Barcika 65
Kazincbarcika
2003. február 15.

65 ezer métert mentem. Felfoghatatlan. Eddigi életem legnagyobb kalandja volt. Akkor élménybeszámolok:

Pénteken leléptem a munkahelyről kicsivel korábban, el se kéredzkedtem. Mindegy, engem mostanság kevés dolog érdekel. Vonatra pattantam, miután zseblámpát, elemózsiát szereztem be. Vámosgyörk-Miskolc-Kazincbarcika. Kazincbarcikán felderítettem a szállást, miután az összes szembejövő kiscsajtól megérdeklődtem, hogy merre is van a kollégium... Egy négyágyas szobát kaptam, ahol péntek este egyedül voltam.

Szombat reggel felöltöztem, három zoknit húztam mindkét lábamra, hogy ne fázzanak. Elindultam. Felderítettem a rajthelyet. Neveztem az 50 km-es távra. Elindultam, de kisvártatva ráeszméltem, hogy elfelejtettem kifizetni a nevezési díjat, bár az is igaz, hogy nem is kérték. Ugyanígy felejtettem el a kétnapi szállásdíjat kifizetni, amit szintén a rajtnál kellett volna. Jól kezdődik - gondoltam. Többnyire magányos farkasként mentem egy darabig, amikor is szóba elegyedtem egy Vali nevű lánnyal. Ő a 65-ösön ment ismerőseivel. Egyszer egyik ellenőrző pontnál elhagytam őket, mivel megálltak falatozni. Később viszont újra találkoztunk. (És megint a nők. Kikészítenek...) Rábeszélt a 65-ös távra. Azt mondta, elég jól megyek, bírni fogom a 65-öst. 17 óra volt a szintidő a 65-ösön, de a nagy hó miatt 3 órával megemelték. Kellett is. Kevéssel a 20 óra menetelés után célba értem. Mikor beértünk Kazincbarcikára, és az utolsó métereket tettük meg, hajnali fél három lehetett. Annyira fáradt voltam, hogy részegséget éreztem. Furcsa érzés volt.

Bánhorváti, Dédestapolcsány, Uppony, Mályinka, Tardona. Ezeken a településeken ment keresztül a túra. Nehezen tudom elhinni, hogy képes voltam megcsinálni.

A túrán egy olyan srácot követtünk, aki képes volt menés közben elaludni. Én még ilyent nem láttam. Viszont nélküle biztos nehezebben haladtunk volna, mert elég profin tájékozódott. Felfoghatatlan: megyek, közbe meg bealszok. Vannak csuda dolgok...

A túra alatt - szokás szerint -, ki volt kapcsolva a telefonom, máskülönben lemerült volna. Anyukám ezért nem tudott elérni. Aggódott értem. Annyira, hogy felhívta a rendőrséget. Azok kinyomozták, hogy melyik kollégiumban van a szállás, megadták a telefonszámot, stb... Szóval a rendőrséggel kerestetett. Valaki később felhívta, hogy találkozott velem, és továbbmentem a 65-ös távon, meg hogy jól vagyok, ne aggódjon. Az 51 km-es e.p.-n (e.p. = ellenőrzőpont) felhívtam anyukámat, hogy a terv (50 km) teljesítve, de nem akartam neki elmondani, hogy még tovább megyek. Ő se mondta, hogy a rendőrséget is felhívta már... A célban mondta nekem egy férfi kétszer is ezt, de fáradt voltam, és el se hittem amit hallottam. Azt hittem hülyítenek...

Telihold vezette utunkat. Lámpásom laposeleme erőteljesen gyengülni kezdett. Szerencsére a Hold oly nagy fényt bocsátott a Földre, hogy kikapcsolt lámpák mellett is haladni lehetett sok helyen.

A srác, aki vezetett minket, az utolsó pár kilométeren előrement, meghagyva nekünk, hogy a piros jelzésen kell végig haladnunk. Amikor kiértünk az erdőből, és már láttuk a várost, akkor egy kicsit elvesztettük a jelzést. Nagyon ideges lettem... Elindultunk rosszfelé, de mivel nem volt egy fia jelzés sem, mondtam Valinak, hogy menjünk vissza az erdőig. Aztán jöttek még utánunk néhányan, ők akadtak rá végül a jelzésre. Kalandos volt.

Mára szép emlékké nemesült minden perce a Barcika túrának.