LAPTOP-LEKÉRDEZÉSEK II.	

	
	
Vasi Ferenc Zoltán	
	
2017. 	

LAPTOP-LEKÉRDEZÉSEK II.

A FEGYŐR KÉTELYE
őr, vár, vigyázz, miért, fejében –
szökni, mindig, miattuk, előle –
bilincsben! –
szökni miért akarnak előle,
ha mindig miattuk vár?

A NEVETÉS-LEPKE SZERET MÁR MINKET
Egy pillangóról álmodok,
mely fürgébb minden hóesésnél
és nem pusztává fagyott virág,
az a hegyorom, ahova száll.
És az ébredésben tej-íz napsütés lesz
és mézzé fényesíti a rétet a nyár.
Zsondulj és lebbenj, röppenj időben!
Kacaghatunk, ha szeretlek/szeretsz,
nehogy a tavaszt eltiporják.

A SORS MÉRLEGÉN
– 56-os anonimizált változat –
Idei „Isten” –
tavalyi fájdalom –
tavaszi zsondulás –
Jós-erő!
Jövőnket égbe ragadják a Csillagok,
ha fekete árnykövek hulltanak
az ismeretlen völgybe le –
s míg epileptikus fák lombzizegése
rövidre zár,
fényerejű imák csörgedeznek alá az erekben.

Halovány felhők szegélye alatt
ármánytanult joghatóság-tanúság:
A talán s a mégse könnyebb itt/ott
határmódosító akaratában,
a kibicsakló most és a régen-voltak
elmásítását „feledők” között,
– „büntetőjogilag felelősen,
én,.................................................” –,
az alkotmányos törvénysértések ismeretében,
vérütötten,
gyalázva át-kasul,
szükségből nélkülözésbe döntve,
területszerzők ellenében,
mindhalálig elszerződve a Teremtés fajfenntartó ösztönével –,
így tagosodván pulyagondok bizományául,
égbolt-gazdag bánat-dúsan,
végre felveszem (hiszem vallom cselekszem)
analfabéta nagyanyám
Szent-Nehéz Szívének krisztológiáját,
s a vershad-kötelesek szimultán
Ítéletét:
Szólj őszintét, ne csak a fonákját!

AJKAD NÉMA LAKATJA
Könnyeket játszott
szobádban a zenekar,
s Te dulakodtál magaddal
az ajtóig
a szabad ég rád szakadó köpenyéért.
De akitől menekültél
benn maradt:
A kulcsa – káromló ajkad.
Magadnak vagy!
Lakat.

ALAKVÁLTÁS
A tenger tóvá szűkül
A tó elnyeli a Napot
Türelmem egyre végesebb
Rózsámra jönnek a fagyok

ALAKVÁLTÁS II.
A csönd csíralemezei
ahogy összetalálkoznak
mosolyod madarával
a szél szőke tenyere
pedig a Napot fölemeli
a tó-mély pocsolyából
s ha meglátod magad
szólj
	hogy szólhassak hozzád
hiszen áhítom szereteted

ALAPELV
A gyermek isteníti apját,
eszményíti anyját.
A világgal barátkozik.
Tanul, jót vár.
Alapjában hisz.
Lelket formál –
játszik!
Mosolya (– ha lenne):
piros virágot lélegezne!

ALKALMI VERS OLÁH JÁNOSNAK
Könnygyöngy ruhában csönd csilingje
könnypapíron könnysorok.
Tégy, isten, életemre tétet,
ahogy Ő, Te s (tán) én akarom.
S ragyogjon Rád mondatom szépen:
	„kérd akár tőlem is
	s ajándékba kapod
	az emberi létben lelt
	csodás összhangzatot”
Göröngygyöngy-zenére hallgatok,
a szememre játszották a dallamot,
S hogy – jó az élet, de milyen jó!
Oláh János, atyai barát,
áldott jó kedvet! – Istenséges,
megkésett, boldog születésnapot!
Vasi Ferenc Zoltán
egy kósza, kóborló tanítvány

ALMÁSFÜZITŐI VERS
– néhai Ördögh Szilveszternek – 
Percenként veszítek –
szabad?
Verseket felejtek
– lehet?
Emberek vesződtek velem,
s én azt hittem –
szeretni szerettek. Pedig! –
lehettem csupán csak: Egy!
Ültő helyemben
sorsom kalapácsa,
hitem észnöke,
egy elfeledett
árny hű hasonmása –,
s ki világból születést
adott,
arról már Bizonyosabb
nem tudhatok.
Léthe-zésből öleléssel
egyszer tán még újból
fölvirradhatok?

ANGYALMŰVELET
– Te vagy az,
aki konokságoddal
Krisztus testén
összeforrasztod
a sebeket! –
de a szemed
engem
útszélre hány
–  leprás magányt!

ANYÁM KEGYKÉPE ELŐTT
Holdat cipelő Édesanyám
sírrá nehezült emlék-virágom
fátyolos lepel vagy az Ország-testen
úttalan múlt
örömzöld helyetti moha-erdőn
Ostorozott kolostori szentély
ahol a dormitoriumig szétdúltak
az álmok
ahol nincs egyetlen épkézláb gondolat
csak az elveszett érzemények
A bársonysűrű sötétben a szentképek
utánad delejeznek szent zengzeményeket
Égcsöndben fúlok szüntelen
Nem értem az Istent
Nem fogadom el halálod
Nem ismerem el teremtéstörténetem

Elmetsztve szememben az ág
Nincs égboltozat
Nincsen világ
Hóra havat nyelek
úgy senyvedek

Dobogtass vigaszt Jóanyám
onnan a mélytelen mélyből
Zubogtass rám űrszéli vihart
villámok szaggassák arcomat
Hisz Utánad készülök én is
halálostól-életestől
reményesülve az eggyé-porladásra
2009. II. 14.

ANYÁM SZÍVE PORLAD ALANT
Aládőltél a földnek,
csak hogy megmutasd,
nehéz terhét mily’ könnyen
viseled el.
Talán jutalmad, hogy
szemhéjadra s ajkadra
hullnak tulipánt-szirmok!
Hullnak, hullnak, hogy –
szívedet szóra bírjam.
Csönd! Hatalmas csönd! –
dibeg-dobog mellkasomban!

ARCHÉ
A láz archeológusa
önmagát mint szobrot
a feledésből visszabontja.

Micsoda kincs a test,
mit még nem emészt el,
csak eddz és megtart
az ölelés.

Szeretlek! – ébressz fel,
merjek indulni Feléd,
engem csak ölelésed
oldozhat fel.
Részesíts kegyelemben.
Fogadd öledbe jövőnket.
Feledtesd a sírást,
mit minduntalan
a reggeli tükrökre
ráragasztok.

Öltsük egymásra
a jelent,
valósítsuk meg
végre a jövőt:
éhes csecsemőnket!

ÁRISTOM
Ez a cella: kert. Puszta,
letarolt. Sebes lovak
iramlanak. Vágtáik:
nyugodt, váró tájak.
Tél.

