Less Nándor emléktúra 35
Cserépfalu
2002. október 12.

Less Nándorról
Világjáró tudós volt, fantasztikus életúttal, aki 30 évesen maláriában halt meg. 29 évesen kandidátusi címet szerzett. 29298 km-t gyalogolt szerte a világban. szinte egyedül feltérképezte majd a teljes Bükki Nemzeti Park vegetációját.

Péntek reggel betettem a hátimba az elemlámpámat, a Bükk térképemet, iránytűt, 3 pár zoknit, egy gatyát, fogkefét, fogkrémet, törölközőt és dezodort. Délután fél háromkor leléptem a könyvtárból. Hazamentem Gyöngyösre, hogy összecuccoljak. Megkerestem az egyik ezeréves hálózsákot, kitakarítottam (ismét) a szüretelős bakancsomat, és elkértem testvérem egyik kapucnis esőkabátját. Aztán elindultam Cserépfaluba. Még sosem aludtam túrahelyszínen, gondoltam most kipróbálom. Elmentem busszal Egerbe, majd onnan Cserépfaluba, ami kb. 25 km-re van Egertől. Egerben sok hátizsákos fiatal szállt fel a buszra, sejtettem, hogy ők is túrázni mennek. Cserépfaluban az iskola tornatermében lehetett aludni 100 forintért. Ott találtam én is magamnak alvóhelyet. Ez igen nehézkes volt, mivel mire odaértem, szinte minden fal melletti hely foglalt volt, a tornaterem közepén meg nem igazán lett volna kedvem aludni. Este tízre azért a tornaterem talaját szinte teljesen beborították a múmiahálózsákok. Nagyon sok embernek nem jutott hely a tornateremben, ezért aludtak mindenhol, tantermekben, folyosón, aulában, ahol csak lehetett.

Szombat reggel
Keveset aludtam a hálózsákban, bár amire számítottam, hogy reggelre minden porcikám fájni fog a kemény talajon való alvástól, nem következett be. Negyed hatkor felkeltem, kicsit megmosakodtam, fogat mostam, felöltöztem. Előző este neveztem, azzal már nem kellett törődni. Pecsételtettem 6:05-ös rajtidővel. Ezután még vártam, hátha lesz, akihez csatlakozhatok. Hát egy 12 éves helybeli fiú volt az áldozat... Még sötét volt, úgyhogy az elemlámpát is használni kellett. Kétszer tévedtünk el, és ez legalább fél órás időveszteséget jelentett. A második ellenőrző pont körül a kissrác lesántult, mivel feltörte a lábát a cipője. Úgyhogy lehagytam, de meghagytam neki, hogy hagyja abba a legközelebbi ellenőrző pontnál. Később csatlakoztam egy négyfős csapathoz. Egy egyetemista lánnyal mentem tovább végig, aki tagja volt e csoportnak. Egy nő és egy férfi harmadjára vágtak neki ennek a távnak, úgyhogy ők vezettek végig minket, azaz ameddig a lépést bírtuk tartani velük. Megint kikészült az egyik lábam, de nem annyira, hogy ne tudjam befejezni. Editnek, útitársamnak, szintén kissé nehezen ment az utolsó 10 km. Először volt teljesítménytúrán, nekem pedig ez volt eddig a leghosszabb túrám. A túra legnehezebb része az Ódorvár megmászása volt. Alig bírtunk felmenni, volt ahol szinte négykézláb másztam fel, kidőlt fatörzsekbe kapaszkodva.

Az első ellenőrző pont egy kaptárkőnél volt. Sosem láttam még ilyet, egy hatalmas kucsmára emlékeztető szikladarab, amibe kis fülkéket vágtak régi korok emberei. Nem is kucsmára hasonlított, inkább olyan sapkára, mint amilyet a rajzfilmekben a törpék viselnek... Csodálatos érzés volt a Felső-szoros két sziklafala között is átjutni.

A fellegekben jártam! Szó szerint! Egész nap esett az eső, a felhők pedig leszálltak a hegyek csúcsaira. Olyan volt felhőben járni, mint ködlepte tájon menni valamerre. Messzire nem lehetett ellátni.

Egész nap esett, mindenem elázott, a nadrágom térdig saras lett, és majdnem teljesen átázott. A hátizsákom szintén több vizet kapott, mint amit átázás nélkül kibír. Elázott a térképem, pedig elő se vettem. A cipőm pedig telement vízzel, úgyhogy az egész túrán olyan érzésem volt, mintha patakban mennék...

