Bükki Kilátások
Szilvásvárad
2003. március 8.

Kavargó emlékek, szavak, leírhatatlanság... Katonasírok. Ismeretlen német katona. ?-1945. Őserdő. Rossz irány... Tar-kő. Becsület... Nagymező. Csúnya eltévedés... Ódorvár. Vérizzadás... Éjszaka... Sötétben zseblámpafény a társam az ismeretlen erdei ösvényen. Lábfájás. Szintidőn belül beérek-e? Vajon az édes Bükk milyen lesz hajnalra? Sós, marad édes továbbra is, vagy savanyú, vagy félő, de keserű? Ezekre gondoltam tegnap. Félelem nyaldosta a lelkem, pedig tudtam, jó úton megyek. Várkút. Végre a célban. Szintidőn belül. Kihagytam egy csúcsot. Megmondtam. Becsület... Később befutott Kinga is a célba. Később indultak, mint én, egész nap nem láttam, sőt azt hittem, nem is jött. Odamentem hozzá. Bemutatott a barátjának. (Erről ennyit.) Ott aludtam a Várkúti Turistaházban másodmagammal egy szobában. Felejthetetlen élmény volt erdő közepén felébredni, még ha házikóban aludtam is, még ha ágyikóban aludtam is. Röviden ennyi.

Ellenőrző pontot nem hagytam ki, de a Tar-kőre nem mentem fel, mert elkavartam rossz felé az Őserdőnél. Nemsokára kiderült, hogy mi a helyzet. Egy nemzeti parkos férfi azt mondta, hogy ne menjek fel a Tar-kőre, ott úgy sincs ellenőrző pont, meg hogy ők is a következő ponthoz mennek. Jött utánam két srác, azoknak mondtam, hogy vissza kellene fordulni, mert rossz irányba megyünk. (Gondolom, bíztak abban, hogy tudom az utat, ezért jöttek utánam...) Nekik eszük ágában se volt begyűjteni a Tar-kőt. Hagytam magam befolyásolni, de megbántam. Nem sokat kellett volna visszafelé menni. Valami kerülő úton, követve a nemzeti parkos férfit és a társát eljutottam a következő pontig. Egész végig lelkiismeret-furdalásom volt emiatt, hogy kihagytam egy szakaszt. Gondoltam a célban megmondom, és ha emiatt nem kapok kitűzőt és oklevelet, akkor azt tudomásul veszem, és elfogadom.

Horror az erdőben. Történt sötétedés után, a túra utolsó 5 kilométerén: Sötét van, sűrű erdő, Bükkben jelzett turistaút, egyben erdészeti út is. Egyedül vagyok. Zseblámpával keresem a fákon a jelzést. Zöld kerékpárútjelzést, vagy két sávjelzést egymás alatt kutatok. Kissé idegesít, hogy közel járok a szintidőm végéhez, eszembe jut, hogy soha nem voltam még egyedül sötétben ismeretlen erdőben. Most ez van. Pásztázza a fákat lámpám fénye, mikor valami szokatlanon megáll a fénycsóva. Nézem, hogy mi a fene az. Egy bicska van belevágva az egyik fába olyan fejmagasságban. Pillanatig gondolkozom, hogy kihúzzam-e ezt a becses ereklyét, aztán mégiscsak a fában hagyom.

A célban tényleg elmondtam, hogy kihagytam egy csúcsot, és más úton jutottam el a Meteor síházig, ahol az ellenőrző pont volt. Ennek ellenére kaptam kitűzőt és emléklapot. Rá akartam íratni az emléklapra, hogy "A Tar-kőt kihagyta. Ejnye-bejnye!"... Ehelyett azt írták rá: "Legközelebb Tar-kő is!" Ezt is csak a kérésemre írták rá. Becsület. Nekem nagyon fontos. Én már semmit nem akarok becstelenül megszerezni. Csak azért kapjak elismerést, amit valóban meg is tettem.

Mivel ott aludtam, nem tudtam elmenni Biatorbágyra, a Jubileumi Bia 25-re. Mellesleg valószínűleg nem bírtam volna. Nem vagyok még elég edzett.

"Combos egy túra volt..." - mondta egy profi túrázó. Én csak annyit mondok, hogy nagyon nehéz volt. Főleg az Ódorvár megmászása. Nem igazán ismerem még az ország hegyeit, de eddig számomra ez a legnehezebben megmászható hegy. Nagyon kemény. Viszont a csúcsról életem egyik legszebb panorámája tárult elém. (A Less Nándor emléktúrán már egyszer megmásztam majdnem a csúcsig, akkor is az volt a legkeményebb rész. A 65 km-es táv meg kétszer is felmegy oda, bár hol egyik-hol másik oldalról.)