Bicska maxi beletörése a nem gyere be cipóba
avagy
Kinek a pipája maradt itt?
illetve
A magyarok istenének keresése
BEAC Maxi 110
2004. szeptember 4.

A legdurvább, amire valaha önszántamból vállalkoztam. És a legdurvább, ami létezik. Mert hiába van egy 15 km-rel hosszabb túra, a Rockenbauer, azt hiszem vitathatatlanul ez a legkeményebb. Úgyis mondhatnók, a BEAC Maxi az nem gyere be cipó. Aki ezt megcsinálja, az a kemények között is a legkeményebb. Vajon bátorság, vagy őrültség erre benevezni?

Szombat pitymallat előtt érkeztem a gyöngyösi buszpályaudvarra. Később jött Túsnyik Béla, majd Vera is megérkezett. 4:25-kor, mikor megindult a busz, gondoltam Csaba biztos elaludt. De mégse, mert a toronyháznál ő is felszállt. Pestre érve leszálltunk a BVSC uszodánál, és követtük Túsnyikot, aki ismerte onnan az utat Rákosrendező állomásra. Az állomáson Marika is csatlakozott hozzánk, akit már jó régen nem láttam. Váci átszállással jó korán érkeztünk Magyarkútra. Leszállás előtt erős derültséget csalt arcomra Túsnyik bemondása Marikának:
- A nagyok már készülődnek, menjünk mi is...
(Persze ezt a poént csak az érti igazán, aki ismeri Túsnyikot, s azt, hogy ő kb. hányadik a "nagyok" képzeletbeli listáján.)

A rajtnál sátoroztak SétáLós bácsiék. Végre ismét gyarapítani tudtam gyűjteményét a számára félrerakott menetjegyekkel.

Hideg volt, s nekem egy vékony pulcsim volt csak pólóra húzva, féltem, hogy ez estére kevés lesz. De sebaj, mondtam a többieknek, majd lövök magamnak az erdőben néhány nyulat, és a nyúzott, még melegen véres bundájukkal védekezek a hűs ellen.

A rajtnál kisebb morgásokat okozott, hogy a hosszú távot a rendezők nem akarták 9 előtt elengedni. A zúgolódások okán csak sikerült 8:35-ös idővel csíkunkat az Irma-forrástól elhúzni. Vera pár éve egyszer megcsinálta már ezt a túrát, mi Csabával először próbálkoztunk végigmenni a 110-en.

Ennek a túrának az első 80 km-e az OKT útvonalán halad, csak pont bejárási irányelveimmel ellentétesen, amikhez eleddig ragaszkodtam. De most úgy gondoltam, ezt a lehetőséget nem hagyom ki, és ahol csak tudom, belenyomom az igazolópecsétet a füzetbe. A kocsma, hol a magyarkúti bélyegző található, igen érdekes nyitvatartási idő szerint üzemel: Nyitva általában, zárva ritkán. A ritkán időt nemsokára az általában idő váltotta fel, s nekem az OKT füzetembe bekerült a magyarkúti igazolás.

Utolsó zeneélményeim maradékaként dallam lüktetett a fejemben egész nap: Kinek a pipája maradt itt? Ennek a cigánydalnak az eleje sehogy se akart eszembe jutni.

Nógrádon nem leltem a kéktúra bélyegzőt, az állomásból lassan csak annyi marad, mint a falu felé magasodó egykori várból, csak romok. Nyomattam hát a füzetbe az ellenőrző ponton egy-egy pecsétet. Utána mikor megnéztem, láttam, hogy nincs rajta településnév... Mondhatták volna ezt a pontőrök is, nem hiszem, hogy először hallottak a kéktúráról, s először láttak kéktúra füzetet. A nógrádi élményekkel kezdetét is vette valami régen tapasztalt szerencsétlenkedés- és balszerencse-sorozat. És ráadásul a pipás dalnak is csak a rímje jutott eszembe. Kinek a pipája maradt itt?

