M, avagy egy város
Mátra 60
Pásztó
2004. 09. 11.

A BEAC Maxi kudarca után a Mátra 60 teljesítése volt hivatott visszaadni kissé megcsorbult önbizalmamat. Tavaly sikerült, így bizakodhattam az újabb teljesítésben.

Péntek este a Ghymes zenekar adott koncertet Gyöngyös főterén. Kihagyhatatlan volt. Ezért nem utaztam el én is Pásztóra, mint Vera, aznap délután. Csabával megbeszéltük a másnap reggeli 6:30-as salgótarjáni buszt. Tavaly is ugyanezzel a járattal jutottam el Pásztóra.

Pásztón a rajtnál VadMalaccal találkoztam, aki később el is szaladt mellettünk egy pásztói utcán. Szintén a rajtban a nevezésnél kaptunk egy tesztlapot is, amit ki lehetett volna tölteni. Nekünk azt mondták, hogy elég Mátrakeresztesen kitölteni és leadni. Ezért nem foglalkoztunk akkor ezzel. Miután elindultunk, még a városban egy építkezésről beszóltak nekünk:
- Hova mentek? Itt kell betonozni...
Sajnos nem tudtak minket a túráról lebeszélni az igen csábító ajánlatukkal sem.

Az országút szélén haladtunk, tavalyról emlékeztem a túra elejére, és tudtam, hogy hamarosan a 805 m magas Muzsla felé fordulunk. Még a Benkó-tanya előtt levetettük a pulóverjeinket, mivel elmúlt a koraősz reggeli hidege. Arra már nem emlékeztem, hogy nem kell teljesen megmászni a Muzslát, de azért így is kapásból volt az első 7,2 km-en 620 m fölfele. A ponton, 60 m szinttel a csúcs alatt vártak a pontőrök, egy turistaút-elágazásban. Kaptunk egy csokit is tőlük igazolást követően. Jó lesz még ez majd valami hegy meghódításához energiapótlás gyanánt! - tettem el a pontcsokit. A zöld háromszög jelzésen siettünk lefelé, majd egy erdészeti úton ballagtunk. Két srác szólt utánunk, hogy talán nem jó felé próbálkozunk. Igazuk volt, nagyon elméláztunk Csabával, ha nem szólnak ránk, nem is tudom, mikor vesszük észre magunkat. Korrigáltunk, majd hamarosan a Sóbánya-patak völgyében követtük a patak folyását, olykor át is kelve egyik oldaláról a másikra, néha meg a másikról az egyikre. Emberek jöttek mögöttem, én felismertem egy hangot. Ez csakis egy régi cimbora, Takács Attila lehet! Nem tévedtem. Persze, hamar elviharzott. A Zám-patakhoz érve némelyik jelzés helyett csak alap volt, de azért megtaláltuk utunkat. A fákon fehér M betűk jelezték a túra útvonalát, követésük biztosnak tűnt. Nemsokára átvágtunk a Nagyparlag vadászház udvarán, ami teljesen szabályos volt, a leírásban is így szerepelt.

A Puskaporos-kútnál kisebb csoport gyűlt össze. Megízleltük a forrást. Gondoltam iszok belőle, hátha kilő majd, mint puskapor a puskagolyót...

Az 599 m magas Havas következett. Tavaly ezzel nagyon megküzdöttem, most jóval könnyebben ment. Ez egy felírós ellenőrző pont volt, a magassági pontra festett számot kellett feljegyezni. Nálam nem volt toll, csak Csabánál, de szerencsére ő megvárt a hegy tetején, és kölcsönadta a magával hozott íróeszközét.

Fajzatpusztán a pontőr gyermeke minden érkezőnek áfonyás túrórudit adott, majd egy pohár pezsgőtablettás vizet is magunkévá tettünk. A pont előtt értük be Balázs bácsit, akit a Káva felé menet el is hagytunk. A Káva 616 m magas tetején újabb felírandó kódra leltünk. Ez a kód pontosan az előző kód osztva kettővel képlet mentén nyomult, úgyhogy felezési technikával tippet tettem a következő kódra is.