Megérte, mert gyönyörű volt a táj. És élvezem, hogy mindenki segít a másiknak, mindenki egyenrangú sporttárs, s nem ellenfél. Nagyszerű volt a szervezés is, minden földi jóval ellátták a résztvevőket. Egyik ellenőrző ponton lehetett zsíros kenyeret enni hagymával, csalamádéval, volt lekváros kenyér, mézes kenyér, vajas kenyér. Mindezekhez többféle üdítő közül lehetett választani szomjoltónak. Megettem két szelet vajas kenyeret csalamádéval, ami nagyon jólesett, mivel csak egy almát ettem reggel, még a túra elején. A bolt ugyanis 7 órakor nyitott... Többet is ettem volna, de Edit már elindult, és nem akartam lemaradni, úgyhogy összehajtottam a második szelet kenyeret a csalamádéval és útközben burkoltam be. Imádok menés közben enni. Olyan vad. Egy másik állomáson meg valami nagyon finom mézes teát ittam. Nem nagyon kedvelem mézzel a teát, de ez nagyon jólesett. Mézes kalácsot lehetett hozzá fogyasztani, az is finom volt.

Következzenek most nyomó-hegyi élményeim: Az utolsó megmászandó hegyre baktattunk fel társammal, Edittel, ahol örömmel fedeztem fel, hogy szinte az egész legelő teli van aknákkal. Valahogy réges-régi vágyam volt, hogy egyszer tehénlepények között szlalomozzak... A tehénlepények közül megláttuk az adótornyot, ahol a cél előtti utolsó pecsétet kellett megszerezni. Örültünk, hogy milyen közel van, olyan tizenöt méternek tűnt. Aztán miután feljebb értünk, kisült, hogy lentről nem látszott az a csúcs, amin a torony volt, úgyhogy egy utolsó hegymászás még várt ránk.

Fél négyre értünk be a célba. 7:23 alatt csináltam meg a 35 km-t, de csak azért, mert elírták a menetidőt az emléklapon. Igazából 9:23... Edit 7-kor indult, úgyhogy neki majdnem egy óra előnye volt velem szemben. De én kétszer elkavartam...

Bementem a tornaterembe a cuccaimhoz, amiket otthagytam. Aki mellettem aludt, ott pihent háttal a falnak dőlve. Köszöntünk egymásnak, majd megkérdezte, hogy a 35-öst csináltam-e? Mondtam, hogy "aha", majd visszakérdeztem, hogy ő a 16-oson van-e túl? A 60-ast nyomta le. Csak annyit tudtam mondani, hogy: "Gratulálok!". Futva csinálta végig. Minden elismerésem az ilyen embereknek. Amíg én végigszenvedem a 35-öst, ő végigfutja a 60-ast... Remélem egyszer én is sikeresen tudok 50-60 km-es túrákat teljesíteni.

Utána összefutottam Edittel. Kiderült, hogy az aula alatt van az étkező, ahol gulyást lehetett enni, mindenki annyit, ami belefért. Adtak még két-két sütit személyenként. A sütit megettem, meg kenyeret ettem teával. Edit az apjával jött Nyíregyházáról, da az apja a 16-ost próbálta megcsinálni, de feladta. Hárman ettünk. Felhívott az öreg, borozni. Mondtam, hogy csak egy kicsit. Felmentünk az első emeletre, mivel ők ott aludtak. Mondta, hogy ad nekem kolbászt, meg körtét, almát, amit akarok. Egy fél pohár bort megittam. Azt mondta nekem, hogy szimpatikus vagyok neki, mert vagányságot lát az arcomon... Lementünk a lányához, hozta a darab füstölt kolbászt, egy nagy kést, és egy méretes körtét. A körtét elfogadtam, de a kolbászt nem. Nem szeretem magyarázgatni, hogy nem eszek húst, pláne azt nem, hogy miért. Kissé kellemetlen volt, mert úgy vettem ki az öreg szavaiból, mintha szerinte mi nem csak túráztunk kettesben az erdőben... Lehet, hogy eszébe se jutott neki, de tényleg olyan volt, mintha úgy nézne rám, mint a lánya udvarlójára... Ott is akart minket kettesben hagyni az ebédlőben. Akkor mondtam, hogy nekem nemsoká megy a buszom, és én azzal lépek innen. Kérdeztem Edittől, hogy megadjam-e a címem, ha esetleg máskor is akar túrázni, menjünk együtt, ha már ő is ilyen magányos harcosa a Földnek. Elutasította ezt.

