mi beszélünk s itt mi felelünk!
Kínzó tekintete el nem engedte Horváthyt. Sőt egy burrogó palásthólyagzással, bús rongyait hosszan maga után vonszolva, az asszony még közelebb is jött. Szája körül valami kétségbeesetten kihívó mosoly rángatózott. És csak mártogatta fekete bökőjét:
- Kapott a Károlyotok nihány pohár jól megcsinált italt Visegrádon, a csendben. Tudod-e?
Szemöldöke görcsösen megrándult.
- Meg foghatott vele elégedni - folytatta rekedt szakadozottan. - De ő nem...
S megrázta a fejét.
- Mire aztán minden cselszövő párája... mindenestől... torkába... belefojttatott!
Derengő mécses-szeme itt már teljesen felszakadt, teste, az egyre kiáltóbb szavak közben szinte a magasba emelkedett, kitört, hirtelen felrobbant s mint a gátjátvesztett tűzár, pezsdült, sistergett szét most már, feltartóztathatatlanul.
- De ezt én, csak én - s újból metszőt sikoltva: - én, egyedül én magam míveltem! Érted? Nem Garay, nem ez a gyáva lánka, sem más, sem harmadik, nem bérlett sikárius, hanem egyes egyedül én, én, evvel a két saját kezemmel itt! - verte dübörögve a kiaszott mellét. - Mert fejedelemként így akartam! És semmi legcsekélyebb megbánásunk sincs a dolog, vagy a földön bármi dolgunk fölött! Kívántad hallania... no most hát halld!

Már a szóharc elejétől kezdve, egy lélek sem mozdult. Ez az önmagát megkiáltó vallomás meg éppen úgy jött, mint a gutaütés. Úgy érte a tanácsembereket, mintha váratlanul egy roppant sziklakonc zuhant volna le előttük. Csak hunyorogtak, zavarodott értetlenséggel.
Aztán egyszerre mindenki felszökdösött. Általános lett a zsivaj, elszörnyedés, a kavarodás, a háborodás. És akkor bekövetkezett. Megtörtént.
A csillámablak fénylő fekete tükrén, egy ragadozóállat könnyed suhanásával, valami árnyék villant keresztül. Felpúpozott vállal osont előre. Palizsnay Tamás. Sietett a bánságába...
Egy perc - és a lihegő asszony nyaka köré fonta vasbilincs ujjait. Szeme közvetlenül annak szemébe sütött. Elégedett kurrogással mordult:
- No, akkor igazán Jezabel...
Háttal állva a többiek felé, mozgolódott még kissé.
- Így csináltad? Így?
Egyetlen egyszer vetődött csak fel Erzsébet. De inkább akarata ellenére, mint szándékolt vívással.
Mintha egy sor buborékot látott volna gyorsan egymásután elpattanni. Dülledt figyelemmel azokra bámult. Lajos... Ez Károly, éppen most egy éve... A prímás Kaplay Dömötör... És Garay... Kettejük elromlott utai...
Feszült arca ekkor hirtelen elkomorodott, különös módon zárkózott lett - mintha belülről leoltottak volna valami, az egész lényét eddig megvilágító lámpást - s még mielőtt akárki észretérhetett volna, egy tehetetlen test alámerült, lezuhant a padlón és áradni kezdett belőle a csend.
Bolondok órája..! Alig hogy az előbb haragra oldódtak a bírák, mármeg az elszörnyedés bűvölete zsibbadt rájuk. Úgy maradt mindenki, abba a fonák mozdulatba kövülten, ahogy az utolsó pillanatban volt. Egy megkezdett lépés, vagy egy kiáltás fele útján. Mária is. Megértett, látott mindent. Mégsem érzett semmit. Éppen mikor leginkább lett volna helyén, most el sem jajdult. Csak hallgatódzva emelte meg a szemöldökét.
Anyja... házasságtörő? Egy gyilkos volt?
De mintha nem itt, valahol másutt és nem ő, valaki más kérdezte volna ezt.
Vakon az első üres székhez tapogatódzott, leült, végigsimított a homlokán és csak lassan, részletenkint és egész szelíden rogyott össze.

XCIV.
