Micsoda útjaim...
Bakonyi Mikulás 40
Zirc
2002. december 7.

"Micsoda útjaim voltak nekem..." Megcsináltam a Bakonyi Mikulás 40 túrát. Annyi élményt szereztem, hogy csuda! Csak győzzem leírni...

Péntek reggel összecuccoltam, elmentem túraszerelésben dolgozni, ami annyiból állt, hogy régi farmer, kevésbé kedvelt piros kockás ing, és a Fehér-VÁR-Palotát megjárt (illetve megjáratott) bakancs. Úgy terveztem, hogy 12-kor lépek le, de mivel 11:59-kor megy vonat, és azt szerettem volna elcsípni, elkéredzkedtem 11-kor. Ebből negyed kettő lett, mert munkám adódott. Még haza (Gyöngyös) kellett mennem a hálózsákért, és visszaérni a vasútállomáshoz. Egy-két perccel az indulás előtt értem oda. Előttem voltak a pénztárnál, a vonat meg már indult volna. Szerencsére megvárta a vonat, amíg mindenki jegyet vált, így feljutottam a vonatra, amin szokatlanul sokan voltak. Vonattal először Vámosgyörkre, majd a Keletibe mentem. Metrózás a Délibe. Ott elcsíptem egy Székesfehérvárra menő vonatot. Fehérvárról Veszprémbe vonatoztam. Ott át kellett mennem a buszpályaudvarra, szerencsére ehhez térképvázlatot rajzoltam a könyvtárban. (Ezért jó, ha könyvtárban dolgozik az ember, mindig van kéznél településatlasz...) Azért vagy két embert megkérdeztem, jó felé megyek-e... De odaértem sikeresen, és végül felszálltam egy buszra, amely Zircen át közlekedett. Ott leszálltam, kérdezősködtem az iskola felől. Bementem, kiderült, hogy két iskola van, és pont a másikban van a szállás. Megmutatták, merre van, oda is találtam. A tornaterembe lecuccoltam, és elunatkoztam az este hátralevő részét. Neveztem is (400 Ft), és a szállásdíjat is kifizettem (az is 400 Ft). Az egyik focikapuba tanyáztam le, ügyelve arra, hogy ha leszakad a kapu feletti kosárlabda-palánk, akkor az eltaláljon...

Másnap reggel, ahogy felébredtem, kissé fáztam a hálózsákba, ezért kisebb szerencsétlenkedés árán, de a hálózsák alatt felhúztam egy pár zoknit, a jégeralsómat, és a pulóveremet. Ezután már jó melegen voltam szerény kis vackomban. Aztán felkeltem, gyorsan megmosakodtam, fogat mostam, és túrakészre beöltöztem. Előtte kinéztem, hogy esik-e, kell-e esőkabát? Kellett. Egész nap ha nem is intenzíven, de esett. Kisebb havazás is volt, ami nyom nélkül maradt, egyből elolvadt.

Leadtam a nevezési lapot, amit előző este kitöltöttem, kaptam egy igazolófüzetet. Ez olvasható benne: "FONTOS! A túra nehéz, technikás, helyenként kifejezetten veszélyes szakaszokon halad! (Műutak, vasút keresztezés, patakátkelések, meredek és csúszós letörések és árokfalak, sziklás, jeges, vizes terepszakaszok, bedőlt fák, és amit még el tudsz képzelni.)" Meg sok elijesztő szöveg volt még benne, akár mindet bemásolhatnám, de nem teszem. Ezt is csak azért írtam le, mert ezt nem tudtam, szerintem a kiírásnál feltüntethetnék az ilyen adatokat.

Eszméletlen volt. Kezdjük azzal, hogy nagyon nagy sár volt. Úgy éreztem túra alatt, hogy nem csupán egy varacskos disznó, hanem egy komplett többmalacos varacskos disznó család jelenthetne...

Patakátkelés. A túraútvonal egy viszonylag nagy vízhozamú, elég széles patakon vitt át. A patakból bizonytalan stabilitású kövek csúcsa volt látható. Rövid kobakvakargatás után csak megpróbálkoztam az átkeléssel. Kapaszkodási lehetőség nem volt. Egy-két sikeres lépés után egyik lábam bezuttyant a vízbe, gyorsan továbbléptem, másik lábbal is belemerültem egyszer, de átjutottam. Addigra többen összegyűltek mögöttem, szintén tanakodva az átkelésen. Visszafordultam, tudván, hogy mindenki látta, hogy nem sikerült tökéletesen az átkelés.
- Na valahogy így próbáljátok meg ti is! - mondtam poénból, de biztató jelleggel.
Közben kisült, hogy pár méterrel odébb, valamivel simábban át lehetett volna jönni. Mindegy. De a legmegdöbbentőbb az volt, hogy alig lett vizes a lábam, holott a nadrágszáram is vizes volt... Tehát nem éreztem, hogy a bakancsba befolyt volna a víz. Jó a bakancsom, ez azt jelenti. Később, azért éreztem, hogy időnként kicsit nedves lett a lábam, de annyira minimális volt ez, hogy több szót nem is érdemel.

Cseszneki-erdő. Ilyen szép erdőt én még sohasem láttam, tiszta volt, gyönyörű kis bővizű patak kanyargott a turistaút mellett. Borsódzott a hátam a táj lenyűgöző szépségétől.