Nógrád után hagytuk magunkat megvezetni egy túratárs által, aki elvitt minket az amúgy igen tetszetős Kálváriához. Kis domb, kis kereszt, kis kápolna. De ez nagyon pici eltérés volt csak a kéktől. Aztán voltak komolyabb eltévedések is. Az első az volt, amikor Nógrádtól nem messze szinte mindenki kihagyott egy jobbkanyart az erdő elején, aztán visszamenve leltünk rá ismét a kékre. De hát egy eltévedés hozzátartozik minden teljesítménytúrához, kell az a hangulatfokozáshoz. Persze egy százontúlin nem halmozná túlzásokba menően ezt az ember... Egy másik alkalommal embereket követve rossz útra tértünk, ők azt mondták, látják a jó utat, átvágnak az irtott részen. Mérlegelés után voltunk olyan balgák, hogy követtük őket. Az egyel előbbi eltévedésünk úgy is kompenzálja ezt a kis korrigálást - érveltem magamban. Csakhogy mikor elindultunk, akkor még nem láttuk az árkot. Csak mentünk be a szövevényes, indás, szúrós szedresbe, jöttek is ki a szebbnél-szebb mondatok belőlünk. Aztán megláttuk az árkot, amin még át kellett volna menni. Itt bántuk meg teljesen, hogy követtük a túratársakat. Átmásztunk. Nem volt könnyű. Csörtettem előre az árok oldalfalán, mikor a jó úton jöttek a nálunk ügyesebb túrázók, akik velünk ellentétben nem rossz felé próbálkoztak.
- Erre sokkal kalandosabb... - próbáltam elhitetni velük, hogy mi ezt élvezzük.

Ilyen durva bozótharcba tán még soha nem vetettem be magamat. Ráadásul szerintem hamarabb lettünk volna, ha szépen visszamegyünk... Mindegy, majd azt mondjuk otthon, hogy ekkor voltunk csak igazán benne a tutiban.

A még személyesen nem ismert Csóványosra elég gyilkos volt a feljutás. A Foltán-keresztnél pillanatra meg is kellett pihennem, de rögvest mentünk is tovább Verával, mert Csaba addigra előrement másokkal, s csak a Csóványos tetején láttuk viszont. Mivel Csóványost először másztam meg, a helyről ez az első benyomásom: geotorony, csúcskönyv az van, viszont nincs kéktúra pecsét. Ez érthetetlen, a Börzsöny tetejére nem tenni igazolóhelyet... A 938 m magas csúcsról távozóban emlékművet pillantottam meg. Ötágú csillagából sejteni véltem, hogy letűnt kort idéz. (A kéktúra atlasz megmondta nevét: Béke-emlékmű. Sajnos nem töltöttem időt közelebbi tanulmányozásával.)

A Nagy-Hideg-hegyi turistaháznál ugyan nem volt ellenőrző pont, viszont ittunk, megpihentünk kicsit. Itt a kéktúra füzetembe tettem igazolásul egy pecsétet, otthon tapasztaltam, hogy kettőt kellett volna. Hangulat okozta figyelmetlenség. No, ide jöhetünk újra... Kinek a pipája maradt itt? A dallam megvolt fülemben, de hogy is kezdődik?

Feltöltekezés volt ez a hely. Kértem a pultos széptől egy pohár vizet, mivel ásványvízzel nem tudott szolgálni. Mint mondta, felitták a készletet az előttünk érkező túrázók. A pohár vízbe egy Magnézium pezsgőtablettát oldottam fel, s megittam. Hathatott az anyag, mert innen lefelé a Kisinóci turistaházhoz nagyon ment, és nagyon élveztem. Húztunk le Verával, Csaba már megint előttünk járt, egy gyorslábú csapathoz társult be. Egy fiú zúzott előttem, de tartottam mögötte a lépést. A Pokol-völgyi-pataknál, ahol megállt arcát, karjait megmosni, derült csak ki, hogy lány. Hátulról fiúnak véltem. Megkívántuk a lánytól a patakot. Hú, mily nehéz volt lehajolni vizéhez. Később a turistaháznál, a ponton adtam ennek a lánynak két Mg és egy Ca pezsgőtablettát, miután nem kapott semmi izotóniás löttyöt. Többet nem találkoztam ezzel a lánnyal. Hirtelen tűnt el, mint ebben az évben minden lány. Csabát szintén a ponton értük, kissé fájlalta lábait. Neki is adtam egy magnézium tablettát. Nem is ment tovább a csapatával, hagyta őket előremenni. Itt is begyűjtöttem az MTSZ pecsétjét.

Kóspallagon Csabával bementünk egy kocsmába jégkrémet venni. Két fajta közül lehetett csak választani, Csaba ezért nem is vett semmit, én viszont kértem az egyikből. De igazából nem esett túl jól. Ráadásul drága is volt... De kényeztetni akartam magamat, mint anyuka gyermekét a nagy kihívások előtt, vagy csak úgy ösztönből. Délután 3 óra körül jártunk, és még csak 30 kilométert nyomtunk le. Ez mindannyiunkat frusztrálta. Nem szoktunk ilyen későn indulni.

