Éjjel-nappal a Mezőföldön
Mezőföld 50 és Éjjel a Mezőföldön 40
Nagylók
2003. július 19.

Bevezetés

Pénteken este 5-kor még a menetrendeket néztem a neten, hogy, s miként tudok Gyöngyösről Nagylókra eljutni. 6-kor indult az utolsó vonat, amivel (kétszeri átszállással, közte egy PU-k közötti metrózással) negyed 23 órára Nagylókra lehet érni. Felhívtam a rendezőséget, hogy van-e szállás. Van, de hálószákot kell vinni - tudtam meg -, és hogy minden vonathoz kimennek. Akkor még hazarohantam hálózsákért, és úgy mentem - immár hálózsákkal kiegészítve felszerelésemet - a vasútállomáshoz.

Este, negyed 11 tájban szálltam le Nagylókon. Ezzel a vonattal más nem jött a túrára. Az állomáson várt az egyik rendező, vele beszéltem telefonon. Mondta, hogy van egy hosszabb út, meg egy rövidebb. A rövidebbet választottuk. Kiszalagozott úton haladtunk, először egy kukoricatáblán keresztül, majd kisebb erdős részen át jutottunk el a művházhoz. Alkalmi "túravezetőm" lámpást nem hozott magával, ezért én ajánlottam saját lapos elemmel működő világító készülékemet. De azt mondta, hogy nem kell. Ennek köszönhetően a sötétben néha alig láttam, hogy merre jár előttem. Egyszer belerúgtam valamibe. Valószínűleg egy süni lehetett, mert morgott is érte. Nem tudta, hogy nem szokásom nekem sündisznókkal focizni... Meg ugye az orromig nem láttam, nem még a lábam elé...

Nagyon kevesen voltunk túrázók a szálláson. De azért összeakadtam ismerősökkel, SétáLóssal és Túsnyikkal, meg B. Valival. A rendezők rögtön krumplilevessel kínáltak és görögdinnyével. Mondtam, hogy nem eszek húst, és olyan ételt sem, amiben virslidarabok úszkálnak, ezért egy idő után felhagytak a levesre való rábeszélésre. Egy darab dinnyét viszont elfogadtam. A zuhanyzó a művelődési ház mellett egy külön épületben volt, azt még felderítettem, utána hálózsákba bújtam.

Nappal

Reggel korán keltem, hogy 5:30-kor indulni tudjak. Ennek meg is lett az eredménye, hiszen az 501-es rajtszámot sikerült megszereznem, első 50-es indulóként. Valiékkal akartam együtt menni (bár ők a 60-ason indultak, de az első 20-25 km közös), de türelmetlen voltam, s elindultam 5:30-kor, azzal, hogy majd utolérnek. Nem értek utol, ezért szinte végig egyedül mentem. Az utolsó 10 km-en kerülgettük egymást egy háromfős csapattal, velük beszélgettem keveset.

Az első ellenőrző pontig, Sárkeresztúrig viszonylag egyhangú volt a táj. Itt beterveztem egy boltot, és szerencsére pont útba is esett egy. Vettem élelmet, és egy lapos elemet éjjelre. A falu végén egy kocsma előtt volt a bélyegzés. Az első említésre méltó esemény ezután történt. Ahogy kiértem a faluból, észre vettem egy kutyát. Aztán még egyet, majd még kettőt. Ezzel nem is lett volna baj, de pont arra kellett mennem, amerre ezen négylábúak tartózkodtak. Valami önvédelmi eszközt kerestem az út mellett, amit egy tüskés többágú bokordarabban meg is leltem. Megközelítettem a kutyákat, bár fegyverem hatékonyságában nem teljesen bíztam. Szerencsémre nem akartak a kutyák semmit tőlem, de ez kölcsönös volt... Később megláttam a gazdájukat is. Egy szeméttelep volt ott az út mellett, ahol is egy férfit láttam, aki igen komoly munkában volt, az egyik szemétkupac tetején. Úgy gondolom, neki ez a főállása lehet...