Ebben a percben szakadt fel az ajtó. Különös nyugtalanságtól hajtottan, a kivonult urak siettek elő. Hallották az üvöltözést. A furcsa dobbanást. Most horkanva álltak meg.
Mi...
A padlón, komolyan, földdé készülő súllyal, egy lomha test feküdt. Pompás tömege az elejtett királytigrisére emlékeztetett.
Hitetlenül és hátrálva nézték.
Ez..?
Szinte megvonaglott az agyuk.
Ez?
Erzsébet? Ugyanaz a még nyomorúságában is meggondolandó erő, akit lábon, járva, beszélve: élve hagytak itt? A nemrégen még olyan félelmetes hírű nagylajosi özvegy? Ez a mindörökre közömbös holmi?
A kidűlt szoborról visszapattant minden gyötrődő kérdés. Deszkakemény melle mozdulatlanul és hideg befejezetten állt. Félig nyitott szeme dermedt szúrással nézett valahova messze, mindenen keresztül s a pillák, mint kicsiny vasdárdák, külön-külön döfni látszottak.
Kont István adott először hangot.
- Micsoda insánia...
Hogy nem felelt senki, lassan közelebb jött, elővette zsebbeli kendőjét s végigtörült a tarkóján.
Második kérdése is válasz nélkül maradt:
- Ki dolga legyen?
Egy tekintet azonban Palizsnay Tamás kitágult szemébe, nem hagyott benne kétséget. Erre oldalt került, ügyelve még a ruhája súrlódására is.
Az asszesszorok, mint valami álom kényszerében, nyitottak neki utat.
De nem a fekete Palizsnay, hanem Horváthy Pál szólt és szerette volna sokkal szilárdabbnak hallani a saját hangját:
- Ez uram... Hát nézd! Egy igen vétkes nő...
- Minekünk tisztán bevallotta! - fakadt közbe most mégis Horváthy János, megrettenve uszításának idő előtti következményétől és túlságosan is nagy felelősségétől. - Hogy Visegrádon, italában adogatott volna be valami ártalmas eszközt... S az causálta szegény Károly betegségit... Azt mondta!
Kont egyikükről a másikra nézett, de egyiküknek sem felelt. A várnagy Palizsnay bontakozott elő a körből. Őreá várt.
A szikár férfi félretolta zavarodott atyafiait s az ő füstös, rekedt hangjával, szárazan egészítette ki a közlést:
- Aztán saját maga még külön megfojtotta is. Csak igasság szolgáltattatott.
- És a felkelés ügyének, az egész konföderációnak veszte! Igen - gondolta bágyadtan István.
Őrültek! Az őrült...
Nem bírta megérteni.
- Ezt a napot még emlegetni fogjuk! - szólt. - A tett nyomát többé el nem távoztathatjuk.
Tekintete kínzottan járt körül s most hirtelen szűkre húzódott: sajátságosan megkáprázott. Mint aki ébren látomást lát... Egy lépcsős emelvényt.
A vérpad?
De elűzte a kísértő képet.
Hiszen nem lunátikus, mint ezek itt!
Idegenkedve fürkészett végig rajtuk, hogy milyen gyámoltalanokká lettek egyszerre a nagyhangú hősök! Nyöszörögnek és remegnek, mint a kisgyermekek. Csuzy Mihály bódorodottan bolyong. Széchenyi Konyafia Frank hülyén mered maga elé, leül és fejét lógatja...
- Ugyan kiálcsatok már be egy szolgafit, hadd hordja már el innen ezt! - csikorította el a fogait kétségbeesetten Kapronczay.
Simon bánfia erre vakon neki is indult, de ajtó helyett a tömör falnak. A váratlan akadálytól megrezdült, bántódottan megfordult, visszajött és leült Széchenyi mellé. Arra a halom valamire meredt, ami nagy fekete vasdarabként nyomta ott a padlót. Semmi volt már és mégis egyedül fontos. Ártalmatlan volt már és mégis aggasztó. Sokkal fenyegetőbb, mint amikor süvöltő élettel élt. Folyvást éreztette a jelenlétét. Bele kellett merülni szemeinek födetlen kútjába. Nem lehetett csak úgy itthagyni.