AZ ÉJ MAGTÁRÁBA
Könnycsepp sója!
Nyarak, telek.
Szenvedtettelek,
én Jóanyám.

Apám könnye
az első teher.
Kegynehéz súly
mikor sikert

értem el korán.
Honnan jöttél?
Templomból! S késve –
a tűzriadó végére.

Jutalomkönyvek,
miktől meghasonlok,
hitben, szeretetben.
Hát megérte?

Lett egy fiam!
Sok böjt előtte,
utána. Csaptam volna
másnak a szelet,

ez a lét cigány
Babilon-fogsága.
Bánhatom évtízeim,
lelkem: csukott zárka.

Fenn akadok egy csillagon,
néha azt remélem,
Anyám képét nézegetem, s
szakadnék ki a fénybe –

Holdhiányos légben –
búza(csillag)paránynak.

BIMBÓ HÚSVÉT
A szeretet harcaiban
két szál üvegrózsa.
Nem látni Istent a fűzfától
(ring a Nap – harmatcsónak,
lobog a szélvitorla)!

Alszom az asztalon: tej.
Rád nézek, arcod vonalára,
feltérképzik az üvegtenger
bont tejszínszép szirmokat.

Éber reggeleket köszöntök
másodköntösbe fogózva
a pillanat:
Mennybe álmodott Krisztus!
– lefedi a fagy a nyájat,
a Pásztor barlangba mutat,
ahol martalócmosoly nyeli a vádat

CHEVROLETT CORVETTE
Akkor vette, mikor már mindent elvesztett,
s kérdeztem: csórtad vagy észre vetted.
Ez a Chevrolett, akárhogy is, csak kétszemélyes.
Én és Te férünk bele egy-egy személyben.

(kocsiszín: lila?-sötétbordó?
rendszám: C6 YA      és műanyag MT5 117)

AUTHORITY	     Utóirat: Fiad szeret.

C6YA – áthatja
január 6-a iccaka

CIGÁNYANYAÁTOK
Megúntam én ezt a legényt szeretni,
megúntam én a gyűrűjét viselni.
Visszaadom a kendőjét anyjának,
ha dolgozna, hadd törölje, arcátlan.

Cudar ugyan, annyi biztos, ismerlek,
sose szerette meg, akit szülhettem.
Pedig fia majd kiteszi a szívét,
nem ismer ez Istent, se egyszülöttét.

Ha nem adol a családnak kosztpénzre,
kígyóméreg küld majd a temetőbe.
Keresd okát, kik fekszenek magukban,
szedd innen a sátorfádat az-nyomban.

Anyósodat márpedig te ne bántsad.
Nem anyósod, csak fiadnak mamája.
Édesanyám, csúfot űznek belőlünk,
de ezen bíz bosszút állunk, fogadom.

Kerülj előbb a városi fogdára,
onnan haladj bírói tárgyalásra.
Keressed majd bolondok közt a helyed,
feneketlen poklodat ott ismerd meg.

Onnan akarj jószántadból nevetni,
de a rosszat akkor fogod ízlelni.
Elszedtük a házad, ezt majd heverd ki,
helyette se fogsz soha mást szerezni.

Nem szoktam én férfiakkal cicázni.
Nem tettek jót, mindjük meg is fizette.
Te is add hát mindeneknek az árát,
lehervasztom az arcodnak virágját.

Ne segítsen, csak kerüljön mindenki,
rég-barátok legyenek elleneid.
Ne tudjál majd senkihez se szólani,
mondják egyre: maradjon csak magára.

Nem kell áldás! – mondom erre szelíden,
ha átkozott helyre jutok, viselem.
Hadd hajtsam le a fejemet valahol,
léhűtőként, akkor is csak élhetek!

Elhajtanak mindenhonnan engemet,
ósdi remény, valahol megkedvelnek.
Nézem versem, kinek mit mondhat? Talán azt:
Kutyafaszát, meg a macska picsája...

ÉG: FÖLD: KENYÉR
Szemeik meresztik
millió csillagok,
szerteszét elhintett
arany búzamagok.

Napoknak malmában
szitál a könnyű liszt,
Szeretet! Igazság!
Ki mit lát, abban hisz.

EGY FŰZFAÁG A TÓPARTRÓL
I.
Szomorúfűzek, szomorúfűzek, –
(álom-koronák, lándzsa-levelek)
Telis-tele velük a part –!
Nem is vágynak talán másra,
mint lassú elmúlásra.

Aszályos mederbe ájuló ágak!
Fehércsönd-tartomány.

II.
A döbbenet hadseregében
egy megigazult lefokozás.
Mindenki ámulatára
kiégett tankok a fűzfák.

EGYEZZÜNK KI – VESZTESRE AKARTAM HOZNI AZ ÉLETEMET
Aki némán fáj magában, sok fájdalom okozója lehet 
(azaz: én)
Az egoista önmaga árnyékát is letagadja 
(azaz: színleg érez együtt)
A szenvedély megszállottja: önmaga megrontója.
Műsor-nagyüzem: önmegakasztás, sorsfolyás.
Mi bajod már megint? – Nincs egy épkézláb gondolatom.
			Nem telik versre!
Mért beszélsz Te ilyen sírón? – Nem tudom kifejezni, amit érzek.
És ez olyan nagy baj? – Igen! Nekem ez a legnagyobb bajom! Szívvel élek.

EGYÜTTÉRZÉS
Barátom kínjai láttán
ég alá szaladtam.
Barátom gyógyulása láttán
Istenhez szólottam:
Tartsd meg egészében
hosszú sorsa útján.
Áldd meg közösséggel
kínja-elviseltén

ÉJED MINT MADÁR...
Kerestelek, mint tömeg a Holdat,
és sötétben elszórt lábnyomodat –,
mely tőlem vezetett hazáig:
a Gyönyörű Hajnal Palotáig.

Ahol színek szöknek a szemedbe,
és madár köröz, hogy ereszd be.
Ablaküvegen kopog csőrével,
s kiröppen a sóhaj az Ég selymére...

