87030 méter piros utakon
Piros 85
Budapest
2003. november 1.

Egész héten tartottam a Pirostól, éreztem, hogy kemény lesz.

Péntek este
Elfelejtettem lapos elemet venni a zseblámpámba. (Tulajdonképpen nem is lett volna ez baj, hiszen az nem nagy gond, ha nincs világítás a zsebben...) Két használt elem volt nálam, amikkel tudtam, hogy sokáig nem világítok. Szőlőcukrot, csokit se vettem, november elsején pedig szinte minden zárva szokott lenni. Magamban összegeztem: nem vittem túlzásba a rákészülést a túrára.

Szombat, 3:15
A telefon ébresztett.

Gyöngyös, autóbusz pályaudvar, 4:25 előtt néhány perccel
A budapesti busz előtt Túsnyik Bélát találom.

Budapest, Népstadion, fél 6
Hamar megérkeztünk, a busznál Marika várta Túsnyikot. Jó lenne valahonnan lapos elemet szerezni - gondoltam. De semmi nem volt nyitva.

Metró, majd HÉV Csillaghegyig. Csillaghegyen SétáLós bácsi, és egy másik ismerős (T. Attila) várakozott. Felfedeztem Gethe túlélőtársat is a nevezési asztal másik oldalán. Próba-cseresznye alapon neveztem a 85-ös távra. Híján voltam a szükséges önbizalomnak.

6:40-kor elindultunk. Csapatunk 5 tagjából a négy hím Heves megyei volt. SétáLós és Túsnyik hamar elszakadt tőlünk, később T. Attila is követte őket. Hiába szerettem volna velük lépést tartani (hiszen akkor hamar beértem volna a célba), de a lábaimat hajtó erő ehhez kevésnek bizonyult. Marika a 35-ösön indult, vele mentem Dobogókőig. Még láttuk, amikor a távolodó Túsnyik egy esernyőt találván (s azt feje fölé tartva) távozik a látómezőnkből.

Az elemkérdés egyre izgatott, ezért a lehetetlennel is próbálkoztam. Betértem egy piros menti kocsmába, és félve, bár cseppnyi reménnyel a szívemben lapos elem után érdeklődtem:
- Nem tudom, észrevette-e, hogy ez egy söröző? - kérdezte a hölgyike.

Marika, aki még fiatalkorú, megkért, hogy vegyek neki ott cigit. Szerintem helyesen tettem, hogy nemet mondtam erre, így törődvén a fiatalság egészségével, a személyes példamutatáson túl...) Itt összefutottunk VadMalac sporttárssal, aki nem sokáig tartott velünk, hiszen ő is nagyobb fokozaton nyeli a kilométereket.

Egyszer-kétszer sikerült eltévedni is, hol a hiányos jelzéseknek, hol a saját bambaságomnak köszönhetően. Viszonylag jó menetsebességgel haladtunk, bár Dobogókő előtt gyakran kellett bevárnom Marikát, aki buzgón próbált engem rábeszélni, hogy szálljak ki 35-nél a mókuskerékből. Megérkeztünk Dobogókőre, ahol mondták Marikának, hogy valaki megtalálta az ernyőjét - amit elhagyott -, és elhozta idáig... Eléggé mókás, hogy valaki képes legyen 35 km-en keresztül "cipelni" egy esernyőt egy ilyen poénért...

Dobogókőn kisebb téblábolás után sikerült fellelnem a Matyi büfét, és a piros jelzést. De még mindig nem tudtam, hogy oldódik meg az éjszakai világításom. Arra gondoltam, ha nem tudok elemet szerezni, kiszállok 50-nél, esetleg 65-nél.

Pilisszentkereszten magyarul egy bennszülött sem beszélt - ez maradt meg a településről.