3 km dózerutazás után értünk a Disznós-kút nevű ponthoz. És innen nekem egy nehéz szakasz jött. A 708 m magas Világos-hegy nagyon kemény volt, jóval Csaba után jutottam csak fel az újabb felírós igazolási helyre. Kódmegfejtő tippjátékom nem jött be, ez a kódszám már nem az előző szám fele volt. (Biztos ezek a számok voltak tavaly is, de ilyesmikre nem szokásom emlékezni...) Hatalmas sziklatömbök között ereszkedtünk lefele, és én nagyon kedvelem az ilyen vadsziklás részeket.

Kunszállásnál a Babik-kút. hangyaveszélyesen volt csak iható. Sokáig nem volt tanácsos a kútnál iszogatni, mert a hangyák rögtön felmásztak a lábszárra. Ennél a kútnál is találtunk túrázókat. Már csak ilyenek ezek a kutak, megállásra csábítják a vándorokat!

Fakanálfalva (Ezt tévesen Mátrakeresztesként említik a térképek, s egyéb források, de engem nem tudnak átverni.), mint kedves ismerős fogadott. A nyáron az egyesületi festőtábor keretében - ahol nem a Mona Lisa-t másoltuk nagyüzemileg, hanem turistautak jelzéseit újítottuk fel -, errefelé pingáltunk. Úgyhogy ez a rész eléggé fejben volt nekem, s ez jóleső magabiztossággal töltött el. A templomnál értük el a falut, és azokat a S- jelzéseket, amiket mi festettünk. Furcsán jó érzés volt ismét látni ekképp otthagyott nyomainkat. A Zöld Sas kocsmánál volt az újabb pont, s itt színvonalas ellátás is dukált a túrázóknak, csakúgy, mint egy évvel korábban. Zsíros kenyér, vajas kenyér, csalamádé, paradicsom, hagyma, lekvár, és üdítő kellette magát. A pontőrök kedvesek voltak, bár a tesztlapot nem adhattuk oda. Azt mondták, rá is van írva, a 60-asoknak Fajzatpusztán lehetett volna leadni. Így nem volt esélyünk térképet, illetve könyvet nyerni. Erre a pontra is jóval Csaba után értem, de három szelet kenyér elfogyasztása után együtt folytattuk a túrát. Sajnos mindkettőnk lábait idáig kellően megdolgozta a lábbeli, s én nagyon örültem, hogy nem látom saját mozgásom, ami vélhetőleg kezdett tragikomikussá válni. Követtük tovább a mi jeleinket, s én emlékeztem. De rosszul. A falut elhagyva jobbra, egy patakhídon túl volt egy mikrobusz, oldalára festett jelzéssel. Úgy emlékeztem, hogy oda be kell menni. Most is megvolt a kisbusz, de valakik felborították, s így nem látszott rajta már a jelzés. Minden áron erősködtem, hogy én már arra mentem túrán, s hogy szerintem a tavalyi M60-on. De a leírás egész mást írt. Valószínű, azért emlékezhettem én erre, mert az igaz, hogy bementünk, de pár lépést megtéve tavaly ki is fordultunk onnan - így morfondírozgattam magamban, s ezzel le is zártam az újabb "miért is emlékszem megint hülyeségre?" dossziét. Egy idősebb nő túrázott még arra, de kiderült, hogy ő nem a teljesítménytúrán van. Minden esetre egy darabon együtt haladtunk, s együtt is tévedtünk el. Az műút hajtűkanyarjában a S+ jelzésen elindultunk egy kocsiúton, de elbambulva ki is hagytuk a balra fel ösvényt, és csak akkor eszméltünk, amikor egy kereszteződésben kerestük ismét a jelet. Csaba előre, a nő balra, én visszafelé indultam. Elég sokat kellett visszajönni, mire ismét ráakadtunk a jelzésre. Nem örültünk az újabb kavarásnak.