ELLEHETETLENÜLTEN
(mással szeretkezett)
pléhlemezre merevedve
a Nem tértartománya nyit
fák nyújtózzák az eget
magukhoz mérve: tétován

heverjen a fűbe: teheti
zárványba zárul a lélek
temet sír és nevet nevet
terhe súlypontját helyezi

roskad az egész – a részre
körzetszáma a végtelen
kétely. roncsok, fűzfák, táncok –
hempergett fű: árnyak-ének

ÉN FIZETEK
(az én-füzetek margójára:
konyhapénz, konty alá való)
Mernél-e ébren álmodni velem,
mikor testem hét kígyó marja,
s bőröm zöld nyálka lepi be,
még ínyem is sorvad hirtelen...
Mesélnél arról, köldöködből
gólyák reppentek felhőkre fel,
szárnyuk alatt parazsat hordtanak,
s a rétre azt hintik szerte-széjjel...
Idegeimet, mint villanyzsinórt, kitépnéd-e,
ha már járószintünkig emelkedett a pince...
Merészelnéd-e késsel metszeni fülem,
csak hogy a szenvedés – szenvedés legyen...
Háborúznál-e ellenem kegyetlen,
tudva, hogy ki kardot vesz, azt kard emészti el...
Tíz karommal kikaparnád-e szüleim a sírból,
hogy meglásd végre, kire hasonlítok...
Fejszével kettéhasítanád-e a dallamot,
ami egy hajnalon fakadt,
mikor vízi hulla volt a Nap...
Csurgatnád-e véredet kehelybe,
félve, hogy a szerződés végigéltet...
S egy vaknak elsimogatnád-e,
milyen színes a pillangó szárnya...
És merülnél-e
fülem dobja alá táncnak –
az értelmed is elveszítve kéjjel...
(A téboly édes volt, mint törökméz
a vásári forgatagban.)
Hazudd, hogy nem voltál még a feleségem,
és ezer csomót bogozz a kötélen,
hogy engem is egy ítélet elemésszen...
(Az újsághordó odarögzül a fagyba,
s megakad emlékként az agyban.)
Átélnéd-e velem a poklot,
csak hogy Isten szíve elé omolj...
Szeretnél-e másokat macska-ésszel –
fekete árnyakat az utcafényben...
Elvonszolnál-e hazáig, –
a szerelem édes otthonáig...  Minden éjjel:
hét kígyó marta a testem,
s én e zöld lepelben énekeltem
a hűség hegyének Zsoltárát...

EPILEPTIKUS VERS
Apám sírját borral
meglocsolnád?
Anyám könnyeiből
való szívem hídján
járnád-e a polkát?
Kilenc árva csókom
ajkaidra adnám,
keserű csillagok éjét
múltamul
felrónád?
S ha minden kérdésem hiába,
epileptikusan fetrengek majd
a sárban.

ESKÜVŐ-VŐFÉLY-VERŐFIÚ: KINCSEIM
Minden kincsem, ’ semmim nincsen.
Ajtón félkilincs, csuklómon rabbilincs.
Örök pecsétgyűrű, bástyáról árokba,
ezüstóra láncostul a cigányé lett.
A szülői ház kirúgva alólam,
elveszett fiam a játékok között,
tűzoltóautó lett, azt hiszem.
Feleségem sose volt, csak papíron,
ajtóstul rontott a házba,
hozta nuniját és férjének öklét,
havi hétezerért csizmával rúgtak,
kint a kertben, a meggyfa alatt,
oszt vitte hatmilliómat, csak a –
csak a wc-kefét hagyta hátra.
Azt is jól meggondolta, érték az is.
Megszállta a Szentlélek,
egyszer ő is nagylelkűsködhetik.
Nem igaz? Nem? Nem? Nemigen?!

FELHAGYOTT KÍSÉRLET
Fogadalmi elhatározásom
egy töltényhüvely.
Hogy főbe röpítem magam.
De ha az kitudódik,
hogy nem Egy van,
három volt (ellopták)...
Így hát vagyok –
tetszhalott.
Fejben épen,
tettre készen.
Elmaradott,
csonka-országnyi „önhatalom”.

FELSÓHAJTÁS
Álmodra áldás
Békédre ébredés
Rést ki üt szívemre
– kakukktojáson?
Színekre szín legyen:
láncon viselt álmok
Ki költ tenyeremből
májusvirágot?

FIATAL LÁNYOK
Idegen szobáit találtam a vágynak.
Várták és vártak, – és meglopták gyónásom.
Elrejtettem arcomat, így nem is láttam.
Illatuk maradt csak ócska rongybabámnak.

HALOTTAIM
Az én anyám molett volt,
aszalja lassan a föld, –
temetőben szilvamag már,
alakra keresztfa,
jelentésében hieroglifa –
Tőlem sok jót nem kapott,
csendőrapósa telehold –
tempózott az éj vizében,
utánuk édesapám, a revizor!
Nagyanyám messze tőle,
alighogy fél mérföldre
kopog a hant a ladikon,
tarajló hullámba hasított
Charon kettősevezőse.
Volt itt már e tájon
háború és forradalom,
vérbe fojtva az ország,
több, mint bizonyosság:
reng az ég, láng a harangszó,
tetejetlen bánat-erdőn
búzalepke villan szerte,
de a kedvem, de a szívem
izzó cserje, kemény sombokor!

HARMADNAPOS
Itt ülök a ránk maradt keddben
fekete csendben
téveteg-réveteg
barázdált semmit-gondolásban
vallási tudhatatlanság emészt
múlt-virágzón mégis
sírkert-kerítést érintő barkaág –
tulipántot izzó aioni virrasztások után –
felhő-dagadt források
hajnala-közel
útban-módban
nagyszombat rózsavízesése
zápor-szemek a szóban:
Anyám három napja halott.

HÁZASSÁGI ESKÜPRÓBA
Bemerítkeznél-e
az éjszakai tó vizébe –
ébren?
Tudván, hátadon majd
Isten kedvese lépdel.
A rejtekálom mélye:
Júdás jégezüstje!
Perverz kikötők fövenyére
érve
az Ismeretlen hitével
érvelné-e?
A tanult játékok szanaszéjjel.
A helyben járás esélye:
fenekedés –
verekedés a félsszel
(freudi szó-zavar: fox-trotty) –
kavar csöndet, rendet,
magányt tartja vissza
s issza vámpként
érköreidet;
évgyűrűit
két Lét húzza-vonja:
harangfűrész hangja
s a templomtorony gongja !

HELYET!
I.
A múlt kísértései
a vágyak tisztázása
után
minden tett
merőben más igény
új megvalósulás

a kimondatlanság határán
A kimondatlanság határán

az éj kihal a reggel már tudás
egy leértékelt elvű korban

A szépség bizonyosság-tüskés rózsái
fonnyadoznak
a viszonylagosság-szabad utcazajban

Léptek visszhanghalála az ájulatban
Vonalak nélküli test halad
a város elszánt és ostoba tömegei felé

II.
A holnapért marad a ma
a működés egyke helye
biztonsága és nyugalma

Itt az igazi cél adott
figyelemmel kísérni azt a mozdulatot
mely az arcok közé szorult térközön
majd önként áthatol

mert ott vagyok
ott várakozom
Én Vasi Ferenc Zoltán
s konokon csak a teljeset akarom
de tovább már nem várhatok

gondos lámpafény mellől
döngő léptekkel
háztetők felett
az éjszakába elindulok
szélben zúgó kabátomban
izzó holdak s jéghideg csillagok!

HOLDASSÁG
I.
a szem: Éva-sága
örökítő szépség
mélyen őrzött kertnek
kokárdavirágja

II.
nem mondom haragszom
haragszom   ellenünk
magamra   bánat
hűtlenült lepke-ség

III.
báb-ugar! – a
szárnyhízlaló mező
hossza-végén: jegenyék!
– felhőt sebez az
ottan-túlról-távol;
patakra szárad
az egyre több
kékszirom Éj
(lovagtalan lovak
a felvidéki nyárban)

IV.
mosolyelőtti
sakktáblán,
csöndmorzsolta
álmok/:
homlokról csóknevek
hajnal-talan arcon
Hold-lényeg állít
a Könny
szókapujába.