A Törökmezői turistaháznál előbb kocsmáztunk, s csak utána igazoltattunk. A kéktúra füzetemet itt is elővettem egy igazolás erejéig még iszogatás előtt. Kis pihenő után mentünk tehát az igazolóponthoz, ahol dinnye volt jutalmunk. Egy asztalon termetes görögdinnye állt, tetejébe fogpiszkálón belészúrva egy piciny magyar zászló. Tetszett ez a kép, a dinnye mintha bolygónkat szimbolizálta volna, s rajta megcsonkolt országunk szíve tájára döfve a zászlócska mutatta egy kis nép hazáját. Érdekes volt... Kinek a pipája maradt itt? Továbbra sem jutott eszembe.

A Hegyes-tetőre igen meredek úton jutottunk fel, de ami ott elénk tárult, az fantasztikus jutalom volt! A Julianus barátunkról elnevezett torony annyira édes! Jaj nagyon megszerettem! Csaba felment, mi Verával azt mondtuk, sehova egy lépést se pluszba. Leültem a feljáróhoz, aztán azt mondtam magamnak:
- A fenébe is, légy már férfi! Gyerünk föl!
Azzal felmentem. Fentről még jobban beláttam a Dunának híres kanyarját. A túlparton a visegrádi Fellegvár kőkemény szikársággal áll még ma is. Megállapítottuk, hogy a lehető legjobb helyre építették, oda, ahová megalkotni illik ilyesmit. Rövid nézelődés után folytattuk utunkat, erős, nehezen járható, kidőlt fákkal nehezített lejtőoldalon futottunk szinte egészen Nagymarosig. Persze a futást nem igazán erőltettük, mert az egyértelmű volt, hogy a 18:45-ös kompot nem érjük el. Nagymaroson az első kútnál vizet töltöttünk, majd a révkikötő felé indultunk. Helyieket kérdeztünk meg, merre is kell menni. Megtudtuk azt is, hogy 10 perc az átkelés.
- És a kompon zeneszerzők leszünk, vagy ülni fogunk? - fárasztottam a túratársakat.
Itt még azzal a poénnal is elő mertem hozakodni, hogy a célban majd diszkvalifikációt kérek magam ellen, mivelhogy egy szakaszon nem a saját lábamon mentem, hanem egy közlekedési eszközt vettem igénybe. És amikor látom a megdöbbenést az arcokon, akkor hozzáteszem: Nagymaros és Visegrád között...

A kompnál már sokan tanyáztak, s várták útjuk folytatásához a komphajót. A pénztárnál kerestem a kéktúra bélyegzőt, mondta a nő, hogy a vasútállomáson kérjem, ahova nem volt kedvem elmenni. Nyomott bele céges bélyegzőt. Itt határoztam el, hogy a továbbiakban nem foglalkozom a kéktúra bélyegzőkkel, majd máskor, nyugalmasabb körülmények között. És akkor kedvemre irányból haladhatok, nyugatról keletre.

Igazolást követően ettünk. Zsíros kenyeret lehetett enni, hagymával, paradicsommal. Paradicsomot vettem csak a hozott saját szendvicsemhez, mert még mindig nem akarom zsírozni a belső alkatrészeimet. Ekkor ismét újabb hibát követtem el. Gondoltam veszek néhány szelet hagymát is a szendvicsemhez. Hát persze, hogy zsíros késsel szeletelték, és zsírízű volt... Vágtam is ki a zsemlémből egyből a hagymát, miután megízleltem. Utálom, ha ennyire elbénázom az elveimet... (Úgy jártam, mint Feri múlt héten a digitáriánus kajával...) Kinek a pipája maradt itt?