Fallóskút előtt a műúton egy felfestett nyíl beirányított a bozótosba. Egy bolond százat csinál! Az utánunk jövők is bejöttek utánunk. Az igaz, hogy voltak ott régi jelzések is, de a leírás sem utalt az aszfalt elhagyására, s hamarosan meg is pillantottam az út másik oldalán egy frissebb jelzést. E rövid közjáték után csakhamar elértük a fallóskúti pontot.

A Vándor-forrás környéke szintén ismerős volt a nyári jelzésfestés idejéről, s mi Csabával megízleltük ezt az újabb utunkba eső forrást is. Kissé szintesen ugyan, de csakhamar elértük az Ágasvári turistaházat. Itt Csaba ötletére letettük egy bokorba a hátizsákjainkat, és csak az igazoló füzettel kezdtük meg a csúcsramászást. Visszaérve a turistaházhoz, zsákjainkat megleltük ott, ahol hagytuk. A turistaháztól megint egy olyan útra tértünk, ami ismerős volt. Elébb a Z-, majd a Z forrás jelzéseken haladtunk. Tudtam, hogy figyelni kell majd a jobb kanyart, ahol csak M betűk lesznek. (Ezt a Z forrás jelzést is mi próbáltuk meg felújítani, de furcsa események történtek akkor. Egyrészt megtámadtak a zümmögő sárga-fekete mezűek. Négy darázs (vagy vadméh?) döfte belém fullánkját. Ott bozótvágtam, ahol nem kellett volna. Szerencsére nem volt túl toxikus a hatás, és másnapra már alig fájt. A támadást követően a helyszínen ad hoc kalcium pezsgőtablettával kezeltem belsőleg magamat. Ekkor tudtam meg a festőtársaktól, hogy mire is jó a kalcium... Egy réten egy kisebb földüregben láttam is egy zümmögő fészket. Ott kapott el a negyedik... Szóval ez az út életveszélyes, azon kívül, hogy szinte jár(hat)atlan... Amíg én a darazsakkal harcoltam, addig a többiek beszéltek a turistaház tulajdonosával, aki épp arra dzsippelt. Azt mondta, hogy megvette a területet, s hogy itt megszűnik a turistaút, amit a darazsas rész miatt nem is bánok.)

Óvárra nem tudok jelzőket. Négykézláb másztam fel. A 754 méter magasan elhelyezett csúcskőnél azt mondtam Csabának:
- Ehhez képest az Ágasvár kismiska...
Akkor tényleg azt éreztem, hogy Ágasvárra sokkal könnyebb volt a feljutás. Viszont az Óvár leírhatatlanul gyönyörű! Igazából nem tudtam elkülöníteni melyik része sánc, melyik gerinc. De mindegy is, lenyűgözően varázslatos az a szűk földél, amin az ösvény vezet. Ez volt a túra legklasszabb helye. M jelzésen hamarosan ismét elkaptuk a Z forrás jelzést. (És én emlékeztem újra a nyári festésre: Nem messze a darazsas helytől teljesen nyoma veszett a jelzésnek. Viszont kaptunk egy kedves felhőszakadást. Próbáltam megkeresni a jelet, de nem leltem rá. A víz zúdult ránk. Térkép, tájoló, délre kell tartani, s valahogy lejutni Keresztesre. Akkor nem találtunk el ide, és valahogy leereszkedtünk az Óvár meredek oldaláról a Csörgő-patakhoz. Ronggyá áztunk. Mátrakeresztesen az ABC előtt találtunk menedéket, bár akkor már jobban nem tudtunk volna megázni, s addigra az eső is alábbhagyott. Az átázott pólómat levettem, mert fáztam benne, majd mérlegelve a helyzetet, a "Ha az ember őrült, akkor legyen teljesen őrült!" jelszóval bementem - félmeztelen, ázott verébként - a kocsmába egy jégkrémért egy borús, estébe hajló nyári délutánon.)