HÚSVÉT (-zanza)
– a holtak utóélete
– a jók megelevenítése
– a gonoszok elmarasztalása
Mi jut? – tévút vagy Tejút!
	       –  vagy Semmi: egészen!
Eljött húsvét ünnepe
erdő-mező zeng bele
zsombékos és rekettye
édesüljön életed
hamarosan cseresznye
akaszd füled tövire
onnan nézz a nagyvilágba
milyen szép a rózsa színe
fekete fehér vagy sárga
tűzpiros-e szívem lángja
szedjünk gyorsan bokrétákat
tyúktojást rejts s fürjeset
helyezzük a font kosárba

mert föl nem foghatom
fel nem érhetem
ugrálva se létrával se
milyen fának milyen ága
milyen termést hozott mára
arameust jiddist
ez a kislány hisztis
ez a legény milyen délseg
választ leányt – feleségnek

ez a húsvét értelme spontán
üdvtörténeti ecetes spongyán

HÚSVÉT „HALÁLA”
Megmered a csönd:
Lélek-visszafogott ima.
Enyészetre ítélt testek.
Egyszer feltámadunk. (Ha egyszer...)

Valahol mindenki közös.
Isten szemszögéből is
látható a glóbusz. Lábnyomunk.
Fű mezeje mentén

harmatban áznak a rózsák.
Vállunkra hull bűnünk,
mindent betemet a lég,
s egyszer végleg arra fordulunk,

ahová majd haza kell menjünk.
Toporzékolnak az igáslovak,
a házasságok megiramlanak,
s ebben a saras-havas haladásban

mindig egy puttó a hátra pattan fel.
Ostor az ég, de fakul a kék
és olyan hamar elsimul a vágta –
majd fölzeng a húsvéti harang
és csibék szaladnak szét a nagyvilágba.

ISTENHATÁS
Isten,
ki vagy az ember a költőben?
Milyen szikrázó ékkő,
mi a szavakat ihletre fakassza.
Isten és szerelem –
nász és halál!
Fokozd az életet tovább –
csillaguszály
Charon ladikja után!
Fázom az öröklét alá rekedten.
Hókristály olvad könnyé szememben.

JÓSOLD A SEMMIT!
A szív szobája! –
becsüld a csöndjét,
borda-zárkádban
tanuld a sírást.

Az éjszaka vizén
az álmok hajója!

Maradsz magadban,
a bőr lepedője
elnavigál: Csillag! –

az ég alján átsuhan
a végzet-madár!
(Termékeny sírok.)
A reggel kávézacca

jósol jelent
milljó csillagzatból:

Magányodra
vessző helyett
Pont!

KAFKA NAPLÓJÁBÓL
És lőn az élet mássá.
Új elvet rendel hozzánk.
Bűnünk az életünk lett.
Fájdalmaink egészségesek.

Az írást öncéllá kell tennünk,
hogy mindent elfeledjünk,
Mindent:
Bűnünk! Életünk!

kantár-csabásan!
Ars poetica: Préda

nyúzzatok meg, kövezzetek!
szégyenben szégyen lehessek!
a Nap dárdája általdöf,
kegyetlenkedjetek!
mint hóhérak, lengessetek,
indítsatok égföld-menetnek.

KATAKLIZMÁK
Lebontják rólam a látszatokat,
üres megszokások pőresége.
Céltalan nem lép az ember a fényre,
marad ültében, mord tétlenségben:

Önáltatás. – A gyermekkor megcsúfolva:
színleg-szeretni! Mi az ideál?
Megátalkodottan nem tét a tett:
másod-nevelni? – szülőktől rendelt
közlekedési kataklizmák.
Kiindulópont: Semmi!
Kiterjedés: várakozás.
Emberi közösség ítél meg engem,
sávokba terelő törvények hatnak –
társadalmi igazságosság?

„Munkátlanodik, tékozol, álmod’,
ímel-hámol, vallást utánoz,
vagyont herdál – ellensúly nélkül,
gyermeke nincs/van, ingatag játszik,
többre vidd /úgysem! – mi haszna? /látod!
Apaság? – kelletlen, sanyarú-éhes
istentagadásos önvallatás.

KELEKÓTYA KOLLÁZS
Lakkozottak karmaid
(Paták nesze a tavon?)
Néha azért lemosod
a hámsejt-mosolyt.

Fixír-oldat a lekvár
s az Eper út 3 alatt
szól a zsebkendő
szól a hosszú sál is:

Vigyázz! Küszöb!

Spartacus álla: mosoly.
A Moszkva térre beáll
a Dísz téri lábmosó.
Tulajdonnéven tizen-

hatos, a hegedűn húrok.
A képmás: fixír-oldatos
álom is – Rivotril-os
(féloldalvást szamárfül).

Gyűlnek röghöz: parasztok.
Ama hét százas Papp/írt
lopva lopók: akasztós!
Vadmurok-múltú barát-

ok:-okok- okozatok/:
a Múzsa nem seggre pa!-
ci, de csillagot perkál
Pál: nyomorult fílosz –

októberben ennyit szólt
10 óra 10! – Na, nehogy má’
(kelep-kelep-) cece, ce ce!
A múltra új trükköt,

új arcot ragasztok.
S végre-valagára
az ördögi táncból
egy körre kimaradok:

ÉN! (Hála az Égnek!)

KÉRDÉS ÁLMA
Ajándékozhatom-e a testem?
A gyönyör nyelvén kivel társalog?
S ha lehunyom szemem pihenésül,
hány nőről, gyermekről álmodok?

KERETÖSSZEG
Rózsák országoroszlánja
a titkos emlékű mostoha
klánja –
kicsupált idő
bezsupált éj –
deklasszált egyén:
ÉNEM ÉNJÉNEK ÉNEKE
halkulatban

KISKEDDEN
Itt ülök a ránk maradt keddben
fekete csendben
téveteg-réveteg
barázdált semmittevésben
tudhatatlansággal
virágzón mégis
		akár
szántás-közelben lopott
fűzfabarka
vagy tulipántot izzó
aioni virrasztások
után
felhő-dagadt források
hajnala-közel
útban-módban
nagyszombat rózsavízesése
anyám halálverejtéke
zápor-szemek a szóban:
ünneprend: Gyász!

KOROSODÓ
Szenvedélyes tudtál
lenni – szólt a lány.

Meghíztak a fák.
Pocakot eresztettek
a nagy szürkeég alatt.

Csapj rájuk!
Szállnak a madarak.

KÖLTŐSORS
Szamár lelkemmel
ettem fotelt, szőnyeget, csillárt,
s fejemben az járt – meg se szólalok –,
kapok majd valami élhetőt is,
kis zugot,
hol a szalmán
eliázhatok.