Marikával is itt találkoztunk újra, ő csak eddig jött, 50-re nevezett, aminek itt volt a vége. Kajálás közben láttam egy srácot, aki a Dunában gázolt közel térdig. Tetszett az ötlet, de mi nem mentünk be a folyóba. A komp indulásakor ráakadtam Pygmeára és Nagyondinnyére is, akikkel kicsit beszélgettem. Számomra igen érdekes volt a komputazás, mivel még sosem mentem ilyen formán át a Dunán. A 19:45-ös kompjárattal utaztunk tehát, amiről akkor még nem sejtettem, hogy egyfajta végzetesség felé visz. Dunántúlra érve kezdett igen erősen sötétedni, előkerültek a lámpák. A Fellegvár felé a Kálvária emelkedőjén azt éreztem, hogy fáj a szívem. Nem nagyon, de épp annyira, hogy az ember elgondolkozzon azon, komolyan vegye-e ezt a figyelmeztetést. Mondtam Verának, hogy kicsit rosszul érzem magamat, leülök. Ittam, s indultam tovább, kissé lemaradva, persze. Kértem egy marék szőlőcukrot az utánam jövőtől, nem igazán esett jól, de megettem. (Még egyszer köszönöm neki, ha olvassa ezt, biztos magára ismer.) A forrásnál megpihentek a többiek, így utolértem Veráékat. Gondolkoztam azon, hogy visszafordulok Visegrádra, de nem tettem. Furcsa érzések kavarogtak bennem. Viszont kicsit jobban lettem, bár a töménytelen mennyiségű szőlőcukor sokáig kaparta a torkomat. Egy csoportot követtünk, de lámpáik fénye csakhamar eltűnt előlünk. Hamar odaértünk a Nagy-Villám nevű helyhez, ahol újabb ellenőrző pont volt. Itt Pygmeáékkal kerestük az utat, az egyik pontőr mutatta meg, miután kis tévelygés után visszafordultunk. A 2003-as Sajgó éjszakairól tűnt emlékezetesnek a következő szakasz, akkor itt nagyon nem találtuk a jeleket. Mondtam is, hogy ez a rész zűrös lesz, de szerencsére félelmeim nem igazolódtak be, megvoltak rendben a jelek. Nem siettem, nem akartam rontani állapotomon. Pygmeáék Csabával elhúztak, de Vera sem nagyon igyekezett velük, úgyhogy ketten mentünk. Közben még le is kellett kuporodnom egyszer, de Vera megvárt. Egy újabb emelkedőnél ismét visszatért szívfájdalmam. Túrán ilyesmi még nem esett meg velem.

Egy réten megint tanakodtunk, pedig volt iránytábla is. Egy úton elindultunk balra, ott egy fán nagyon régi kék jelzés nyomaira bukkantunk. Elindultunk arra, de tovább már több jelet nem találtunk. Visszamentünk a táblához, közben egy túratárs ért utol minket, és hárman már ráakadtunk a folytatásra. A Pap-rétnél, egy műútnál éji túratársunk azt mondta, hogy ő ismeri ezt az utat, ő ezen fog menni, mert ez egészen elvezeti Pilisszentlászlóra. Azt is elmondta nekünk, merre lesz a Kis Rigó vendéglő. Ő amúgy a 70-es távon volt, neki egyben a célt is jelentette a Kis Rigó. Verával mi is a műút mellett döntöttünk, ezzel el is könyveltem egy fekete pontot magamnak. Így e szakaszon nem a jelzések mentén haladtunk, pedig nem szívesen teszek ilyet. Az ember lelke meggyengül, ha már az elveinek sem tud megfelelni. Erősödni kezdett bennem a ponton való kiszállás potenciális lehetősége. Lemaradtam Veráéktól. Egyedül ballagtam a műúton, volt hát időm gondolataimba zuhanni. Csillag jelent meg az égen, hulló. Képe csodás, hangja félelmetes volt. Jel volt ez, s én ekképp értelmeztem: szerencsecsillagom randira sietett a csillagközi térbe, hagyva engem kiesni látóköréből. Kinek a pipája maradt itt? Egyre idétlenebbnek tűnt, hogy még ez sem jut eszembe. (Otthon megnéztem a térképet, nem volt érdemes a műutat választani a jelzés helyett, mert jelentős távtöbbletbe keveredtünk.)

Nagyon hosszú időnek tűnt, míg beértem a faluba. Pilisszentlászlón egy lélek sem volt, akitől megkérdezhettem volna, merre is van a Kis Rigó. Arra gondoltam sikerült eltévedni. Majd megállt mellettem egy autó:
- Elnézést, a Kis Rigó vendéglőt keressük - szólt ki egy férfi a kocsiból.
- Az a helyzet, hogy én is azt keresem... - mondtam neki.
Akkor jutott eszembe, hogy van nekem térképem is, nézzem már meg. Előhalásztam, de közben egy újabb autó állt meg mellettem. Az egyik rendező volt. Útbaigazított, kiderült 50 méterre vagyok csupán a vendéglőtől. Odaértem. Pecsételés közben szóltam a hölgynek, hogy én valószínűleg befejezem a túrát, de még gondolkozok rajta.

Vajon mi legyen, abbahagyjam, menjek tovább? - törtem a fejemet. Hátra van még egy maraton, 42 km, és jönnek még durva szakaszok. Leültem Verához, aki épp kanalazgatta a kajáját. Itt mindenkinek járt egy tányér étel, de nem is érdekelt mi az, mert biztos voltam benne, hogy olyan, amit nem eszek meg. De Vera elintézte. Pedig, mondtam, hogy hagyja. Szólt a pincérnek, hogy van egy vegetáriánus túratárs, akinek nem lehetne-e valami mást kérni, például sült krumplit. Krumplit azt nem csináltak, de hoztak nekem egy tányérban gyümölcsöket: Pár barackot és egy narancsot. Kedvességük nagyon jól esett. Általában jól esik a törődés, de nem szoktam erőltetni. Magamnak biztos nem kértem volna semmi extrát.