Néhányan körötte álltak, bámulták, bambán. Palizsnay Tamás meg a nézőket nézte. Ezt a... Ezt a... dolgot. Látta, hogy nagy zavar van. De az okát nem értette. Ami még rosszabb, félreértette.
Egyszerre belevillámlott, hogy Kont az előbb holmi eltüntethetetlen jelről... valami nyomról beszélt!
Kapronczay is a tetemet takaríttatná...
Ha?
Kóbor szerencselovag agyában, mely a bűnnek, vagy megengedhetetlennek, valamiféle emberi erkölcsnek csak fogalmával sem bírt, hirtelen világosság gyúlt.
Ezek itt az elejtett asszony miatt lehetnek így megakadva! Afféle rejtek ok... politikumbeli fortély... párt-ügy, vagy mi... amihez ő nem ért, ellene szól annak, hogy a test ittmaradjon.
Félmunkát ne végezzen!
Odalenne a bánság! Maradna a széllelfutó, vágáns kalandor élet!
Nem sokat teketóriázott. Néhányat faralt csípőben, mint a hátuljával ugrásra célozó hiúz, azzal előretört. Kecses ügyességgel átszökkent a heverő lánykán, felragadta pogány művét s még mielőtt ebben megakadályozhatta volna valaki, fejjel előre, fejjel bezúzva, áttörve, ami akadály: ki, kivetette a testet az első ajtóablakon.
Egy nagy élet száladzott a tűnő, fekete tömeg után. De már csak mint emlék.
- Így! Nincs többé áruló jel! - vigyorodott szét fehér fogakkal, a vállai közül, mikor a nagy puffanás odalent a sziklamélyben megdördült. Majd egy másik körbevillanó tekintet: új felfedezés - nézett a veszett bolond, hogy látja-e a szolgálatát mindenki - ottvolt az asztal mellett. Felkapta a protokollumot és ízekre szaggatta. S most... most már valóban... Várta a jutalmat.
Ezt megköszönhetik.
Ezt csak meg való köszönni?
Minden komisz munkát elvégzett köröttük!
Sehogysem fogta fel, hogy még mindig várat a helyeslés. Neki egy elismerő szó sem...
A táblafiak Kont Istvánt nézték, az meg a lábbelije orrát. Aztán összerázkódott és vontatottan elindult.
A protokoll!
Az ő tiszta kezének bizonyítéka a jövendő korok előtt!
Nem volt itt többé a visszataszító test - «áruló nyom», ahogy ez a lelketlen bitang mondotta az előbb - de ez sincs. Az ellenkezője sincs. Feljegyzés sincs, ami meg az ő külön véleménye, disszidenciába különvonulása mellett tanuskodhatnék.
Korpády János nyekergő szavára állt meg.
Azt mondta beteg hangon ez az úr:
- Nem ártana vádolókból minél előbb óvakodásba esnünk...
Gyanus pincebeli jártasságára emlékezve tette még hozzá, a különös csendben:
- Énrám nem vethet senki! Az egésznél én idebe sem voltam!
Akkor megszólalt ő is. A zavartan feszengő Tamásra mutatott, szinte mintha most látná először:
- Ez menjen közzülünk!
Petőfia János állt legközelebb a sötét latorhoz. Dühös rémültében mindjárt vállon kapta, fojtott szitkozódások közt tuszkolta kifelé. S az infámis zsivány úgy elámult, még ellenkezni is elfelejtett.
- Vasvillával verték ki az anyja alul! - hörgött, magában vívódva, Héreghi.
A távozók mögött szétbontakozott a riadt nyáj. Lassankint enyhült a szörnyű varázslat. Lábköszörülés, suttogás és mozgolódás élesen különhatárolt hangjai hallatszottak a bántó csendben. Furcsa, üres köhécseléssel, Kompolthy is élővé rezdült.
Vele meg a lánykát vitette el Kont, amit titkon mindenki köszönt. Elviselhetetlen volt már a mozdulatlanságával. Úgy hatott éppen ez is...

De alig hogy az ajtót betették, új izgalom tört ki.
Poháros Pál dúltan kiáltott:
- No, egy látott-hallott tanu! Köröttünk pedig az ostrom gyűrű! Eshető megszorításunkra nem gondolt az az istenverte?
