Százasok Klubja
- székfoglaló -
Szent István napi teljesítménytúra 100
Szolnok
2003. augusztus 16.

Péntek délután terveztem vasúton való megközelítését Jász-Nagykun-Szolnok megye székhelyének. Ez nem jött össze, mivelhogy a jószerencse közbeszólt. Történt ugyanis, hogy váratlanul összetalálkoztam jászberényi rokonaimmal Gyöngyös városában, akik miután megtudták, hogy Szolnokra, egy túrára akarom a testem eljuttatni, felajánlották, hogy aludjak náluk Jászberényben, és reggel elvisznek Szolnokra. Így hát vonat helyett autóval jutottam el a túra helyszínére. Sajnos kicsivel később, mint szerettem volna, ugyanis a két ismerős klubtag, SétáLós bácsi és cimborája, Túsnyik már elindultak. Velük szerettem volna a lépést tartani, ami meghiúsult, bár lehet, hogy nem is sikerült volna... No, bánja kánya, - gondoltam -, majd lesz valahogy. Neveztem életem első százasára. Aminek igazán megörültem, hogy minden indulónak a kezébe nyomtak egy Jász-Nagykun-Szolnok megye idegenforgalmi és ökoturisztikai térképet. Kaptam egy Gördög 100 Ft-os büfé-utalványt, amit három helyen is be lehetett váltani. Kissé meglepett, hogy nem jegyeztek fel rajtidőt az igazolófüzetemre, de azt hiszem máshová sem. Becsületszintidő - ej, de jól hangzik... Saját számításaim szerint 7 óra 5 perckor indultam el.

Kissé furcsálltam, hogy nem pecsételős ellenőrző pontok voltak, hanem felirkálós "kérdésre felelj!"-jellegűek.

A rajtnál még egy kis cetlit is a kezembe nyomtak, ez volt a túra tájékoztatója. Ez a leírás egy bölcsességgel ajándékozott meg engem ott a Tisza gátján, még fél km-nél sem járva:

"Ne essen kétségbe, mert csak az nem téved el, aki otthon marad."

Gáton innen a hajléktalanok ébredeztek a nyirkos, hűvös időben, gáton túl horgászok próbáltak szép halakat ráimádkozni a szőke Tiszába lógatott horgaikra.

Magányos harcnak indult a túra. Azonban még a városban utolértem egy sporttársnőt, akiről kiderült, hogy Piroska, valamint hogy szigethalmi és a 33 km-es túrán indult. Vele együtt mentem mindaddig, míg közös volt az útvonal. Nem akartam kitolni vele, de szegénykém annyit loholt utánam, hogy ne maradjon le... Most nem akartam szolidáris lenni, és visszavenni, mivel nem tudtam, a túra végén hogy fogom bírni, s gondoltam, minden így nyert km jól jöhet még...

Az első kérdés nem okozott gondot, az egyik hídon kellett megszámolni hogy mennyi lámpaoszlop áll ki belőle. A másodiktól viszont tartottam, mivel egy jelzésfát kellett a növénytan rendszerében használatos névvel illetni. Mondtam is ebbéli félelmemet Piroskának, hogy mi lesz, ha nem ismerjük fel a fát, mit fogunk válaszolni arra a kérdésre, hogy milyen fára van festve a jelzés? Hirtelen mentőötletem támadt:
- Akkor majd azt írjuk be: Olyan szép nagy lombos...

Nem várt módon egy gyümölcsfán volt a turistajelzés. Szerencsére egy általam igen jól ismert gyümölcsfajta volt, nem okozott gondot felismerése. Kőrissel vagy jegenyével bajba lettem volna...

Az ötödik pontnál élő pont volt, enni-inni lehetett, ugyanakkor megválaszolandó kérdés is volt. Megkérdeztem a pontőröket, hogy mit kell beírni, ugyanis holmi átereszen lévő feliratot kellett volna keresni.
- Hát ez a feladat, meg kell keresni - felelték.

A keresési irányt azért óvatosan elárulták. Megtaláltuk az átereszt, eddig azt se tudtam mi az...

Itt találkoztunk egy túrázó párral, a férfi 66, a nő 33 km-en koptatta cipőjét. Innentől négyesben mentünk.

Az egyik helyen kis elkerített kertben egy méretes strucc szaladgált, megjelenésével színesítvén a túra látnivalóit.

Hamarosan elvált a 33 km-es táv. A hölgyek együtt folytatták, immár nélkülünk. Egy darabig mentem a 66-oson lépkedő túratárssal, aki igen megnyomta, és tempója nekem sok volt, le-lemaradoztam. Közben utolértük Magyar Balázs bácsit. Én végül feladtam a húzós iramot, és inkább az öreggel mentem. Valahogy nem tudtam gyorsabb lenni nála, és igazából nem is akartam egyedül menni. Jókat beszélgettünk túráról, politikáról, miegymásról. Viszonylag jól mentünk, sokáig 5-ös átlaggal, Balázs bácsi néha le-lemaradozott, de valahogy mindig bevártam.