LEENDŐ VERSEK ESZTENDEJE VOLT
Nyár fagyában
Ősz sarában
Nem tudom megvédeni magam

Rád tátja öblös száját az ablak
Hív az emeletnyi mély
Kövezeten szétrobbant görögdinnye
Te és a parányi magvak
Társasan
Mégis Egyedül

Felkelsz
Magadra veszed a tiszta ruhát
És itt hagyod ezt a nyomorult patkánytanyát
Ahol Poloska néni a véredet szívja
Ahol pók-démonok szövik az álmát
Szegény gyönge kismadárnak
Szemétkosár alján verdes
Megtört szárnyaival
Megtépetten szívbetegen

Szétnyílt csőre hangokat hallatna
Ha bírná tüdeje
Szótlan –
Testem
Kettévált fal salétrommal

Büszke hajók járják
Szemed óceánját
Miféle gályarabok hajtják –
Az éjszaka szelte hullámok
Magányt kavarnak a felszínre
Te meg én
Te még én
Egy csipet sónyit

Mit tegyek
Ha egyszeri halálom
Iderendelt az életbe
Küszöb alatti értéknek

Pálinkás jó reggelt!
Pántlikás jó éjszakát!
A vágy szalagja húsomba vág
A szabad madár sörétre vár
Zuhanni
Átsuhanni
Alábukni
Elmerülni
Tónak mélyén megpihenni
S pihenni pihenni
Pihenni

Nyugalmat ad egy pohár tej
Önveszejtést az olvasás
Sebek kaparását az írás
Az álom megfejthetetlen hieroglifát
Bárgyú mosoly önsajnálkozást
Elfojtott piros szoknyát

A hajnalban kelőket ebek kergetik
S bár nem anyámasszony-katonák
Félnek
Megfélemlítettek

Részegen táncol a Sátán
Hívja hírhedt pereputtyát
S érkezik a sok-nagy tömeg
Várván az érzékenyek koncát

Vesztegzár
Ostromhajók

Mintha szakadni készülne az ég
Bíbor sugarak döntik a tornyot
Benn
Átkozott lámpafény ragyog

Hidegre teszlek
Be is fürdetlek
Megbüntetlek
Isten a támaszom

Fájdalmam van
Felesleges akaratom
Elhamvadó tüzem
Forró verejtékem
Átázott párnám
Felakasztott kabátom
Elfelejtett élmények
Meddő emlékeim
Kiéhezett vágyak

Ki vagyok?
Minek?
Kinek?

A Napnak árnyéka
A Hold ütőkártyája

Lepke-lányok
Hová szálltok?

Távolság pedig nincs
Csak egyetlen Góliát-középpont
Kulcslyukra tapasztott szemgolyó
Bizarr látomás
Csillagok haláltánca
Kecses kezek lebegése száguldó vonatablakból

Semmiség láza
Semmiség náthája
Köhögése
Tüdőbaja
Zaklatott szívverése

Élet az élet után
Memento mori
A kocka el van vetve
Sors bona nihil aliud

Az értelem erőd
A recehártya áruló
A külvilág író keze
Legyeket hessent –

A janicsártemető felett
Rózsa fakad Csend!

LESELKEDNEK
Lídergek és lődörgök, –
mint közép-európai test.
A Nyugat fejjel tör elő
és a has gyáriszapot esz’.
Borostyán-út vagy Selyem-út?
Nem látható a bukfe(re)ncben,
mit ejt vagy tesz fel vállaimra –
a táj: az összetört Kereszt.

LOBOT VETNÉK!
Lángoló sörénybe kap az éjszaka –
Dobok patazaja parázslik –
A város felett kigyulladt
Isten homloka!
Az ihlet felcsavart petróleumlámpa –

s együtt vagyok
lélegzeteddel.

MAGÁNYRA SZENVEDETT IGE
Lackfi János – Szerelem a négyzeten c. versére rögtönzés
Megrendül a gondolat, ha a koponyát csizma érte, szanaszét lesz mindenem, ha az ember nagy műre épít, Csak fázik, öt ruha alatt, s magára kevés gondja van. Mint a monszunok, zuhan alá az eső, fiam van/nincs, pedig Ő volna az első. S ha tétován rendre fordul az idő, fogaskerék, mi közé homokszem hullt, s ha jussa van társaságra, a postás a szeretett Úr.
Atyám – a Teremtő, Anyám: a szívem jege...
Mindkettőjük: magányra szenvedett Ige!

MAGYAR DEKADENCIA
Égjen a szó, égjen a város!
Néró, a költőnek mondott
rágyújt egy cigarettára,
s kifordul a konyhába
kávét főzni, időt tölteni.
Csak a feladat, az marad.
Csak ami felesleges, teljesül.
Csak ami csonka-csorbult,
az tűnik gyönyörűségnek –
S ami vallomás: nem kiegészül,
elkámforizálódik!

MAGYAR DEKADENCIA II.
Durva belemenés! –
heverek az ágyon.
A szobában motoz valaki.
Én lehetek! – a lazaságom.

Megszoktam egyedül
fölöslegességem!
Haszontalan időmül
sötétzárka-albérlet.
(Na, mindegy!)
Kényszerérdek! Fogy a pénz.
Fázom. Egeket-éjeket
ostromol bugyutaságom
s az álom: durva belemenés!

Önkénytelen? – direkt? – ijesztés?
életütem? Érzeteim tompák,
alszanak a szeizmográfok
a várostömegben elnyom,

kiállnak a lábak, könyökök,
szekrény-, és asztalsarkok –
lélektani nyomaték: Nem vagyok
itthon senkinek! Épp sz...ok.
(Itt a verseimre gondolok.)

MARCSI
Ezer nővel sem cserélnélek el,
mert ezer nő sem ér fel Veled!
Öregnek érzem magam,
s nyomorultnak.
bár olyféle költő lennék,
nagybátynak jó,
öcsnek szorgalmatos,
de árva vagyok! –
így: fekete-fehérben látlak!
– angyalpepitában.

MEGMARADTAM
A valóságban minden megtörténhet.
A csoda is.
Éjszaka van, tombol az eső.
A cseppek színes fényrakéták,
fölfelé közlekednek a percek.
Ahogy a szobában sétálok
(persze kinn az utcán, a természetben),
félek! –
morog rám az Isten,
modort vesz fel ellenem,
villámot szikráztat, robajjal ütlegel!
– s mi ebben a csoda?
Beköltözik hozzám a temető,
összes elhunyt szerettem – csontsoványan.
S a tananyagban
az első világháborúnál elmaradtam
(csokornyakkendős, kocsonyás, hájas
alakok, s tragédiák sora, torz szobrok,
mamelukok satöbbi!).
Én meg még meg sem születtem!
(majd halálomkor feltámadandok?)