A Sárkány-tóból nem sokat láttam, azaz semmit, csak egy nádast. A leírás szerint hazánk legsósabb tava ez.

A következő ellenőrző pontra, ami egy hídnál volt, hamarabb elértem, mint reméltem. Már majdnem örültem is gyorsaságomnak, mikor is kiderült, hogy nem én voltam gyors, hanem az ellenőrző pont volt 3 híddal korábban, mint rendesen lennie kellett volna... A pontőrök horgásztak, és ez a hely biztos jobb fogást ígért... Azért elárulták, hogy melyik az a híd, ahol a csatornát balra kell követni.

A következő pont (Nagyhörcsöki híd) megtalálása kis fejtörést okozott, a leírás szerint ugyanis a csatorna mellett kell menni végig a hídig. Ezzel szemben műúton balra még néhány km-t kellett megtennem, miután egy - a csatornát keresztező - műútra értem. A ponton elárulták, hogy a leírásban említett 19 km helyett már 24 km-t jöttünk, mert magántulajdoni okok miatt nem lehetett a régi útvonalon jönni, és ez kerülőt okozott. A ponton jól esett a vajas kenyér hagymával, amit kaptam. (Örülök, ha zsíros kenyér mellett más lehetőség is adódik. Itt lehetett választani.) Víz lett volna, de most inkább pénzes, de hűtött kóla mellett döntöttem. Indultam tovább.

Itt következett számomra a túra egyik legszebb része, a Sárvíz gátja, ami egyúttal meg is fékezte egyik kialakulóban lévő poénomat, miszerint a Mezőföldön csak mező van és föld... Ugyanis van víz is, méghozzá nagyon sok víz. És van hozzá rengeteg vízi madár, akik nem bújnak ám el úgy a túrázók elől, mit a Körös 50-en, ahol egyet nem láttam... Most kárpótlást kaptam vízi madarak látványából. Ami érdekes volt a Sárvíz gátján, hogy sok fa a part helyett 1-2 méterrel a part előtt volt a vízben. Láttam egy fekete kígyót is egy pillanatra a gátról a folyó felé csúszni-mászni. Egy elhalt faág, melynek teteje a víz felett volt, alkalmasint néhány mocsári teknőcnek adott napozásra kiváló alkalmat.

Legelésző tehéncsorda között vezetett az út. Alkalmam nyílt megfigyelni, hogy a kis bocik körében is divat a fülbevaló, egy-egy műanyag ízé fityegett mindkét fülében annak is, amelyikkel hosszasan bámultuk egymást. Marhák - gondolták a tehenek a túrázókat látva... Fülbevalós bocik, fényképezőgépem meg nincsen - gondoltam ugyanekkor.

Hamarosan egy villanypásztorhoz értem, ahol a kerítés le volt zárva. Ügyködött ott két ember, mondtam, hogy nekem arra kéne továbbmennem. A villanypásztort szerelték, pont nem volt benne áram. Így hát átbújtam a vezetékek között, a pólóm felakadt benne, de gyorsan kiszabadítottam magamat. Az egyik férfi megkérdezte, hogy tájékozódási futáson vagyok-e? Nem tudom miből gondolta, mert a futás most még gondolatban se fordult meg a fejemben...

A villanypásztor vonalát követve, majd egy vasútvonalon átjutva hamarosan Sárbogárdra értem. Itt a Szandi presszónál volt a következő ellenőrző pont, ahol igazolás után egy pohár tonicot töltöttem magamba, és leültem egy kicsit enni.