Nemsokára egy gejzírhez értünk, ahol élő pont is volt. Nagyon vártam, hogy milyen lesz a gejzír, hiszen soha nem láttam még ilyet. Ami furcsa volt, hogy a hőforrás egy fémcsőből tört fel, igazából vadabb, érintetlenebb gejzírre számítottam, de így is nagyon érdekes volt. Folyamatosan tört fel a vízsugár, néhány méterre magasodván az Alföld közepén, furcsa morajlások közepette. A forrás körül kisebb pocsolya volt, amiben fürdőzni is lehetett, az egyik pontőr épp tesztelte a vizet. Megnéztem közelebbről is a gejzírt, és belenyúltam a pocsolya szélén a vízbe. Jó meleg volt ott is, legalább 30 fokos lehetett, de közvetlenül a forrásnál minden bizonnyal fokokkal még melegebb. Ezen a ponton igen jól esett a margarinos-hagymás kenyér paradicsommal, és a hideg Hohes-C. Kis falatozás és pihenés után folytattuk a túrát.

50 km-nél kisebb technikai probléma jelentkezett: a hátizsákom kidörzsölte a hátamat (nem először), ami komolyan zavart. Félvállasan cipeltem egy darabon, akkor nem volt olyan rossz. Néha felvettem rendesen, voltak szakaszok, amikor elviselhető volt. Minden esetre ez a kellemetlenség a célig kísért.

A Tisza gátján birkák, tehenek és lovak legeltek. Ezen természetes akadályok leküzdése után egy villanypásztoron kellett átmászni. Valahogy sikerült túljutnom rajta, nem tudom volt-e benne áram... Nem igazán akartam ily módon felvillanyozódni a hátralévő km-ekhez.

Balázs bácsitól sok mindent tanultam. Az útvonalleírás nyelvtani szempontból hagy némi kívánnivalót maga után. Erre mondta, hogy nekik az iskolában ezt tanították: HTK. (Helyesírás, tartalom, külalak.) Igaz, ami igaz, volt néhány értelmetlen mondat a szövegben. Olyasfajta mondatok, amiket erős fejvakarások közepette se ért meg az ember. Helyesírásról nem is ejtenék egy példánál több szót: égtáj ly-nal. Hát ez a "hűdedurva!" halmazba került...

Balázs bácsi jóvoltából két eddig ismeretlen vadgyümölcsöt ízleltem meg, egyik a kökény volt, a másik nevét nem tudtam megjegyezni, de azt pontosan az öreg se tudta. Valami sárga színű, felettébb kellemes ízű gyümölcs. A kökényben amúgy majdnem biztos voltam, de megkóstolni csak most mertem, miután valaki határozottan azonosította... Igen savanyú volt.

Amit még tanultam az öregtől, az a túrához való hozzáállása:
- Ha nem sikerül, akkor sem kötöm fel magam...
Mondjuk ezzel én is így voltam...

Utolért minket egy másik idősebb klubtag, akiről csak annyit tudok, hogy ez volt az idei harmadik százasa, és hogy 58 éves.

Alcsiszigeten, az utolsó élő pontnál nagyon lemaradt Balázs bácsi, és egy kicsit én is. A pontnál bevárt a sporttárs, vártuk egy darabig Balázs bácsit is, aki csak nem jött. 82 km-nél jártunk már. A pontőr ajánlott egy alternatív útvonalat, azt választottuk. Én inkább a kijelölt úton mentem volna, de jelzések nélkül, sötétben, egyedül nem vállaltam. Visszaindultunk azon az úton, amelyiken jöttünk, de Balázs bácsit nem találtuk. Összefutottunk viszont Lévai Béla bácsival és Budai (H.G.) sporttárssal (mindketten klubtagok), és még egy fiatal túrázóval, akit nem ismertem.

Az utolsó pontot másik irányból közelítettük meg. Kezdtem fáradni és lassulni. Sokszor bevárt a jobb erőben lévő túratárs. Lassan, de biztosan közeledtünk a cél felé. Kicsit szégyelltem, hogy nem a kijelölt úton mentem végig, és talán valamivel rövidebb volt így a túra.

Bőven szintidőn belül érkeztünk a célba, ahol SétáLós és Túsnyik klubtagok gratuláltak nekem. Ők e százas után mentek Erdélybe, mi másért is, mint teljesítménytúrázni.

Kicsit pihentem, aztán úgy döntöttem, elindulok a vasútállomásra, mert máskülönben elalszok. A rövid pihenés kissé megviselt, és igen nehéz volt menni.

Még a Tiszaligetben könnyíteni akartam magamon egy bokornál, amikor is észrevettem, hogy kiválasztott növényem valakinek szálláshelyül szolgál. Felült az illető, mikor egy alkalmas helyet kerestem a bokor mögött. Még jó, hogy időben észre vettem... Zavaromban rá se néztem, inkább odébbálltam. Azért szerencsére találtam egy szabad bokrot nem sokkal távolabb. Teljesen megvirradt, mire elértem a város főutcáját, a helybeliektől néha-néha útbaigazítást kérve a pályaudvar felől. Odaértem sokára, de még mindig belül a 24 órás szintidőn, amit már csak önmagam előtt állítottam fel célnak.

Most már tudom, hogy van-e élet egy százas után... Van. Kicsit lábfájós, kicsit sántikálós, de van.