MINDENNAPI VÁRHATÓSÁG
Előbb-utóbb meghalok.
Nem verses gondolat, tudom,
de nagyon kellemetlen.
Utánam marad néhány titok,
sok el sem kezdett,
vagy befejezetlen szerelem,
néhány (jó néhány) terv,
s még csak hozzá sem láttam,
hogy csűrbe gyűjtsem őket,
malomban járassam,
kenyérnek megsüssem,
mert ki éhes egy hályogos történelem
bezúzott hátú asztalára,
mint légyen gazda, ki étkül szolgálja
csendőrnagyapám és katonaapám
ötvenes évek-beli múltját?
Nem!
Előbb-utóbb nyugalomba vonulok
a megásott földbe,
csillagos gyertyaként felnézek
az égre, s kulcsolt kezem
besüpped mellkasomba.
Nem élt igazán, csak akart volna –
szögzik le alattomban,
és nem is fognak valótlant mondani.
Bizonyára az a magyar,
aki él, tetőtől talpig! –
vérrel-tűzzel keresztelten.

MOST MÉG ALSZOM!
Mellkasokba nyitogat ajtókat halkan,
a szív folyója bárkát hordoz: álmot! –
mi alámos erdőt, partot, halált most,
szándékában állt temetőket sírni elő!
Magányának fejfát, holdat kiáltásnak,
hogy: volt, lesz,nincs! Az ének sodra
talán magához vonja révedt tekinteteink.

NAPLÓ
Néha léha.
Néha méla.
Néha néma.
Néha hangos.

Ma mond
imafont
dalt: nárdus!

Állt,
feküdt,
aludt,
ébredt,
tett-
vett!
– tavaly!

Mára halott.
Sírja szökkent
bukszusbokrot.

NARKÓS RIMA
Én is „szívok”, te nem? Jó Is (az!) te nem?
Lecsukódik már a szemem...

dik má hé!
gyik má hét
kígyót, rám, he?!

Kigyógyítlak a reumádból!

nyalom a nyálad
csókos babám! –
deli rium tré mens
– (attributum!)

jó kis hetyetye!
jó kis szenyó!

Vigyen el a devla!
Hoppáré-hoppla!!
(monokli-tanszék)

néhai Bokorné TAR ILDIKÓ szólt válásunk előtt
„Ugye, Erika, akinek kertje van...”
-	annak konyhája van!
-	asztala van!
-	családja van!
-	háza van!
-	védelme van!
-	keresztje van!
-	vallása van!
-	hivatása van!
-	megélhetése van!
-	aranytartaléka van!
-	haszna van és hobbija!
-	szakmát ad az utódjának!
teret ad!
-	szellemi hazája van!
-	emlékezete és tudása van!
-	kegyelete és halála van!
A kert azé, aki megműveli,
s azé a vallás, akié föld!
Te meg akartad rabolni a Fecót!
Úgy is van! – ügyvédi segédlettel...
Jóllakott oroszlán vagy.
Szegény gyerek, mert szültél azt is! –
ellene!

NEVED SORSOD: MAGYAR!
A kert mélye jajongott, –
s háló feszült a tájra.
Előszületett arcod
bánat-szép Mózes-kosárba.
Röppenj, mezők virágénekes
szirma-szárnya –
csengettyűs valóság
vigaszos ágára.
Nevet s sorsot nyertél! –
Magyarországra.

NŐI TÜKÖRBEN FONCSOR
Lebontják rólam a látszatokat.
Üres megszokások pőresége.
Céltalan nem lép az ember a fényre.
Marad ültében! Mord tétlenségben.

Önáltatás. – A gyerekkor megcsúfolva.
Színleg-szeretni! Mi az ideál?
Megátalkodottan nem tét a tett.
Másod-nevelni! – szülőktől rendelt
közlekedési kataklizmák.

Kiindulás: semmi.
Kiterjedés: várakozás.
Emberi közösség ítél meg engem.
Sávokban terelő törvények hatnak.
Társadalmi igazságosság?

„Munkát kerül, tékozol, álmod’.
Ímmel hámol, vallást utánoz,
vagyonból kifordul – kénytelen ténfereg.
Gyermeke nincs/van! Ingatag játszik.
Többre vidd/úgysem! Mi haszna?/látod?

– apád a kelletlen, sanyarú-ékes
istentagadós!” (– nővallomás)

ÖLELKEZŐK
Úgy ölellek, nem is látok,
bőrünk együtt hold-virágzott.
Elállom az utad – szegény! –
kulcsra készen legyél enyém.

Jaj, de tettem, mint halálos,
magamban is felkiáltok.
Semmi másért! – a cserébe
törzsed-törzsem egyűvé-lent!

ÖNBECSAPÁS-VERS FÖLDÖNFUTÓKÉNT
Köszönöm, Nővérem, csendes nagy jóságod,
a szemérmes szorgalmat, mit anyánkról
magam is formálok, s újra-újra rontok.
Morzsolt fekete imáim
éltessenek Téged,
szükséges féltésed
olyképp gyámolít, –
a forgó Föld levetne hátáról, mert
magunk ellen léptem, nehezült a sors.
Apánk-anyánk holt.
A lányaid szebbek,
mint maguk a rózsák.
Gyümölcshozók!
(Baj, albérleti korszak, 2008 vége)

ŐSZ TAVASZ/ÍVÉN
Az erdő utat nyit magába.
Szamócacsend van, édesem.
Nesztelen szarvasok súgják:
gyermekem! – én, melletted állok.
Virágok nyílnak ágyékodtól
lelkedig –
Lépésről lépésre juthatsz csak
kertedig
Megérint madarak dallama
szerelmek tüzes szárnya.
(Gyöngyöknek útja):
Kelyhed teletöltöm
józamatú vízzel –
kendő tisztasága –
gravitált öröm.
	(Ki az, ki áldozik?
	 Ki az, ki áldoztat?)
Lovak iramlanak tova!  –
rügyfakasztó virág-glória!
	    xxx
Új pályákon új vonatokat
új menetrend szerint küldi szét
a régi állomásfőnök fia.
Szemed zúgó gyors! –
Tavaszod kegyajándéka.

PÁTYOLATLAN
Árva vagyok, nincs gyámolom,
magamat is meggyászolom.
Félek a napfénytől is én,
így maradok öreglegény!

PETŐFI MEGIDÉZÉSE
Az idő mélyéről nekilendül
egy csatamén.
Hátán, dzsidával, lovasa,komor
kozák ül.
Én útjukat állom, szál magam,
egyedül.
Vágtájuk patái alatt testem
elterül.

RÁOLVASÁS
Orális morál.
Mit is mormolál?
Mitikus ima?
Mi? Kuss! – te, rima.

ROSA MISTICA
Rózsát szólítok
Szavakat metszve
tüzet ébresztek.

Fogj kézen és vígy!
Halálba, halálon túl –

innen lebeg a tükör,
belül remeg a tüske –
lesz belőle tudót tűrő
Hatalom!

Adjatok belőle esélyt –
légen-jégen csiszolt
fellegeket! –

levakítom a lehető
lehetetlent! –
mert Te énvelem,
maradtál ellenem
s mégis velem...

És a rózsát rég nem szaggatom,
csókot illesztek az imára
– lehetve: habzó tearózsa,
felderengő Világegyetem!