Végre kifakadt a feloldó zsivaj.
A táblafiak elszörnyedve ismerték fel súlyos helyzetüket s veszekedve, megvadultan és egymás szavába vágva, lármáztak:
- Ha elesnék a vár, majd mit felelünk?
- Hogy ad számot az asszonyról a konföderáció? - tapogatta Szöglaky a fejét, mint aki őmaga sohasem dühöngött. De szava elveszett a széktologatásban.
A bírák egy része leült. Sok volt egyszerre... Nemigen akarta már őket a lábuk fenntartani. Odavoltak. Szédültek. Össze voltak törve, elgyötörve és elcsigázva. Szakadt róluk a veríték.
- Tanácskozzunk!
Többen Horváthy Pált szorongatták s ez végül engedett.
- Ha egyszer így történt! - mondta habozva. - Tudhatja mindenki... mi rendes ítélettel gondoltuk s csak később... Bár hiszen Kont urunk akarta az egész pört!
S áruló, máris kiadó tekintetet vetett rá.
De Poháros Pál szaván fennakadt:
- Igazsága van ennek. Nem ártana egyfüstjibe most már az élő tanu fölött is a pálcát eltörnünk!
Kont szintén útban volt, hogy lebocsátkozik. Erre a megjegyzésre azonban félbehagyta megkezdett mozdulatát. Kételkedő, feszült szemmel bámult.
- Hogyan! Mi vagy! Ez itt az ország javára szövetkezett rendek hellye. A hóhér egy ajtóval odébb!
S meg nem állta egy toldalék nélkül.
- Öcsétekkel...
Ezt az embert is mintha ma látta volna először.
- Eh, háború, ostrom, törvényt bont! - támadt vissza védekezőleg Horváthy. - Mondj valami okosabbat!
- De semmi sem köll! Mit veszkődtök! Miért?
Kún Miklós lelte meg most a hangját s vele egy mentő gondolatot.
Sugárzó arccal jelentette ki, hogy a leghalványabb árnyéknak sem kell itt rájuk hárulnia.
- Valamitől megrezdült s csak maga magától kiesett az ablakon a némber! Véletlen dolog... Szerencsétlenség... Marja netaláni ránkvallása pedig: csak ijedt félrebeszéd! Rémlátás! Majd ezt mondjuk!
Kont terjedő csodálattal meredt a felbuzdult emberre, róla meg a szeplős Hosszúbácsyra, aki - új találmánnyal - éppen így szólt:
- Ej, mit! Fenét neki! Szükség ide sok magyarázgatás! Hiszen nolens-volens... hiszen Zsigmondnak még inkább nagy szívességet is tettünk! Ugyihé, hogy gyűlölték mindig egymást az anyóssal!
*
A szorongatott atyafiak mohón, úgy szedegették fel a megváltó ötleteket, mint a mennyei mannát.
Jánky László új emberként lélegzett neki:
- Csak azt szánom - csápolt azzal a megmaradt karjával - hogy a beste boszorkányát Nápolyba, Margitnak, már el nem küldhetjük, őfelsége kedvét evvel nem tehetjük. Bizony, más lett volna saját kéztől..!
- De még Marját is magunknak kell tartanunk! Túszként! Még ugyan vigyázunk rá! - lódította lázasan Horváthy László.
Most szólalt meg a tumultus óta először.

A holteleven lelkek engesztelődtek, bizakodóbban zsongtak. Némelye mintha hosszú útról érkeznék, a nyugtató fördőbe...
Többen azt ajánlották, hogy doktoros embert kellene a lány mellé adatni s fellábaltatni.
- Eztán semmit sem tömlöcbe, inkább azon legyünk, hogy minden módon felvirágoztassuk!
- Hiszen hatalmunkban marad!
- Vele ráérünk, ha Novigrád felszabadul az ostromból! - kerekedtek, csiszolódtak a tervek s a zaklatott elmék végre valahára megcsitoltak.
A mostanig csendben, folyton figyelő Palizsnay várnagy is elérkezettnek találta az időt.
Megmozdult.
