Esőisten kegyeltjei
Eger Csillaga 50
Eger
2004. szeptember 25.

Ha van Esőisten, akkor biztos szeret minket. Szeptember huszonötödik napja a reggeli néhány esőcseppecskén kívül más fentről jövő meglepetést nem tartogatott nekünk. Persze azt írom, hogy minket, meg hogy nekünk, pedig egyedül utaztam Egerbe. Gondolkoztam is a buszon, hogy milyen furcsa: Régen mentem egyedül egy teljesítménytúrán.

Egerben gyors nevezés után kilépve a kapun, megnéztem a leírást: Dr. Sándor I. úton kellene mennem. Ilyen nevűt nem találtam. Keresztbe a Széchenyi utcát megismerem, a hátam mögötti utcán jöttem, az se az, elő a térképet! A térképvázlat szerint egyenesen kell menni. Átmentem a rövid, de jellegzetesen egri kis sikátorutcán a piachoz. Ott pedig beszüntettem az céltalan bóklászást. Tervem az volt, hogy előszedem az atlaszt, és az alapján kinavigálok Eger szép városából. Megálltam, elővettem a Bükk-atlaszt, és akkor észrevettem, hogy átkereszteltek. Az ellenőrzőlapra Nagy Attila neve került. Mivel még alig távolodtam el a rajttól, visszamentem. Kaptam egy új lapot. Lehet hogy az indító hölgyre holmi megbabonázó hatást tettem, azért írt más nevet zavarában a lapomra először. (Azt hiszem ezt most már késő tisztázni.) Szóvá tettem azt is, hogy a leírás alapján már a kapun kilépve eltévedtem, mire felhomályosítottak, hogy két kapu van, s hogy a másikon menjek ki, s ott lesz a leírásban szereplő út. Nekivágtam másodjára is. Ezúttal még a kapun se jutottam ki... Ugyanis összefutottam egy csapattal, köztük volt Marika és Vakond is a barátnőjével. Mondtam Vakondnak, hogy kapóra jött, mert legalább kivezet engem Egerből. Megvártam őket, amíg neveznek, a papíromon is átírattam a rajtidőt 7:40-re, majd elindultunk. Sikerült tehát megvalósítanom a háromszori rajtolást egyetlen teljesítménytúrán... Lényegében a tavalyi útvonal fordítottja volt ez az új, persze kisebb változásokkal, például nem kellett féltávnál átlábolnunk ismét a városon. Tavaly az elején volt Szarvaskő vára, most a végére maradt. És ami tavaly végső volt, most első lett: Nagy-Eged.

Nagy-Egedre a kijelölt úton mentünk fel, s nekem ekkor tűnt fel, hogy Vakond mennyire otthon van a Bükkben. (Ez a nap során még sokszor jött jól, mert a viszonylag jó jelzések ellenére volt egy-két "érdekes" hely. Például ilyen volt rögtön ez az új piros jelzés, több kereszteződésben bizonytalanodtam el, itt (is) jól jött Vakond helyismerete.) A Nagy-Egedre sokan a régi P- jelzésen mentek fel. Ha egyedül lettem volna, a tavalyi emlékek mentén valószínű, hogy én is arra megyek, mert nem is kerestem volna máshol jelzést. 380 m szint kipipálása után a Dobó István-kilátónál dianás cukorból lehetett kettőt venni, de abból nekem egy is elég volt. Nem igazán kedvencem.

A Nagy-Eged után elnézve a hátralévő szinteket, arra jutottam, hogy innentől elég lájtos lesz. Hát tévedtem. Vagy csak fáradt voltam az előző napi szüret miatt. Minden esetre az emelkedők megfogtak, és rendre lemaradtam a csapattól. Várkútig, igaz még egy hosszabb szakaszon én mentem elől, de ez a lendület hamar elfogyott. Várkúton megettem egyik Gyöngyösről hozott túrós péksüteményemet, egy pohár feloldott multivitaminos pezsgőtablettával, ami pontszolgáltatás volt. (Sok ponton volt pezsgőtabletta, ami szerintem nem jó ötlet, én legalábbis egy nap egynél többet nem fogyasztok. Nagyon hosszú, kemény túrákon esetleg egyet az elején, és egyet a vége felé.) Táplálkozásom lassúnak bizonyult, a többiek egy fővárosi Vakond-ismerőst leszámítva hamar távoztak. Mi ketten utánuk indultunk, és csakhamar be is értük őket.

A Völgyfő-háznál a leírás gyümölcsöt ígért. Vakond (Ki tudja, honnan?) előre tudta, hogy szőlő lesz a gyümölcs. Kékszőlő némi dióval díszítve. Vettem egy kisebb fürt szőlőt, és két szem diót. Azért kettőt, mert annyi kell a speciális diótörő technikámhoz. Gondoltam, hogy kis bemutatót tartok ebből a többieknek, de tartva az esetleges égéstől, inkább ezt mégse kockáztattam meg. A technika leírása dióhéjban: Két diót összefogok a markomba, és összeszorítom őket. Kellően erős szorítás, ill. kellően gyenge dióhéj esetén az egyik dió megtörik. Fontos a két dió egymásra helyezésének optimális eltalálása, aminek lényege, hogy a két diót lehetőleg egymásnak keresztbe helyezzük el tenyerünkben. (Na tessék látni, így főz a szegény ember vízzel!) Sikeres diótörés után az épen maradt diót visszatettem a szőlők közé a ládába. A dió nem volt rossz, de a szőlő... Kevés sikere lehetne a csemegeszőlők piacán, lévén gyanúsan borszőlő volt...