Innentől megváltozott a táj, elmaradtak a csatornák, vizes részek

"Országútra érünk, és Kislókon vagyunk" - olvastam a leírásban. Azon az országúton még jó pár km-t kellett megtenni az ellenőrző pontig, ami nem is a kocsmában volt (mint a leírásban), hanem a Lóki-patak hídjánál. Itt pihentem egy kicsit, ettem-ittam. Innentől többnyire egy 3 fős társasággal együtt mentem, ami jó volt, mert oldották magányomat. Kisebb dombok között haladtunk tovább a patakot követve. A domboldal árnyékos részein birkák hűsöltek. Később még egy kerítésen is át kellett mászni, egy újabb birkákkal tarkított domboldal mellett, ahol egy nagy gazdasági épület is volt. Ezután nemsokára a Biller nevezetű helyre értünk, mely egyben az utolsó igazolópont volt. Itt vízkorlátozással szembesültünk, mindenki fél liter vizet kapott csak. Innentől a vasút melletti szekérúton haladtunk egészen Nagylókig, ahol már csak a cél felderítése volt hátra, ami különösebb problémát nem okozott.

A túra érdekességei a helyenként kikerülhetetlen pocsolyák voltak, amikkel az utolsó szakaszon is sűrűn találkoztunk.

10:50 perces menetidővel értem be a célba, ahol első teljesítőként csak színben különböző jelvények közül választhattam az oklevél mellé.

Két túra között

A szervezők virslivel, teával és dinnyével várták a célba érkezőket. Miután előző nap elárultam, hogy nem eszek húst, vajas kenyeret kaptam, rengeteg hagymával, uborkával, valamint egy jókora görögdinnyeszeletet. Ez a rendezői figyelmesség nagyon jól esett.

Az éjszakai túrákon 21 órától lehetett indulni, ezért maradt néhány órám a regenerálódásra, ami rám fért, ugyanis a talpam már 5 km-től elkezdett fájni. (Ez máskor is előfordul, de olyan 20-25 km után...) Ezt a néhány órát egy kis fekvéssel, olvasással, beszélgetéssel töltöttem. A fekvést hamar megunva, kimentem olvasni a művház elé, ahol passzívan belecsöppentem egy kisebb topictaliba, aljas módon nem felfedve kilétemet... Igazából addig gondolkoztam ezen, hogy végül feloszlott a csapat.

Gondolkodtam, hogy este a 20-as, vagy 40-es távon menjek-e? Kezdett helyrejönni a talpam, és gondoltam, este dupla zoknival megyek, ellentétben a nappali túrán, ahol csak egy pár zokni volt a lábamon.

Lassan közeledett a 9 óra, gondoltam ideje lesz nevezni.

Éjjel a Mezőföldön

SétáLós Bácsival és Túsnyikkal terveztem indulni, akik a nappali 60-as után a 40-es távra neveztek. Mivel csak 50 Ft volt a nevezések között a különbség, úgy döntöttem, hogy a 40-esre nevezek, és 20-nál eldöntöm megyek-e tovább. Egy Marika nevű lány jött még velünk.

Ez volt az első olyan túrám, amikor nem vittem hátizsákot. Csupán víz, zseblámpa, tartalék elemek, és az igazolólap volt nálam.

Az első lépéseknél kiderült, hogy jó ötlet volt dupla zoknit húzni, nem volt gond a talpaimmal.

Sárkersztúron keresztül Sárszentágotára jutottunk, ahol nagy nehezen akadtunk rá az ellenőrző pontra. Innen vissza kellett menni Nagylókra, a művházba igazoltatni. Ekkor már olyan 15 km-t megtehettünk, és határozottan úgy éreztem, meg tudom csinálni a 40-et is.

A nagylóki tavak következtek. Itt nagyon elkeveredtünk. Pedig az a lány, aki velünk volt, ő rakta ki a szalagokat azon a részen, és délelőtt ott volt pontőr. Azt mondta, hogy a szalagozás az a 10 km-eseknek volt délelőtt. Persze arra kellett volna menni. Itt sikerült beleesnem egy pocsolyába, jobb nadrágszáramon és a cipőmön kábé 1 cm vastag sárréteg képződött. Akkor valahogy nem tudtam ezen nevetni, nem úgy, mint a többiek...