- Finalis resolutio! - mondta érdes katonahangján, nyersen és érzéketlenül, mint akinek csak a dolgok érdeme számít. - Kelljen bár itt-ott megalkuvást is gyakorolnunk érte... az okos ész dönt.
Féltestvérének cudar munkájáról nem adott semmi határozott véleményt. A kényszer szükségét emlegette, a politika rideg természetét és Kún Miklós gondolatát ajánlotta elfogadásra, Hosszúbácsy s Jánky toldalékával.
Azután körbe intett:
- Fenyegetett állapotunkban már tovább ne késlekedjünk...
Mert a vár tövében egy ideje megint ropogtak az ágyúk.
De ő nem hagyta magát belezavarni.
- Megbízzuk Kontus secundust, keressen Marja részére rendes lakozást a palotai szárnyban és bő asztaltartásáról, valamint friss öltözetekről, neki ugyanúgy gazdálkodjék. Másrészről - mondta lezárólag - minthogy szerencsétlenség van, bíráskodás pedig nem volt és nincs, tehát feljegyzés sincs s a történet csak nálunk marad, legszigorúbb titok alá ejtve... És most kiáltcsatok háromszoros éljent Lancelot király nevére - fejezte be szavait.
*
Búcsúzóban Kont Istvánnak nyujtotta a kezét.
- A Fátum volt itt a bíró, nagyságod. Nem mi. Épp egy évvel Károly megölésire... ha meggondoljuk!
De a magábamerült ember nem vette észre a kinyujtott kezet. Kicsit a fejét szórakozottan megbillentette s mialatt a bírák egymásután keltek ki a padokból és csapzottan tolongva - mint akiken a szekér gázolt keresztül és a lovak patái alól támadnak elő - mentek kifelé, ő elkerült velük minden testi érintkezést.
Valami nehéz érzés nyűgözte le.
Ezek itt a forradalom fő várának elejtésével is számolnak magukban..!
Úristen! Kik ezek itt?
Egyszerre sajátságosan idegenül, idegennek, elhagyatottnak, valahogyan egészen más plánétáról ideszakadottnak érezte magát.
Kik közé keverkőzött?
Hűvösség fuvalt át a csontjain.
Miféle látomást látott az előbb? Hova, mibe, mibe sodródott?
De elutasította, nem merte, nem, itt nem volt szabad végiggondolni ezt a szörnyű, bénító gondolatot.
Hogyan..!
Egyikről, egy veszekedett gyilkos ebről s nehány gyáva hazudozóról: mindnyáját..?
Nehézkes mozdulatokkal huzkodta fel mentéjét a székről.
Hogyan!
Nehányak, személyek miatt az egész országmentő ügyet? Erős férfikirályt és Nagy Lajos dicső gondolatát: az Itáliával való egyesülést... magyar jogar alatt?
Lassan most már ő is kifele indult.
- Hagyni Európa csillagát lehullni..? S a többi mit sem vétett bajbakerültek közül, úriatlanul, kisillanni?
Megrázta szép szakállörves fejét.
Nem, ez csak éppen valami incselkedő balgondolat ördögkísértése lehetett. Méltatlan hozzá. Nem illő egy Hédervári Kont Istvánhoz.
És gőgös arca visszanyerte szokott hideg, konok kifejezését.
- Vade! Retro, Satanas!
Vele ugyan nem boldogul.
- Ember lép s megyen s halad aztán a kezdett úton tovább.

HARMINCEGYEDIK RÉSZ
HÁRMASHALOM
XCV.
Elérkeztek 1387. Boldogasszony havának első napjai.
Novigrád környékét sűrű foltokban lepték el a temető madarak, a varjak. Egy horgas csőrű, kék gyűrűs szemű, szokatlan nagyságúra nőtt vén hím elnyitotta szárnyait és félelmesen ember-ejtésű szóval felkiáltott:
kár!
Északkelet felől húzódott ide ez az Isten tábora, ilyen dandárostól. Verőcze megyében töltötték a varjak az őszt. Itt fognak telelni. Vár feketélik a sziklaormon. Sok a zsoldos... A viharvert, bölcs madársereg már tudja: ez mit jelent. S a horgascsőrű megint felemeli azt a borzongató, emberrel rokon szavát:
kár!

