Az első második
Fehér-VÁR-Palota 40
Székesfehérvár
2003. november 15.

- stíluskísérlet -

Legyen az idő az Úr 2003. évének, Szt. András havának 14. napja. Legyen a hely egy Gyöngyös nevű kisváros. Legyen a jelmondat: "Irány Alba Regia!". Vasútállomás. Míg a vonat megérkezik, mely majd elvisz, befut a Béla. Túsnyik Béla. Vámosgyörkön átszállunk, hely az nincs, van viszont 1 db SétáLós bácsi + 1 db új túratárs, Vakond fedőnévvel. Budapest, Keleti PU. 1 db Marika begyűjtve, teljes a csapat. Így-úgy elvergődünk Fejér megyébe. Fehérvár. Mivel tavaly voltam ezen a túrán, a többiek joggal várnák tőlem a szálláshely megtalálását. Térkép és némi agyamban felvillanó emlékfoszlány, valamint vezérlőösztön s egyebek segítségével felleljük szálláshelyünket, a kígyós iskolát. Az iskolában választhatunk, hogy egy tanteremben, illetve egy konditeremben kívánjuk-e tölteni az éjszakát. Naná, hogy konditerem, bár én a többiektől eltérően régen jártam tanteremben is...

Szállásunk egy konditerem

gyuri74 vacka

A többieket hasztalan próbálom rávenni egy éjszakai városnézésre, egyedül én se megyek. Ők még nem sejtik, hogy van valami varázslatos idegen városok éjjeli fényeiben. "Ó, telihold, pompás időkre emlékezem..."

Kevesen vannak a szálláson - persze, a fővárosiak csak szombat reggel jönnek.

Később fiatalok jönnek szállásdíjat szedni, mindenkinek felírják a nevét. Túsnyik, akinek nem kell a szomszédba mennie 10 deka tréfáért, felíratja a lapra: Túsnyik Béla... Én nem bírom, el kell fordulnom... [Megjegyzés a poén megértése végett: A Túsnyik Béla név csak művésznév.]

A konditeremben zuhanyzó is van, ez jó, lehet zuhanyozni! Ennek a zuhanyzásnak a megörökítése kihagyhatatlan: Ruhátlan állok a zuhanyzóban. Kinyitom a csapot, tekintetem a zuhanyrózsán. Ej, mintha ezer éve nem használták volna itt a zuhanyzót - villan át agyamon, miközben furcsa zajok közepette megindul a zuhanyrózsából a föld felé a víz. Jé, hiszen itt fekete a víz! Elzárni! - adott a parancs a kéznek. A tisztálkodás helyetti koszolkodásról lemondok, s a mosdónál lemosom a kezemről az azonosíthatatlan koszos izét. De jó, hogy nem álltam teljesen alá... S hogy legalább a mosdóból vízre hasonlító folyadék tör elő a csap megnyitására...

Zuhanyvíz a tányérban...

Az este vidáman telik, sokáig felvagyunk.

Hajnal jön, telefon ébreszt, a csapat tagjai fordított lustasági szint szerint bújnak ki hálózsákjaikból. Hamarosan kilépünk az iskola ajtaján. Ismét kérdőn néznek rám a többiek, hogy merre is a rajt. Emlékeim azt súgják, ha a Skálát megtaláljuk, onnantól egyszerű. No, egyszer csak eljutunk az áruházhoz, ahonnan tényleg a rajthoz tudom irányítani a társaságot.

Országalmás rajthely

Nevezünk, leadjuk a csomagokat, és elindulunk. A város még álmos, a sötét lassan világosra vált. Az első ellenőrző helyen, a Savanyúvíz-forrásnál, ismét nem iszok a vízből, tavaly is kihagytam. Az új "elsőtúrás" fényképezőgépemmel próbálok néhány felvételt készíteni, de sokat nem vacakolhatok, mert a többiek nem várnak. Varjak serege hangoskodik az égen, és pihen a liget magasra nőtt fáin. Ezt lefotózom - gondolom -, ahogy a fán ül a sok sötét ruhás károgó. Kattintok, vaku villan, a madarak ijedten repdesnek szanaszét. Jót röhögünk ezen, hogy így beijedt a fák ágain tanyázó szárnyasnép. A kép nem sikerül - bemozdultak a varjak... Irány tovább. A tó mellett eltévedünk, későn fogok gyanút, de kisebb kerülővel megleljük a Z jelzést. Nemsokára megcsodálunk egy fóliából készült csöveslakást, a házigazda megnyitja az ajtót, minden bizonnyal kiles, s talán azon gondolkozik, ezek vajon kik, s mit keresnek hajléka mellett. Azon gondolkozok, lefotózom - már a kép címe is megvan: Grand Hotel Alba Regia, aztán mégse veszem elő a gépet, a többiek sietnek. Hogy fogok így fotózni? Ilyen rohanásban?

Néha-néha ismerős a táj, egy patak partján megyünk, a leírásunk nevet is ad neki: Gaja-patak. Elkanyarodunk a pataktól, minden csupa sár. Kisvártatva kisgyerek jön szembe apukával. (A szívem fáj...) Apuka megkérdezi, nem láttunk-e egy igazoló lapot. Nem láttunk. Továbbindulnak visszafelé. Nem értem, miért nem mondom nekik, hogy a gyereknél levő papír is elég kettőjüknek, s a következő ponton majd szólnak, hogy elhagytak egy lapot...