A Hideg-kút nevű mozgó ellenőrző pont felé kezdett sötétedni. Én végig a Hidegkúti turistaházról beszéltem Csabának, az volt a festőtábor bázishelye. Vártam, hogy előbb-utóbb odaérünk. Nem emlékeztem arra, tavaly hol, s merre volt a pont. Egyre reménytelenebbnek tűnt, hogy odatalálunk, s egyre váratlanabb emelkedők jöttek, amik igazából már nem hiányoztak. A turistaházat elkerültük, a forrást is, mert az meg a turistaháznál van, sőt be van vezetve a turistaházba is... A leírás 4 km-es távadatát, úgy éreztük már jóval túlléptük, a pont meg még sehol, ám egyszer csak kis tábortüzet észleltünk, s tudtuk a ponthoz érkeztünk. Így már rémlett a múlt. Tavaly is ugyanez volt, ugyanitt. A sötétben vaku villant felénk váratlanul, akárcsak tavaly. 6,6 km volt már csak hátra.

Az utolsó távnak indultunk neki. Gyakorlatilag szintemelkedés nélküli rész ez, s én tudtam szőlőgyümölcsök mellett megyünk majd el, de előtte nyílegyenesen kell menni az erdőtlen, bokros pusztaságon, s ott jelzés alig lesz. Az erdőből kiérve gyanús zajok szűrődtek ki a bokrok mögül, amit röfögésnek találtunk. Botokat kerestünk önvédelmi fegyverül. De Holdnak, csillagoknak mégsem csináltunk cirkuszt, mivel nem ért minket vadtámadás, mi meg nem erőltettük. Idővel eldobtuk fegyvereinket, s hamarosan a szőlőkhöz értünk. Merő véletlenségből bekerült néhány szőlőszem a számba, de nem volt még igazán megérve. És merő véletlenségből bekerült néhány fürt szőlő Csaba hátizsákjába. (A célban, amikor pakolászott a hátizsákjában és a kezébe akadt a zacskó szőlő, meg is kérdeztem tőle lehetőség szerint úgy, hogy minél többen hallják: "Mennyiért vetted a szőlőt?".)

Pásztón aztán győztesekként kerestük a célt. Néhány embert kérdeztünk meg a városi sötétben, míg végül 21 órakor, fél órával szintidőn belül befejeztük az M betűk vadászatát.

Az emléklap és a kitűző átvételekor megköszöntem a túrát, s azt hogy ismét megtudhattam, mi a magyarok istene...

A második teljesítésért járó kitűzőn a gyöngyöspatai templom képe díszelgett, ami talán az ország legszebb temploma, de mivel a túra nem érinti a települést, szerintem nem a legjobb választás. Mindegy, a tavalyi kitűzőmön is olyan víz van, amit nem láttunk, s csak tippelem, hogy az a Hasznosi-víztároló. Csaba sporttárs is ilyen vizes kitűzőt kapott, lévén ő először teljesítette a hatvanat.

Csakúgy mint előző évben, a célban most is volt vegetáriánus kaja, idén krumplileves alakban. Szeretem a krumplilevest. Akkor miért nem ettem belőle? Nos, a következő történt: Túlméretezték a túralátogató hústnemevők létszámát, és nagy kondérral főztek levest nekik, ebből adódóan túl sok lett a leves. Az ételosztó nő mindenkitől érdeklődött, kérnek-e belőle. Előttem szedett két embernek, csak hogy úgy, hogy a gulyásos bográcsból a szedőkanalat áttéve a vegetáriánus kajába. Nekem innentől ez már nem volt kóser kaja. Ilyenkor már keveredik a zsíros a nem zsírossal. Ott nem kívántam ezen problémázni, szépen megettem maradék két szendvicsemet. A falra kitett "Üzenet a rendezőknek" papírra sem írtam fel semmit, de azért jó ötletnek találtam ezt az üzenési módot.

Csaba édesapjának köszönhetően, aki eljött értünk autóval, még este eljutottam Gyöngyösre.

Nem vitás, Pásztó, jövőre is jövünk!