Ha ezek a kötött nyelvek megeredhetnének! Ha valaki az állat erőlködő beszédét megértené..! Meghallhatta volna tőlük, hogy mily sok dolguk van nekik mindig, ebben a szomorú országban!
Legutóbb is most az elmúlt ősszel, Gorján előtt...
Bár onnan elég rövid úton elkergették őket.
Jött egy magas, őszes-szőke asszonyság, durva fekete darócruha borult sovány tagjaira, háznál feketített kendervászon fedél függött le hosszan a fejéről - és ez a darabantjaival szigonyos orrú, meggyujtott nyilakat lövetett közéjük.
- Sssrrr!
Ő maga kívánt temetni.
Ő is azt sóhajtotta akkor: kár!
Kár a fiatalságért, ami: volt. A szerelemért, mely heverve kallódott. Kár az ingyen füstbeszállt, csak önmagába haló boldogságért... azért a hegyen helyezett, égő lármafáért - uráért - akinek lángja pedig mily fennen lobogott..! De nem, de nem, de aki sohasem tudott oda világítani és oda jó lenni, ahonnan jóval és áldozattal fordultak felé, hanem ő csak inkább mindig a rosszért tudott minden jóval fizetni, élete megrontóinak, a megtévelyedett, a szegény.
Nem sírt Garayné. Csak hosszan darvadozva, magába merült és nemlátó szemmel bámult messze valahova, az avar leveleket lebegtető levegőbe, az alacsonyan járó, sápadt felhők közé.
Később a mögötte várakozó csatlóshoz fordult.
- Hők, emberek! Oszoljatok keresni. Ittvalahol lett vége az ő törvényének.
Az inasok nem lelték meg. Ő kellett a végül is hogy rátaláljon, titokzatos sugalat után.
Maga-hajtásával a testnek reverenciát adott és állva maradt, mint a magános bús temetői ciprus, gyászosan s az enyészettől való irtózkodás nélkül.
A mákfejes gombok..!
Legelőször ezeket a szegény apróságokat vette rajta észre. Mindig ilyeneket viselt.
- Ihol az ember fia! Ihol vagyon ő.
Hívta földi dolgainak meglátására a bizalmas csatlóst.
Az szívet vett s odakerült. Legott Saullá vált: elváltozott ábrázatában.
- A hasított ujjú fosztány-dolmány..! Publikánzöld - hebegte.
Megismerte aztán a galambszínű harisnyanadrágot, sárga karmazsin künnjáró csizmákat is.
Most is a kedves veréborrú sarkantyú övedzi...
Felváltva sorolták a bizonyító jeleket. Nem maradt kétség. A kicsiny rézkarikákkal munkált torokhímnél meg éppen nem.
Mert ki varrta azt egykor, írott példa szerint, saját kezével? Ki?
Még a rászáradt aludtvér alatt is, örökre megismerné maga öltéseit a készítője. «Akkoriban» az ő ujjából csepegett a vér... ó hányszor, hányszor, míg ez a karácsonyi jézusfia elkészült, rejtve s oly víg tervezgetések közt..!
A háznál font, zsinórral, alakos csomócskákkal meghányt, megjáratott bokatorok pánt is, a sarkantyúk felkötésére..! Az meg - igen - az meg egy régi nevenap dolga. Miklós napjáé.
Sorba előkerült, minden megvolt. Minden. Csipkével prémezett kendőcske... Rózsás-majczos pártaőv, «régi formára». Boglárok... Minden, ami nem okvetlen kellő, ami nélkül még jól el lehet lenni, ami semmi, szerdék, csellengő lim-lom és hiú hiábavalóság; csak éppen az nem, amiért az eget földre lehozó, magával versengő, önmagát folyton felülmúlni akaró igyekezet fakadt. Gondosság... Az öröm... A cél. Egyetlen világ-értelme. Csak éppen a drágalátos élet nem. Csak maga a bálványozott ember nem. Az eleven Garay Miklós nem. Az nem, az nem, az nem. A szeretet apró jelei túlélték a szeretet lelkes tárgyát s az elszármazott szellem most ki tudja, hol-merre bolyong!