RÖPFOHÁSZ
Mindenható Atyaisten! –
a bennem helyreálló
rend és harmónia
szeretet – hullámozzon végig
az egész Világegyetemen

RÖPKE
Jött – nem hozott semmit.
Elkérte – nem adott semmit cserébe.
Háborogtam.
– Hát nem elég Neked,
hogy én itt vagyok Nagy Szűk-ségedben?

SÁPKÓR
Aládőltél a földnek,
a nehéz csönd pajzsod lett.
Hisz oly védtelen voltál,
s most már a temetőkert megtart.

Jóságot áldoznék jóságodnak!
Honnan emlékeznél rá? –
hogy a sírgödörbe
utánad ugrottam...

Mindig tágas szíved helyét
beültettem árvácskákkal,
vesszőfutás az életem,
s száműzötten fájok magam!

Örök imád a csend.
Már fáraszt engem is az éter.
Ropog a fejem. Nagy a hiány.
Apám se már! A ház odalett.

Zöld cseresznye egyke fiam.
Ha megérik, talán én is!
Éhes a föld! Mély a gyomra.
Megérek tán halálomra!

SÉMA
Nap terelte felhők:
engedelmes vágyak –
vérszomjas farkasok
jövőbe szaglásznak.

Gyapjas szelídséggel
fogynak esők! álmok!
Dombok méhe duzzad –
közel került távol!

SKICC
Az ember – csupán csak ember?
Vagy démon és angyal is egyben?
A Föld – ha ugyan – kihűlőben.
Kifulladt éjszakák morzsolják
csillagokká, cseppet sem tenger
Telihold-arcomat.

SORSOM KÖVE
Öreg kövek között
meglelem az arcom
sűrű rovátkával
ráíródott sorsom

Majd az Isten szépen
porrá őröl éppen
s kortyolván záporból
bukszus alá bújok.

SZÉGYEN ÖSZTÖKÖL
Ítéld meg magad,
bűnös vagy, vagy áldozat;
hány tevékenység s renyheség?
S mert gyónni nem akarsz –
Isten népét teszed
állásfoglalásul ítélőbírádul.
Egyéniséged egyéniség-e,
hogy magad példaként felmutasd?
A mindenhatóság utadat
nem teszi kiegyenesítetté,
álhitekbe kapaszkodtál –
s ez maradt rád: fölösleg-magad!
Isten éli istenségét,
a pártütés feje a néptömegbe múl’,
árnyékból fénylényed, hogy előállj,
na, szóval, az lenne hétcsuda!
Nem követendő, lekövethető –
nem múlhatatlan, de romolékony!
Amikor dívik az össznemzeti gyónás,
szekta helyett egy verssel magam is
azt vívom, az elragadtatás helyett
a kemény lelki tusát,
a dinasztikus és generatív elrendelés
neuraszténiás önérzet-sokkját!
Hamis remény az ösztönösség,
inkább szintmagasság, valamelyes tartás.
Minimum-befektetés az álom,
annak kibontása: a próbakő
– gurul, gördül, megáll,
papírlapra fonetikus látás
formává kerekíti,
befeketít, kifehérít –
Jézus, Szent Mária!
Félbehagyom a verset,
szél emelje a Nap felé
s záporozzék fénybot-ütlege:
Rám – sirám!

SZENDERÜLET II.
Lackfi János Felső világ c. verséhez
Apa fejében vajon mi járhat,
ha egy kötött verset költ fiának?
Vajon mi az a lázas félelem,
mely aludni küldi a gyermeket?
Az álmok padlása elcsendesül,
s az apa is végül elszenderül....

SZENT CSALÁD 
Rezzenetlen torkok nélkül
hozzánk csak az álom beszél.
Tele ágyunk szuszogással –,
s ujjbegyével ki ébreszt fel?

SZEXUS
I.
(szent)
Lomb-sűrűben madárhajnal.
Anyámasszony felhőszoknya
hold-kéjszervét kitakarja.
Ezüst ágyon szegett kenyér, –
mondjuk el az Üdvözlégy-et.
Buja tuja bólint rá a Miatyánkra.

II.
(tiltott)
Fűzöd a szüzet,
várandós tüzed,
ráborul válladra,
zuhantok ágyamba!

SZÜLŐK NÉLKÜL
Anyám utáni sóhajom
nem olyan erős
mint anyám jelenléte,
de elment,itt hagyott.
Már nem is fáj hiánya
szinte, úgy nélkülözöm –
nélkülözök Tőle egyre távolabb,
csillagsugárt se ád,
fényképe előtt teszek-veszek,
földönvalóságom hiába,
társtalan albérleti szobám
kusza labirintusát járva.
Nincs tett, nincs kapaszkodó,
apám szigora sem fegyelmez,
s minden, ami van, volt –,
holt emlékek közt matatok.
Ha majd szundítva ősi altatóra
a belső végtelen lesz szebb
és nyereségesebb: Esküszöm,
több lesz a többem,
kevesebb a kevesem.

TATÁRA TEGNAP BESZÖKÖTT AZ ŐSZ
Istentelen Juhász volna ez a sz/Olga
(édes Fiam drága ’nagyanyója’),
kinek lánya a régi, fekete Volga
házához ’parkolt le, költözött....
S most vissza a Pató Pál-házamhoz,
ez az üzlet, bizony, nagyon kacifántos...

TÉL LESZ
Téli este, nyári alkony,
évesztendőm sokasodjon.
Hava, heve s nevem, arcom
gödör-mélybe leguggoljon.

Ha majd nézek, s mit sem látok –
jégcsapsúly szívemre fájjon.
Véges számok, sírkő hűse –
melegedjen verőfényben.

TÉLI HIT
A vidék másba öltözik.
Az arc: göcsörtös némaság.
Hittel, daccal! – mint a fák.
Gyökerükben ott a változás.

A vidék máshogy öltözik.
Ege: változatlanság...

TERMÉKENY TEHETETLENSÉG
(ars poeticák nyomában)
Nincs hova menni a versnek –
zsebembe gyűrve incseleg hát!
Topogok belhelyt, oltár megett
álomforgó Hold-szoba: Tovább!
		                Tovább!

Nincs hova lennie a versnek –
zsebembe gyűrve hordom széjjel!
Bor-Nap utaztat szélsebesen,
untat a mámor, untat az Éj!	
		Untat a mély!

Zsebemben gyűrt Hitek: kabátszív!
Csillagzenék a hópelyhek:
Ház lelke bír le – altatlan
lepedőfehérre –. Sírok,
		mintha az írás
		is – mintha sírna!
		(Írni bírni
		– siratatlan
		a nagy költők
		ritka titka
		s azonmód:
		Sorsminta!)

TERMÉSEINK
A szerelem telíti csöndjét
és örökké ifjítja önmagát.
A madárnak sem volna soha érdem,
ha mindig ugyanazt trillázná.
Napsugarat ébressz, gondos gazda az álom,
és olyan gyümölcsöt hozol,
amilyent Istentől vágyol,
de vigyázz! – gonosz felhő is
elverheti kertünk terméseit.