Rágódás, gondolkodás után mondtam Verának, hogy én itt befejezem, és mivel egyedül ő sem akart menni... De akkor valahonnan előkeveredtek Pygmeáék, Csabával. Eltévedtek valamerre, ezért értünk mi előbb a Kis Rigóba. Csaba azt mondta, folytatni akarja, és miután evett, elindultak. 1 óra lehetett, s nekik 42 km-re már csak 10 és fél órájuk maradt, ami tekintve a hátralévő 1400 m szintet, és az eddig megtett 70 km-t, nem tűnt elég megnyugtatónak. Bár lehetetlennek sem.

Visszamentem a célasztalhoz, közöltem a hölggyel, hogy akkor úgy döntöttem, kiszállok.
- Nem baj, ez is nagyon szép... - próbálta a hölgy kudarcélményem súlyát csökkenteni.
(- Zselé vagy, kisfiú! - ezt vártam pedig. Nem tudom miért, mert ha ez egy 70 km-es túra lett volna, akkor meg lettem volna magammal nagyon elégedve.)

Befejezte. Ez rákerült az ellenőrző lapomra a pont pecsétje alá, és megkaptam az Eötvös 70 teljesítménytúra teljesítéséért járó kitűzőt és lapot. Kinek a pipája maradt itt? Az első sor továbbra sem volt meg.

Beszélgettem közben azzal a túrázóval, akire hallgatva a műúton mentünk Pilisszentlászlóra. Mondtam neki is, hogy kiszállok, s hogy azért, mert fájt a szívem az emelkedőkön. Erre logikailag bebizonyította nekem, hogy a szív nem tud fájni, mivel nincs benne ideg. (Pedig a nép is így dalol: A szerelem szívfájdalom...) Csak pszichésen tud fájni, ha az ember bebeszéli magának.

A megállás racionálisnak tűnt, mérlegelve az alábbi dolgokat: szív, kisebb hasmenés, álmosság. Csak az ösztönök, csak a vágyak hajtottak volna tovább, amikre eddig inkább hallgattam.

Szóval ésszerű döntés volt, s hogy mégse, arra a következő indokaim vannak: Egyrészt a lábaim egész jó állapotban voltak, másrészt rengeteg időt kellett tengenem-lengenem, míg hazajutottam. Szentendrére elvittek a rendezők, ott vártam vagy 2 órát az első HÉV-re, aztán Budapesten is hajléktalanok és a szaguk között lófráltam, nagy szívás volt az egész. Ez miatt volt hülyeség a megállás, el kellett volna indulni, és hogyha lassabban mentem volna, akkor is legalább eltelik az idő, s nem várakozok órákat. S ha jól megnézem a szintmetszetet, nem is lett volna végig annyira nagyon durva. Egy-két húzósabb részt kellett volna csak túlélni. Mindegy, majd jövőre veletek, ugyanitt.

Hatvannál járt a vonat, amikor Csaba hívott, hogy egyedül bolyong valahol, eltévedt. Pedig odaadtam nekik a térképeimet is mikor elváltunk, de az Veránál volt. Mondtam neki, hogy próbáljon valami településre eljutni. Jobb ötletem nem volt. Délután felhívtam, hogy mi lett velük, mondta, hogy végül is a pontot megtalálta Lajosforrásnál, de ott kiszállt, és hogy nagyon fájnak a lábai. Veráról nem volt információja, az ő történetét csak kedden tudtam meg. Vera végigment, de jócskán szintidőn túl ért be, már a szervezők sem voltak ott. Azt mondta, azért nem sikerült, mert olyan csapattal ment, akik sokszor tévedtek el, és útkereséssel rengeteg idő elment. Minden esetre túltett két emberen, így is le a kalappal előtte.

Viszonylag hamar regenerálódtam, meglepő módon az egy héttel korábbi Vadrózsa 30 jobban elfárasztott, az után vasárnap többet pihentem. Ez is megerősítette, hogy talán tovább mehettem volna. De hát az ember mégsem gép, néha meg kell állni.

Otthon meghallgattam Palya Bea lemezét, hogy kiderüljön, min is agyaltam szinte az egész túra alatt:

Ki járt itt, de ki vót itt?
Kinek a pipája maradt itt?