Csesznek. Hoztam a településről szórólapokat, és itthon bosszankodtam, hogy nem láttam a várat. Forgattam pedig a fejemet, de nem akadtam rá. Az ellenőrző pont pedig 600 méterre volt a vártól, magam előtt szégyellem a dolgot...

Mivel Mikulás túra volt, számítottam arra, hogy majd a célban lesz a Miki. De nem így volt. Az egyik ellenőrző pont előtt tábla volt: "Közeledik a Télapó! Köszöntsd énekszóval!" Kiértem egy tisztásra, ahol ellenőrző pont volt és ott járkált a Mikulás. Amikor meglátott ezt mondta:
- Nem hallom! Hangosabban!

Annyira váratlan volt, annyira nem készültem ilyesmire. Mondtam, hogy inkább ezt ne erőltessük, azt azonban nem mondtam, hogy a hármast is csak kegyelemből kaptam meg énekórán... Viszont nem pecsételtek az igazolófüzetbe, csak annak, aki énekelt a Télapónak. Szerencsére volt ott pár fiú, akik mondták, hogy együtt akarnak énekelni. Gyorsan beálltam melléjük, addigra hozzákezdtek az Amuri partizánok dalához, ami szerencsére megvolt, és tudtam velük dalolni. Közben egy pillanatra arra gondoltam, hogy ez nem épp tipikus Télapó dal. A Mikulás elfogadta az előadást, és megkaptuk az igazolást. Némi szaloncukrot is kaptunk, meg csokit.

Talán az Ördög-árokban lehetett az a hely, amikor is egy patakmederben volt az ellenőrző pont, egy szikla tövében, de persze vízmentes részen. Kissé ledöbbentem itt, mikor az előttem álló út elém tárult. Néhány nagy sziklán kellett átmászni, biztosítókötél segítségével. Először azt gondoltam, nekem nem fog menni. Azért összejött. Utána a patakmeder mentén kellett menni, de úgy hogy az a fránya piros jelzés tízméterenként mindig átküldött a patak aktuálisan másik oldalára...

Egyszer eltévedtem. Nagy pánikba estem persze, ahogy szoktam, de aztán hamar összeszedtem magamat, hiszen ilyen helyzetben az ember leginkább csak önmagára számíthat. Egy legelőről visszafordultam, hogy visszamegyek az utolsó jelzésig, egyszer csak embereket láttam az erdőben. Átvágtam mindenen, hogy mihamarabb odaérjek. Valakitől tájékozódni akartam. Megvártam az első embert, aki jött. Megkérdeztem, hogy ugyanazon a túrán van-e, mint én, aztán hogy hagytam-e ki ellenőrző pontot? Megnyugtatott, hogy minden oké, aztán továbbmentünk együtt. Kiderült, hogy ecsédi a srác, mire mondtam, hogy én meg Gyöngyösről jöttem. Vagy éjfélig nem is nagyon tágítottunk egymás mellől. Ő profi túrázó, majd minden hétvégén túrázik. De nem volt kedve nagyon gyorsan menni, ezért együtt mentünk a célig, meg utána hazafelé.

16:20-ra értem be a célba. Már besötétedett. Nagyon élménydús volt a túra, de a hazaút se volt sámli! Annyit szívtunk, hogy csuda... Busszal Veszprémbe mentünk, ott átgyalogoltunk a vasútállomásra. 2 km kábé. Mert a túratársam felhívta az anyját, aki megnézte a menetrendben, hogy megy vonat. A pénztárosnő nagyon kedves volt, mert amikor fél hét körül jegyet kértem Gyöngyösre, azt mondta, csak 20 órakor megy vonat. Na jó, vissza a buszpályaudvarra. De most már helyi járattal. 18:30-kor ment busz a fővárosba. Cimborám csak Székesfehérvárig kért jegyet, és Budapestig jött ő is. Én ilyet nem merek megcsinálni. De nekem 1100 Ft volt a jegy, neki meg csak párszáz lehetett. Pesten kitaláltuk, hogy busszal megyünk. Nagy nehezen elvergődtünk az Amerikai úti buszmegállóhoz. (Én nem tudom, az e az utca neve, én valami Mexikói utat jelző táblát láttam csak a környéken, a cimbora vezetett, ő ismerte a járást.) Az volt a gond, hogy annyit tudtunk, hogy a Népstadion melletti pályaudvar máshová költözött, amit nem ismertünk pontosan. Ezért mentünk amoda. Nem akartuk keresgetni. Na, ott vagyunk, kiderült, hogy már nem megy több busz Keletre. Vissza a Keletibe. Éjfélre értem Vámosgyörkre, cimbora Hort-Csány állomáson kiszállt, mondta, hogy hazagyalogol Ecsédre, ami 10 km. Anyukámék eljöttek értem, és hazavittek Gyöngyösre. Ott aludtam.

Budapesten mentünk kisföldalattival, villamossal, trolival, eszméletlen, mit kavartunk. Metróval is akartunk menni, de csak érvényesítettük a jegyünket, aztán a falon levő nagy térképen kiokoskodta a cimbora, hogy inkább menjünk villamossal. Egy jegy ugrott. Akkor a kisföldalattihoz nem tudtam jegyet venni, egyik automata elnyelte csak a pénzemet, a másik meg nem ismerte fel amit bedobtam, úgyhogy blicceltem. Rossz érzés, sokkal jobb becsületesnek lenni. Az ecsédi srác, az alig vett jegyet, nem csinált olyan nagy lelkiismereti problémát ebből, mint én.

Szóval zűrös volt a hazaút.