Nagy sokára megtaláltuk az ellenőrző pontot. A pontőrök igen komoly alkoholos befolyásoltság állapotában lehettek. Azt mondták, hogy nekünk még egyszer arra kell mennünk, és igazolnunk náluk. Pedig ilyesmiről szó se volt a leírásban. Továbbmentünk, megint elkavartunk. Abba maradtunk, visszamegyünk Nagylókra azon az úton, amelyiken jöttünk, mert azt legalább már ismerjük. Ismét elmentünk a pontőrök mellett, Túsnyik poénból újabb igazolást kért tőlük, erre mi is odatartottuk a lapjainkat. Gondolkodás nélkül bélyegeztek újra. Az egyiküknek gyanús volt, hogy nem-e minket láttak nem sokkal azelőtt... Eddigi túráim legsúlyosabb pontőrei voltak itt...

A két fiatal barátom nagyon berágott a sok felesleges időveszteség miatt, amit a kavarással okoztunk magunknak, és le is hagytak minket. Akkor döntöttem el, hogy nem folytatom, tudtam, hogy nem várnának meg. Pillanatig gondolkoztam, hogy most akkor megharagudjak-e rájuk, de ezt a lehetőséget - szerintem helyesen - elvetettem.

Visszaérve a művházhoz kiszálltunk Marikával a versenyből. Kicsit bosszantott, hogy éreztem még magamban erőt 20 km-hez, de nem akartam egyedül menni, és mivel a szintidő fele is eltelt, igen sietni kellett volna. De jó ez így, így is szép emlékké vált ez a hétvége.

Utóhang

Pár percig újragondoltam az egészet, átgondoltam, hogy ez mennyire számít feladásnak...

Végül is nem lettem szomorú.

Elmentem zuhanyozni, kimostam a nadrágom saras szárát, megmostam a cipőmet, aztán még ettem valamit, és aludni tértem. Reggel korán felkeltem, 6-tól már ébren voltam. Kis lustálkodás után felkeltem, összecuccoltam. 7 óra után elindultam, mert olyan információt kaptam, hogy 7:30-kor megy Sárbogárdra vonat, és ott majd lesz gyorsvonat. Kerestem egy boltot, vettem kekszet. Szép lassan kimentem a vasúthoz, már épp lemondva arról, hogy elérem a vonatot. 7:30 után értem oda, vonatra vártak az állomáson. A pénztárnál megkérdeztem, elment-e már a sárbogárdi vonat, mondta a nő, hogy mindjárt megy. Kértem jegyet.
- Legközelebb hamarabb gyere! Ha most nem lennék itt, nem kapnál jegyet...

Ez először érdekesnek tűnt, aztán kiderült, hogy a vonathoz is neki kell kimenni. Azért sikerült eljutnom Sárbogárdra, ahol egy órát vártam. Sárbogárdon a Délibe induló sebesvonatra szálltam fel, hogy ne aludjak el inkább álltam az ablaknál. Nagyon fáradt voltam. A Déliből metrón a Keletibe, aztán fel egy olyan vonatra, aminek az egyik fele Hatvanból személyként továbbmegy Egerbe. Arra ébredek, hogy a lábamat rázzák, a kalauz az ajtóban... Sose aludtam még így el vonaton... Azért sikerült leszállnom Vámosgyörkön.

A gyöngyösi vonatról akkor szálltak le az EFOTT-ról hazafelé tartó fiatalok. Felszálltam a vonatra, ami még egy óra múlva ment csak. Találtam a vonaton egy igazolványt pénzzel, bankkártyákkal együtt, odaadtam egy MÁV-os hölgynek, hogy találtam, és talán még itt van a gazdája. Bemondták többször is, hogy várják az illetőt a forgalmi irodában. Remélem eljutott hozzá valamilyen úton.

14 óra körül értem Gyöngyösre, ahol is megláttam Túsnyikot, aki szintén azzal a vonattal jött Vámosgyörkről, amivel én. (Csak ők nem 7:30-kor indultak el, hanem vagy 3 órával később... Mégse jutottam hamarabb haza.)