Editről. (Legelőször is: nem csináltunk semmi olyat, amit szexnek lehetne nevezni. Bár nem tagadom, hogy megfordult a fejemben...) 19 éves lehet, vagy 20. Elsős Debrecenben, vegyésznek tanul. Nyíregyházán él, mondtam is neki, hogy ott végeztem 2001-ben. Nem volt feltűnően csinos, de kedves volt és értelmes, jó volt együtt haladni vele, jókat beszélgettünk. Mindig többre tartottam, ha egy nőt nem azért szeretek mert szép. Azért nem estem bele, nem azért írtam le ezeket a sorokat, de máskor is szívesen túráznék vele. Lehet, hogy még összefutunk megcsonkolt hazánk valamelyik sokattaposott turistaútján.

Elindultam a buszhoz, egy olyan menetrend szerint, amit a falu honlapjáról húztam le még a könyvtárban. Az alapján ment busz Egerbe, amúgy nem. No, jó - gondoltam. Vártam azért még néhány percig a buszmegállóban. Amikor is odajött Edit. Megörültem neki, beszélgettünk. (Gondolkoztam, vajon megengedné-e, hogy szájon csókoljam? Sose fogom megtudni, illetve ki tudja?) (Sajnos, nem tudok úgy beszélgetni nővel, hogy ne jusson eszembe közben a fajfenntartás... Ez biztos emberi gyengeség.) Lényeg, hogy Editnek eszébe jutott, hogy kérdezzük meg az iskola előtt álló különbuszokban a népeket, mi is az útjuk célja. Az első két busz Mezőtúrra ment, a harmadik viszont... Edit kérdezgette meg nekem mindhárom buszt, ez kedves volt tőle, bár a látszat ellenére ennyire nem vagyok azért gyámoltalan, magam is megérdeklődtem volna. A harmadik busznál tartottunk. Megkérdezte Edit a sofőrt, hogy megy-e Egerbe vagy Mezőkövesdre, és hogy elvinne-e engem. Kiderült, hogy Hatvanba tart a busz. Mondtam, hogy Gyöngyösig szeretnék eljutni, fizetnék is érte. Mondta, hogy elvisz, de előbb megkérdezi a tanárnőt, ugyanis hatvani iskolásokat hoztak túrázni. A tanárnő is lejött (emeletes busz volt) mondta, hogy szálljak fel nyugodtan. A sofőr azt mondta, nem tartozok semmivel. Már indult volna a busz, de néhány gyerek eltűnt a túrán. Szerencsére nemsokára megjelentek, kiderült, hogy elmentek olyan túrázókkal, akik a 60-ason indultak... A buszon előttem is egy tanárnő ült a férjével, neki mondta a másik tanárnő, hogy annyira félt a gyerekek miatt, már arra gondolt, este helikopterekkel kell keresni őket, meg hogy mit mond majd a szülőknek. Félelmetes azért belegondolni. Szerencsére jól végződött, megkerültek a gyerkőcök.

Nem tudom mi lehet az oka, de én még csak kedves hatvani emberekkel találkoztam. Erre tegnap este jöttem rá. Hátul ültem, mellettem rosszcsont kislányok rendetlenkedtek, hangoskodtak. Vidámak voltak. Egyszer odajött egy idősebb tanár, hozott nekem egy almát. Nem tudom miért - talán a világ lett olyan -, de csodálkozom, ha valaki önzetlen, kedves velem.

A sofőr mondta, hogy az autópályán akart menni, de megoldja, hogy Gyöngyöst útba ejtse. Gyöngyösön a toronyháznál leszálltam, akartam adni a sofőrnek 500 magyar pénzt, de pont két kislány ült mellette, úgyhogy inkább csak megköszöntem.

Ahogy szálltam le a buszról, köszöngettem a gyerekeknek, és a tanároknak. Egy idősebb tanárnő marasztalt volna, hogy menjek velük Hatvanba, onnan meg visszagyaloglok. Mondtam, hogy ennyi séta mára elég volt...

Jó emlékeim vannak a hatvani emberekről. Kíváncsi lennék, vajon mindenki kedves-e ott? Soha nem akarom megtudni az ellenkezőjét, maradjon meg bennem így ez a város, még ha egy számról kapta is a nevét furcsamód...

A buszról leszállva sántikálva hazabaktattam testvéremékhez. Fáztam, felhajtottam a kapucnit, bár akkor már nem esett.

Sebeit nyalogató kutya vagyok. De megérte! Nekem akkora élményt adott, hogy leírhatatlan.