ÚJ KLIENS ISMÉT
Drága Fecó! Nagy a kosz itt.
Beköltözöm.
Hozom a porszívót is:
Mondó márka, sárga!
– s a korszerű tévét.

Ígérem, szép lesz az életem.

Erikának halászlé,
ül helyeden éppen,
aztán majd ha unatkozol,
menj Edithez szépen.
Végy magadra piros pulcsit,
(rá ne fázz!)
míg játszom kis nejeddel
(Olyan soós-lajosdit)
páros pacsit, oksí? Hát –?!

URNA
űrmélyi hamu –
ezüsttartomány!

(UTÁLT) POSZTMODERN IMAVÁZLATOK
I.
A végsőkig, a végsőkig
kapard a csöndet,
föld lesz belőle: halálod!
Emésszen tűz-, tengerár,
dideregtess, Fagymagány!
S átsuhan szívemen Isten
angyala! Ujjak körömházából
kibújva...

II.
Az időn túl, a téren innen
egyedül úsztam a mérgezett vízben.
Vattacukor-ég lehet felettem,
felnőtt soha, csak gyermek lehettem.

Így siklik végig csillagerekzet.
Mélyben az éj,
kit-is-kerestem?
Szerettem, szerettem,
hová is lennem?
Ajkam, ha suttog, akár az orkán!
Indulat nincs, de megakadt torkán.

III.
Csapra vert utcán járókelők
lesnek le járdára,fára, fűre,
mindőjük szeme tályogos vulkán.
El ne pusztuljak hajnalhasadtán.

IV.
Bonyolult évek útvesztőiben
szikáran, mint ki holtat ébreszt.
Énekel a kenyér: csak jó legyél!
Mire e tanács, egyre dolgozzál,
a bolond aláz! Tépd ki kezéből
a kést! Mert/vagy/és...

ÚTON
Az ember halad idegenben,
határösvénye: nációja.
Gyermek születik egyszer.
A Föld forog, a Nap adott
időnként átsuhan az úton.
A gyermek tud majd róla?
Agytekervények barázdája.
A tékozlott idők értéke.
A Föld forog, temetők
telnek sorra. Mi van hát
a feltámadás körül?
Ami volt, előbukkan?
A rémek: a tudat történése.
A kapcsolat: mesék köntöse.
A második házasság időcsuszamlata.
Mi a halál? Ki a következő?
A magyarázat hátramarad? –
tudható tudhatatlanul.

ÜZENETE ÉRKEZETT
A tudás révén
istenülhet az ember,
de a tudás még fél-tudás!
Fűz-levél hull köldökömre.
Az aláíró? –
tán épp egy önvallomás:
Isten!

VERSCSÍRA
Mondj nemet!
– utolér a végzet.
Mondj igent!
– utolér a sors.
Göthös vagy?
– áfium.

VÉRZIK A TULIPÁN
Vérzik a tulipán a terítőn,
az asztal fölött kezek,
középütt sas lebeg! –
ez egy húsvéti élmény.

A szellem kastélyában
beteges emberek,
éppen rákot esznek.
Buchenwaldi tábor-

emlékek, ahogy a dalos
ifjúság felszabadultan
zengte. A tanárt a
gyerekkor nem érdekelte.

Hieronymus Bosch
ecsetelte a poklot,
borzalmak tudatában
ugyan mit étkezhetett?

A történelem kibontja,
a munkás visszateszi
a kifosztott földre a port:
élmunkás Tekintet-ek.

Az ember halmazati bűncselekmény
– a feltámadás tana.
Egyszeri és pótolhatatlan
az arc! Az arcmás! A jellem!

VÍGILIA helyett
Rezzenetlen hangok nélkül
hozzánk csak az álom beszél.
Teli torkunk szuszogással,
s tenyérbeggyel ki ébreszt fel?

VIRÁG! – FÖLD! – JÉZUS!
A naplemente feloldja a kapupántot:
A Lélek erejében – látjuk a lángot,
mely lepkeként rebben a gyertyaszálra!
Szívünkből szívünkbe suhan az álom,
s a gyönyörűség megpihen egy virágon.
Hűs ég fegyelmezi a parázs-paripát,
egésze elhordja a népet a böjtben,
míg favágó-hit aprít szekérre egy tölgyet.
Áhítathajnal! 
		Fényeskedik a madár,
mely a teremtés ágáról kezünkre szállt.
És úgy árassza éneke a kegyelmet,
ahogy édesanyám tenné elém az ételt,
mi általment engem, télből a tavaszba,
ebbe a sarkantyúzott illat-patarobajba!
Vágtatunk síráson inneni örömmel –:
Temető-gyomrunk a lakodalmi étket
forgatja – áldozott! –, nevetéssel ébreszt!
Látjuk a tömjént, mint tulipánt súg, –
nekünk súg, fülekbe gyón. Hát: élünk!

VÍZÖNTŐ-kori KISZÁRADÁS
Távol szakad tőlem születésem,
terheim hordják a villamosok.
Nem vettem jegyet, rám sújt az ítélet.
Bűnödet értik az utasok.
+
Bemondom az ávót – le a pincébe!
Halálverejtékben úszik homlokom.
Csak a Csendőrségi Lapokat ne vigyék,
kérem! Az a nagyapámé. Jaj, mit kapok!
+
Jártam redakciókban, nem jól viselték,
ennyi gond után rossz a modorom,
E-mailben óvatolok, s nagyobb esélyem!
Vadszamár! – a kötelet harapom.
+
Arccal merülök a trágyalébe.
Magamról le sem moshatom.
Saját kötetem húgy-sárga, jó így!
rálilul a címe, recece a nevem:
Vasi Ferenc Zoltán – Gyógyulás kertje.
+
Kékszakáll vagy, nem egyéb!
Agyadban kognitív disszonancia.
Fenn ragyog az átok Teleholdja.
Vonat tolja eléd, s majd be! – az alagút.

VÖRÖSBEGY
Az igaz szerelem
Napba rakott fészek.
Szárny-sebes surrogás, –
rét tágas körötte.

ZOLTÁNFI SZABOLCS PÉTER, – VASI!
Anyám könnyei sósak.
Tengermélyből hozza fel
csillagszám-rendszer sokat!
Bánat bántotta élte
rózsafüzér-szívének
eredeti gondja: én! –
mi volt, mi lesz még velem?
Valahol az Odaát-
Idelét kövecsei
közt engem félt, engem óv:
míg halálom körbejár,
magához ránt Ég-magas,
álom-szűk vermek álma!
Arcom fölé virágot
ültet majd Fiam – ha...!
Testem felett lépked majd
haza. Anyámnak sóhaja
rózsaláng-szerelmesen
szól: Harmadik unokám!
Tiszteld ám elődeid –
fiam egyetlen Fia:
ZOLTÁNFI SZABOLCS PÉTER
– VASI!

ZÖLD ÁG
Az éjszaka fátyoltánca:
gömbölyűcsípő-telehold.
Gally-erezete a fáknak
az álom. Szájból hajt ki a szó.