Hamarosan rám talált a Nagy Szerencse. (Vagy én rá? Ez most már mindegy. Minden esetre a találkozás ténye letagadhatatlan.) A Nagy Szerencse nem volt más, mint M. Józsi bácsi. Beszélgetésbe elegyedtünk, s szóvá tettem, hogy gyéren vagyok fényforrásom táplálékával, s emiatt kockázatossá vált a piros jelzések követése az éjszakában. Véletlenül volt nála egy origi lapos elem, amit felajánlott nekem. De nem csak ezért nevezhetem őt Nagy Szerencsének, hanem mert fejből tudta az utat, és a célig vezetett. Egy-két helyen volt csak bizonytalan, de ott mindig résen voltunk, s nem kevertünk el. Végig vele mentem innentől. Nagy Szerencse ötödik alkalommal indult a P85-ön, ezért megkérdeztem tőle, hogy lesz-e valahol kocsma, mert csokit kell vennem. Erre elővett egy tábla csokit, és odaadta nekem, azzal a megkötéssel, hogy hagyjak neki is belőle. Önzetlensége nagyon jólesett.

Kezdeti aggódásom kezdett elmúlni, és olyan 50 km-től kezdtem igazán élvezni a túrát. 65-től pedig kezdtem fáradni.

Az utolsó 6 km-es szakasz nagyon durva volt. Akkor igazából megnyíltak az egeknek csatornái, és esővíz hullott végeláthatatlanul alá. Víz hömpölygött patakokban, úrrá lett a sár. Minden lépést megfontolva tudtam csak tenni, ezáltal nagyon lassú lettem. Nagy szerencsémre Nagy Szerencse mindig bevárt, nélküle sokkal nehezebben boldogultam volna. Valószínűleg a leírást is olvasnom kellett volna, ami éjjel, lámpással, szakadó esőben ritka nagy élmény lett volna, pláne bokortól fáig csúszkálva. És végre házak tűntek fel, műúttal, közvilágítással. Budaörs. Megcsináltam! - villant be. Még ahhoz is volt erőm, hogy néha óvatos kocogásra váltsak. Boldoggá tett a siker íze. Ronggyá ázva értem be a célba 3 óra után néhány perccel.

Ezen a túrán többször kellett megállnom enni. Úgy éreztem, nem tudok tovább menni, ha nem táplálom a testem. A célban is eléggé éhes voltam, s mivel virslit továbbra sem óhajtottam fogyasztani, jobb híján mustáros, kecsapos és mustáros-kecsapos kenyérszeletekkel próbálkoztam kellő mennyiségű meleg teával kiegészítve. Gondoltam, ezért ezen a ponton senki se néz hülyének, hiszen már az is eléggé gyanús, ha valaki benevez 85 km-re...

3:15-kor ismét "ébresztett" a telefonom, ami szerencsére túlélte a közel kétórás zsebben ázást...

Hiába tettem rá ruháimat a radiátorokra, nem száradtak meg, mire indult az első busz. A lámpásomat, mely sok éjszakai vándorlásom alkalmával volt hű társam (azt is mondhatnám: fény volt az éjszakában), a célban felejtettem.

Nagyon érdekes volt a hazajutásom:

5 óra pár perc
Felszálltunk a buszra Budaörsön. Jegyet akartam venni a sofőrtől, aki egy jegykiadó automatára mutatott. Nem volt fémpénzem, ergo nem tudtam jegyhez jutni. Kényszerbliccelés. Egyszer csak egy nő váratlanul egy BKV jegyet nyújtott oda nekem. Oda akartam neki adni a kétszázasomat, de nem fogadta el, mondta, hogy kezeljem a jegyet, nehogy megbüntessenek. Mindig örülök, ha jó emberekkel hoz össze a sors. És tudom, hogy én soha nem tettem volna ezt meg. Furcsa egy érzés.

Volt még egy kényszerbliccelésem a Keletiig, ahol is épp elkaptam a Rákóczit, és Vámosgyörkön is csak egy percet kellett várnom a gyöngyösi vonatra.