A főhajdú, részese gazdájával számtalan közös ütközetnek, nem állta tovább. Felsírt, apásan, öregesen:
- Miklós! Kedvesem! Jó urunk! Urunk!
Könnye az orcáján végig, szakállába csorgott, de látta, hogy hiába. Itt mindörökre, minden, már mindhiába. Az irgalmatlanul megcsonkított ember többet fel nem kél. Sohatöbbé vállára nem üt s nem mondja neki nyers férfi-gyengédséggel, urasan és mégis fiúsan, a kardra:
«No te korhadott Sebő! Hát csillog-e a villog?»
Ó, bűnös megveszett gonoszság! Jah, mely reménytelen s megfoghatatlan istentelenségek..!
Törődötten adta meg magát a változhatatlannak s együtt zsongták el aztán a Miatyánkot: a meg nem becsült, élet hidegében csak kint, egyedül fázlódni hagyott asszony, meg az ő házi tábora. Jeltelen kis had: szegődött senkifiai, szegény cselédemberek. De kezük a magvető zsebben..! Ugye, hogy ragyogott mindig a szemük a szemérmesen lesütött pilláik alatt, valahányszor «az úr» váratlanul beállított?
No csak régen. Régen is csak ritkán s mentől rövidebb időkre.
Mindig dolga volt! S mindig másutt, másért, másnál.
Hát nem igaz a varjú szava? Nem kár? Nem kár? Nem kár?
«...miképpen mi is megbocsátunk...»
- Most azt a drágalátos fejét is - nyelte le elszántan a könnyei maradékát az agg ember s mozdult, hogy menne és keresi.
De az özvegy feltartóztatta.
- Hadd - legyintett. - Azt meg nem kapod.
Mondja, hogy Nápolyba vitték a gonosz hír szerint?
Nem, ő inkább a legbelső igazi gondolatát sóhajtotta:
- A fejét, a fejét, azt ő már régen elvesztette.
Lehúnyta pilláit s halkan utána lehelte:
- Vagy hét év előtt... Egy útban valahol. Valamerre Nagyszombat körül... Amikor először vetett rá szemet egy Jezabel.
A darabantok nem értették a suttogását. De nem is nekik szólt. Senkinek. A Senkinek: sajátmagának. És azzal intett, hogy fel, dologra..!

Puha gyolcsba takarták és vastag egyfából vájt diófa-koporsóba, a legjobb címeres hintóra helyezték, ami még ittmaradt Garay nádor megfáradott testéből. Most majd utazik, ahol annyit várták, súgták nevét a csendben s idéztek élő szellemét: hiába. Majd hát költözik most már haza, örökre, a szegény...
Bár ki kívánta ezt... így? És örülni ki tud? Kárörülni... Asszony mit kezdjen a hideg igazság elnyerésével? Vele osztozó lélek nélkül? Társa nélkül?
Él az Isten, hogy neki sohasem maga az akarat kellett. Nem annak megült diadala.
Elsőség a szívben!
De nem lehetett. Csak siralomvölgyének lakosai vagyunk, nem pedig a teljességgel folyó paradicsomi mezőké.
*
Az asszony csendesfáradtan rendelkezett.
- Állítsd most félre a főhintót. Jöhet a más. A többit sem hagyhatjuk itt keresztényietlenül s csak temetetlenül.
- Három halom! - mondta a szolga.
És a nő, meggyőződéssel:
- Igen. Ez Hungária. Ez Magyarország. Ilyen rettentően épül.
Sorba következett ifjú Garay János, az öccs. Azután apjának, Garay Pálnak szintén lefejezett teste. Forgách Balázs torzója. Botos Gergely, egészben. Ketten Zudarok, István és Mihály. S még ki tudja hányan, a rajtavesztett öldöklőkből is.
- Jah, holdvilági, balkezes királyság! Ó gőg, ó elbizakodás! Hol a te határod!
Rokonokat az épített boltba, külsőket majd a kertbe földelik. Ha kívánja atyafiságuk, exenterrálhassa és vigye.

Egy órán belül a cselédség gyujtott kanócokkal állt a koporsók mellett.
És Garayné:
- Lóra! Lóra!
Legényt futtatott előre.
- Híresítsd el otthon, már készen a kocsik.
