Bükk-fennsík 50
avagy "sötét nadrágban az úton futok"
Lillafüred
2003. június 28.

Lillafüredre fél tíz előtt érkeztem, ahol a kisvasútállomáson rövid sorban állás után neveztem. Ekkor még nem sejtettem, hogy életem egyik legnagyobb küzdelme előtt állok. Könnyű túrára készültem, mivel az utolsó két teljesítménytúrán számomra is meglepően jó formában voltam. Az 1040 m szintemelkedés nem tűnt soknak, ezért is számítottam könnyen teljesíthető túrára.

Nevezés után a rajtban megvásároltam a Bükk forrásai túramozgalom mindkét részének igazolófüzetét, számítva azzal, hogy egy-két forrás igazolását a túra alatt meg lehet ejteni.

Azzal kezdtem a túrát, hogy eltévedtem. Na jó, nem volt nagy eltévedés, csak a P sáv ellenkező irányába indultam el. Nem akartam megkérdezni a rajtnál merre is kell elindulni...

A Hámori-tó partján észleltem az iránytévesztést, és visszafordulva jutottam arra az elhatározásra, hogy bizony én a nyakamba akasztom a tájolót, hogy kéznél legyen. Eddig még sose volt rá szükség teljesítménytúrán. Lapult csak mindig a hátizsákban. (Most jó volt, mert a leírásban gyakran égtájak voltak megadva, olyankor csak ránéztem a tájoló iránytűjére, s rögtön tudtam jó irányba megyek-e.)

10 perc ment el ezzel, és még mindig Lillafüreden voltam.

A Bársonyos-forrásnál felírtam a kódot a frissen vásárolt igazolófüzetbe (BF déli rész).

Az Őserdőnél, egy sziklánál őzre lettem figyelmes. A vad elszaladt, amikor meglátott. Gondoltam, letérek pár métert a jelzett ösvényről, és megnézem a sziklát. Felmentem a sziklához, ahol nem várt jelenet tárult szemem elé. 5 fiatal őzet zavartam meg, riadtan szaladtak a kis buták, nem sejtve, hogy most nem a vadász közeledik feléjük.

A Megyehatár ellenőrző ponton rövid kitérőt ajánlottak a Tamás-kútjához. Mondták, hogy onnan hoztak ők is vizet. Lementem, felírtam a kódot. Nem ivóvíz - olvastam. Visszamentem, izzadtam, nagyon meredek volt. Még visszatértem a pontőrökhöz, hogy az van a kútra írva, nem ivóvíz. Erre azt mondták, hogy az csak megtévesztés, és nem tudják ki lehetett az a gaz, aki ilyet mázolt a kútra.

A Kis-kőháti parkolónál az igazoló ponton multivitamin pezsgőtablettát kaptam, és vizet. Ez jó volt, mert általában doppingolom ilyesmivel a testemet, de most nem hoztam magammal.

Két helyen eltévedtem. Egy helyen azért, mert kihagytam egy sort a leírás olvasásakor. Ez nagyon csúnya volt... Ez miatt egy kisebb kört mentem, míg végül ugyanoda lyukadtam ki. Ráadásul, amelyik ösvényre rosszul betértem, az első két P jelzés át volt X-elve, de a harmadik már nem. Én meg balga módon a harmadiknak hittem. A tájolóm is azt erősítette meg, de csak azért, mert egy sor a leírásból, és párszáz méter kimaradt az útból...

Vészesen fogyott a szintidőm. Annyira, hogy az utolsó 9-10 km-en ahol csak bírtam, futottam. Még sohasem futottam ennyit.

A túra utolsó szakasza - érzéseim, gondolataim, hangulatom:

Az úton futok. Az ösvényen futok. A tó mellett futok, és hülyén nézek ki. Fejemen kalap van, pedig már nem süt a Nap, éjszaka sötétje uralja a bükki tájat. Bal kezemben Bükk-atlasz, igazolólap, valamint a Bükk forrásai mindkét igazolófüzete. Ehhez hozzáfogom a tájolót, ami a nyakamban lóg, azért, hogy ne mozgolódjon annyit. Másik kezemben zseblámpa világít, hónom alatt fél literes palack. Szentjánosbogárkákat hagyok el, a tóban kacsák folytatják egyszerű életüket. Valami megmozdul a keskeny úton, ráirányítom lámpám fényét, egy varangy az. Srácok jönnek szembe, mit gondolhatnak? Nem törődök velük, tovább futok.

2 perc van még a szintidőmből, vajon beérek még? Meg tudod csinálni, sikerülni fog, biztatom magamat. Azzal is tisztában vagyok, hogy nem számít szigorúan a szintidő, reggel mondták a rajtban, de azért büszkeség, hiúság, stb. Úgyhogy tovább futok. A tó sarkánál eszembe jut, milyen jó, hogy reggel rossz irányba indultam el, most fejből tudom a célig az utat, nem kell keresgélni. Felmegyek a lépcsőkön, átfutok a műúton, egyenesen az alagútfeljáróig, órámra nézek, meglesz, gondolom. Fel a lépcsőkön, és be egyenesen a célba. Megcsináltam, pillantok órámra.

Eszméletlen küzdelem volt. 9:25-kor indultam, az én órámon 21:24 volt, mikor a célba értem. 1 perc. Másnap néztem meg az igazolólapot, 21:20-as célidőt írtak rá. Felemelő érzés volt e küzdelem szépsége.

Nem értem, miért mentem ilyen lassan? Talán, mert egyedül mentem végig, nem volt húzóerő. Pedig sehol nem álltam meg pihenni, csak pillanatokra inni. Kitérő, eltévedések, valamint talán gyengébb erőnlét - ezek jutnak eszembe okként. Minden esetre jól megfutattam magamat...

Nagyon tetszettek az igazolópecsétek, egyediek, ötletesek voltak. Ellenőrzőpontonként a következő nyomokat hagyták az igazolólapon:

Szinva-forrás - virág
Hollóstető - madár
Tebepuszta - napocska felhővel
Megyehatár - lombjahullott terebélyes fa
Kis-kőháti parkoló - sátor
6. mozgó EP - mozdony
Csalánosi parkoló - serleg
Jávorkút - szarvas
BNP kutatóház - házikó fenyőfával

Este Miskolcon aludtam az MTM szállóban három túrázóval, akik nem sokkal utánam értek be a célba. Vasárnap elmentem Miskolc-Tapolcára barlangfürdeni. Megérte, nagyon rég jártam ott, bár elég húzós volt a beugró, 1400 pénz.

Összegezve: ez nem egy unalmas hétvége volt!