A Varróházat előző este otthon, és reggel a buszon ülve sem találtam meg a Bükk atlaszban. Terepen azért meglett, bár az is igaz, hamarabb gondoltam volna erdei varrodára (ruha nyúlnak, mókusnak...), mint vasúti megállóhelyre. Itt kellett először elgondolkodnom azon, vajon begyűrhető-e a második pulóver is a hátizsákba. Az első pulóvert már igen korán elzsákoltam, de azért csak belefért még ez is, és innentől pólóban mentem tovább. Nagyon jó idő volt, pláne az előző napokhoz képest, amikor gyakran esett. Az eső ugye sárral jár, ám meglepő módon nem volt nagy sár a Bükkben. Egy helyen (pontosan már nem emlékszem hol) volt csak csókos a talaj, ott cuppogtunk rendesen.

Leshelyen, az erdészháznál a kajaponton ismét kihúztam magam a zsíros deszka alól... Ettem inkább a hozottból. Egy lekváros táskát és egy almát ástam elő a hátiból. Fáztam, ahogy megálltunk, jólesően bújtam vissza a Varróháznál levetett pulcsiba. Kissé magam alatt voltam, el is vonultam a többiektől. Ettem hát és ittam, majd csokit töltöttem magamba, hátha erőt ad. Fáradtnak, gyengének éreztem magamat. Ahogy elindultunk, az első kanyarban újra eltettem a pulcsit, mert menetben megint melegem lett.

A Szarvaskői várnak már a látványa elborzasztott, hogy oda még nekem fel kell menni. Izzadtságcseppeket hagyva az emelkedőn jócskán a többiek után értem fel. Nem is számítottam rá, hogy megvárnak, de ott értem még a többieket a várzászló alatt. Azt hittem, a Szarvaskői vár után már nem lesz több nagyobb szint, de a leírás még újabb 170 m-t jelzett az utolsó pontig, Agyagos-tetőig. Tudtam, hogy amúgy nagyon jól jövünk, és hogy a felmenet megpróbáltatásait a síkon kocogással kompenzálva mindig a többiekkel tudtam maradni, mégsem voltam magammal kibékülve.

Az Agyagos-tetői ponthoz a többiek előtt értem oda, amin magam is meglepődtem. Marika itt kibontotta a lábát a cipőjéből, nem tudom, mit művelt, de véres lett a zoknija... Rövidet pihentünk, aztán nekivágtunk az utolsó távnak. Vakond felhívta nagymamáját, merthogy útba fog esni lakja, s intézett nekünk egy bónusz kajapontot. Hamar odaértünk Vakond mamájához, aki már kint várt minket. Gyors bemutatkozás után Túró Rudit és sós ropogtatnivalót kaptunk tőle. (Jók ezek a bónusz pontok!)

17:10-re értünk be a célba. Belegondoltam, hogy: Jézusmária, 9 óra 30! Akkor én mit nyavalygok itt egész nap, hogy alig bírom! Ez nagyon jó idő! Hiszen hivatalosan 52,5 km tettünk meg ennyi idő alatt! Az 5 és feles átlag!

A célban kaptam egy nagyon igényes oklevelet, ezüst színű lapra nyomtatva, útvonalrajzzal. Nagyon tetszik! A kitűző már kevésbé, a tavalyi Eger címeres szebb volt. De még mindig jobb így, mintha egy ugyanolyat kaptam volna most is. Fő a változatosság! A kitűzővel együtt egy sapkajelvényt is kaptunk, ami jóval nagyobb volt, mint amire számítottam. Bakancs alakú kis fémjelvény két lyukkal a felvarráshoz. Talán ez vonzott leginkább erre a túrára, hiszen ilyenem eddig még nem volt. Persze most meg nem tudom, mit kezdjek vele...

Egész nap vártam már a "Hegy Levét". Így volt feltüntetve a célszolgáltatás a papíron. Megkóstoltam a vöröset is, meg a fehéret is, de nem ízlett egyik sem. A tavalyi Minaret melletti borozásról szebb emlékeim vannak, idén meg ilyen az én formám... (Lásd a Bajza túráról írt beszámolómat idevonatkozólag...)

Sikeresen beállítottam egy egyéni rekordot, folyamatosan ez volt az ötödik hétvége, az ötödik szombat, amikor teljesítménytúrán voltam. A 17:45-ös buszt sikerült elérnem, pedig balgamód még elemlámpát is pakoltam, és hurcoltam 50 km-en át. Összességében kellemesen éreztem magam ezen a túranapon, így nem is kérdéses, megérte elmenni, bár az igaz, hogy egy jó borozás nélkül hagytam el Eger városát. Ráadásul egyetlen szépasszony völgyébe se jutottam el...