A gyertyatartó inasok elhelyezkedtek, körül. Gazdájuk mellett hordozták a szövendéket, feketében mindnyájan, lévén háztüzes ember a boldogult. És a vén legény megsóhajtotta ezt a kietlen dolgot:
Jah, jah! Mennyi derék úr..! Megint csupa színnemzetű nép! Új hazát lehetne már velük foglaltatni. De ezek inkább lefeküsznek, csak nem is ellenség, hanem egymás gyűlölő testvér-kezétől, hol egy szoknya, hol egy titulus, hol egy-egy párt, vagy még ennél is semmibb ok miatt.
Mért nem férhetnek meg édes őnagyságaik még életükben? Láme, hogy most mely szelíden vannak!
Az özvegy szinte mintha olvasta volna az agg ember gondolatait.
- Hatalmas Isten titkában vagyon - bólintott.
Fázósan egy kicsit köhögött és a férfi-észjárást a maga külön asszonytörvényével megtetézve, később hozzátette:
- Nem változtathatunk. Gyenge nő a rohanó szekér küllőibe botot nem dughat, sem nemzetségét, sem atyafiait, az ő baljó utaikról semmi aggódó tanácsolásokkal le nem térítheti. Nekünk csak egy marad. Ha mit vétenének rohantukban ellenünk őkegyelmeik, mi azoktól őkegyelmeiket egész szívvel feloldozándjuk.
Nehány pillanatig csendben töprengett maga elé, aztán egy súlyos mozdulata lőn:
- Futjuk a hamis köröket, emberek, s kik magyarok és a bölcseség fénye hamarabb, mint a sír küszöbén, el nem érkezik.
*
Távolból már ideszűrődött a lélekharang:
«Nimbos fugo
Dissipo ventos
Fulgura frango...»
Az özvegy hallotta a szomorú, de még nem értette a biztató szavát.
*
A gyászlovas közben Gorjánba érkezett az üzenettel:
- Megtaláltuk, hozzuk.
A házikáplán nyomban kiindult a keservesek elé. Egy kisfiú emelte előtte a keresztet, másik a tömjénezőt, négy palotáslegény meg a temetőzászlót fogta.
Halkan zsolozsmáztak.
A szérüskerteknél ereszkedett egybe a kétféle csoport. És hogy a pap előszörre kapta így teliarcba ezt a könnytelen szemű, túlságosan, túlságosan is nyugodt nőt, az ő hosszúsor koporsójával, beledöbbent, hogy pénzen is megvenné ez most a sírni-tudást, mint Psamneticus egyiptomi király.
Vajjon mért nem tud sírni?
Nehéz gyanu ütötte szíven.
Hagyta a többieknek az éneklést és a kézi feszület mögül ijedt-szigorúan odacsillanó tekintettel, így szólt:
- Halál most noha victor, de a lelket a Teremtő nem engedi. És hiszen nem vagy magvaszakadott!
Minthogy semmi válasz nem jött, keményen hozzátette:
- Még van mondásunk. A Szentírás! Asszony! Valahogy ne téveszd és meg ne útáld, hanem minden búsultodban te jól megfogódzzál abban, amelyet a világbíró Krisztusunk parancsolt nekünk!
- Mit? - ébredt az özvegy.
Kis csodálkozás, mint a napba játszadozott kardtükör fénye, siklott át rajta.
A káplán megtáplálta a füstölőt.
- Magister dixit: «temessék a halottat a holtak».
Garayné lassan végignézett saját magán és egyszerűen, engedelmesen, meghajtotta a fejét:
- De hiszen csak ez történik? - válaszolt.
*
Öt hónapra hozták meg Gorjánba a hírt, hogy Nagy Lajos méltatlan örököse, Erzsébet, megfojtva, kivettetett a novigrádi várfalon. Vérét kóbor ebek nyaldosták fel s a rálelő emberek sokáig még azt sem tudták, hogy kié az összeroncsolt porhüvely.
Az urahagyott asszony felpillantott az osztováta mellől:
- Végig, mint ama Jezabel! Ez is hát szintúgy teljesült...
Fonóasszonyai nem értették, de ő értette, amit mond és értette a megszaggatott ország.

Vége.