Hamarosan beérünk Mohára. Itt újdonságként hat rám, hogy a Mohai Ágnes víz nem egy nőszemélyről kapta a nevét, hanem erről a településről... Ez biztos tavaly is megvolt, de azóta sok vizet lepalackoztak a mohai forrásból...

A kocsmában pecsételés, teaivászat. Egyik pulóveremet begyűröm a hátizsákba.

Továbbmegyünk, hamarosan elérjük a Duzzogó nevű fürdőromot. Hangulatos egy fürdő lehetett itt valamikor, de mára csak a falak maradtak. A pont mellett csoportképet készítek.

Vadászles

Fürdőrom

Duzzogói csoportkép - Túsnyik, Vakond, SétáLós és Marika

Innen az iszkaszentgyörgyi kastélyba vezetnek lépteink, ahol sok képet készítek. Az autóban lévő pontőröknek "fogalmuk sincs", merre kell továbbmennünk. Mindegy, segítségük nélkül is boldogulunk.

Iszkaszentgyörgy - Általmegyünk a kastély udvarán

Iszkaszentgyörgy - Kastélyszárny

Kőasztal. Nem terítünk meg. Viszont fotózunk.

Kőből való asztal ez

Nemsokára lenyűgöző mészkőtengerbe botlunk, kattan is a kétszer a fotómasina.

Köves táj

Csór. Lovarda. Ez tavalyról ismerős, könnyen odatalálunk. Itt eszünk-iszunk, fotózok.

Pihenő

Jó állapotban lévő modern gépkocsi eladó. Érdeklődni Csóron, a lovardában.

Túsnyik az egyik lóval meg akarja etetni az igazolólapomat, amit odaadok neki megőrzésre, amíg fotózok. A pacival nem tudjuk megbeszélni, hogy ezt akkor próbálja megtenni, amikor fényképezek. No, mindegy.

Anyám, én nem ilyen lovat akartam!

Lassan elhagyjuk Csórt, és elbúcsúzunk Vakondtól, aki a 25-ös távot vállalta be. Ha nem szólunk rá, otthagyja a csomagjait... (Ekkor még nem sejtettem, hogy e téren én is nagyot fogok alakítani még aznap... De erről később.)

A túra felétől egyre jobban nyomja a bakancs a lábujjaimat, lejtőkön lefelé igencsak bejátszik a fogösszeszorítás. Ebből kifolyólag általában a többiek mögött kullogok, nem is tudok egy képet sem csinálni szemből a túratársaimról...

A következő állomás Meredélyfő, ahová kisebb sziklák között vezet az út.

Meredélyfőnél

Baglyas felé

Már messziről látjuk Baglyas csúcsán lévő tornyot, ahová hamarosan el is érünk. A pont a csúcs alatt van, egy-egy csokit kapunk a pontőröktől, ami hamar elfogy.

Baglyas

Aranyos dimbek-dombok között vezet az út, kár hogy szétmotorozzák őket, bár ennek most csak a nyomait látjuk.

Dimbek-dombok

Az egyik domb mögött váratlanul meglátjuk az Inotai-víztárolót, a fölötte lévő kápolnával együtt.

Víztároló, fölötte kápolnával

Hamarosan átvesszük a pont gyümölcsszolgáltatását, koponyánként egy banánt, és megkezdjük a túra talán legmeredekebb szakaszának legyőzését. Itt belebotlunk egy gyerekcsoportba, ők valószínűleg Csórról indultak.

Várpalota felé

További dimbek-dombok után hamarosan elérjük a műutat, ami a cél felé vezet minket. Közben leelőzzük a népes gyerekcsoportot, hogy ne kelljen sokat várnunk a célban. Várpalotán mégis kellemetlen meglepetésként hosszú sor fogad minket. Legalább van időm fotózni. Többek között a sorkígyót is.

Várpalotai vár

Sorkígyó

Vagy fél óra elteltével vesszük át az oklevelet és a kitűzőt. Ez volt az első teljesítménytúra, amit kétszer sikerült teljesítenem. Az első második.

Ruhátlan, ám duplakorsós lányszobor a célnál

A vasútállomásra a többiektől jócskán lemaradva érek, igen meggyötört lábakkal. De számítottam rá, hogy az új bakanccsal így járok. Ezért se ebbe mentem a Pirosra.

Jó hangulatban telik a hazaút, Csórnál összeszedjük Vakondot is, aki több órát várakozott ránk, mert nem akar egyedül vonatozni. Bélával négy átszállással érünk Gyöngyösre, ahol teljes természetességgel hagyom a vonaton a hálózsákomat. Otthon derül csak ki figyelmetlenségem. Telefon a vasútállomásra. Probléma közölve, reggel érdeklődjek. Reggel érdeklődök. Mehetek a hálózsákomért. Amikor megvettem a hálózsákot, a címkéjére ráírtam a nevemet, telefonszámomat. Már akkor sejthettem, hogy amit nem tudok belenyomni a hátiba, azt elhagyhatom...