Vörösmarty Mihály mátrai emléktúra
Gyöngyös-Parádsasvár
2003. február 27.

Ezt a 22 km-es jelvényszerző túrát pár hónapja már megcsináltam, De Valinak, akivel a Barcika túrán ismerkedtem meg, megígértem, hogy végigvezetem ismét a számomra már egyszer bejárt útvonalon.

Reggel kimentem Vali elé a vasútállomásra, 7:34-kor jött a vonattal Vámosgyörkről. Átmentünk a buszpályaudvarra, szerencsére még ott találtuk a buszt, ami a Mátrába ment. Tanakodtunk ott, hogy hogy is csináljuk, Parádsasvárról vagy Gyöngyösről induljunk? Szerencsére jól döntöttünk, amikor a buszt otthagyva nekivágtunk Gyöngyösről. De hogy jó döntés volt, az csak Sasvár előtt pár km-rel derült ki. Ugyanis az utolsó pár km-t szűzhóban kellett megtenni. Senki nem járt még előttünk arra, mióta leesett a hó, csak a vadállatok.

Őzek szaladtak a Sár-hegy tetején, feledhetetlenül, kecsesen ugráltak át az emlékképeim közé.

Esetünk volt a Vörösmarty turistaháznál. Na nem olyan... Zárva volt ugyanis a turistaház. A bejárat mellett nagy táblán pedig a felirat: egész évben nyitva. Mivel volt telefonszám is a táblán, felhívtam a számot. Kihozta egy fiatal nő a túra bélyegzőjét a kapuhoz. Azt mondta, hogy mostanában csak hétvégén vannak nyitva.

Parádsasvárról visszabuszoztunk Gyöngyösre, ahol még bementünk a Tourinformba a kitűzőkért, amiket meg is kaptunk. Ennek a túrának érdekessége, hogy mind a füzet, mind a kitűző ingyenes.

Szívfájdalom. Annyira megfájdult a jobb térdem, hogy szerintem nem tudok elmenni szombaton a Palóc 40 teljesítménytúrára Balassagyarmatra. De nem a szokványos túralábfájás ez, hanem valami sohasemvolt fájás. Szörnyű érzésként élem meg azt, hogy a szív nyughatatlan, az menne, mint szabad vad, ösztönöktől hajtva, de a test nem bírja. Hát nekem mehetnékem van, de ilyen lábbal nem biztos, hogy van értelme. 38 km az azért nem kispiskóta, főleg nem teljesen egészséges lábbal. De nem tudom felfogni, hogy 65 km-es túrától keményebb legyen egy 22 km-es túra...

Remélem a Jóisten megadja, hogy helyrejön a lábam, ugyanis, ha nem túrázhatok, akkor pótolhatatlan veszteség éri az életemet. Akkor muszáj lesz alkoholistának lennem... Vagy nem is tudom...