## Van egy pont, épp ott

ahol végletekig feszített a gond
ahol a kín kipattan
ott, ahol a vak fájdalmad a földhöz vagdal
ott, ahol pöttyé zsugorodott, halott pont vagy
Ott van egy végső pont
.
a gondolat gondolája a parton kiköt
az idő kilép belőle
az anyag színes kavalkádja már nem csábítja
sikátorok között siklik, siet haza
lárvaarcok, fehér álarcok hiába csalogatják
magukhoz nem vonják
belép otthonába
egy hatalmas szobába
ahol az ablakok az égig érnek
Ott az idő megáll

van egy pont
talán a fájdalomé
talán a reménytelenségé
vagy a kietlen kín bontja meg a folyamat rendjét?
az anyag sodró kavalkádja elül
Végtelenül egyedül vagy és időtlenül

tudatom régmúlt emlék
benne:
városkép
kikötő
kis csónak
tengerkék
kövek
körben
hullámok
csapkodnak
sikátorok
szűk falak
magukba
húznak
csak sétálok
Vagy haza felé tartok?
nem tudom
köröttem maszkok, fehér lárvák, viaszfényű arcok
félek
Vagy harcolok?
nem tudom

Ott vagyok
bent a házban
lázban
izzó szívvel
csapzottan
megalázva
állok

poros függönyök nyögnek a plafonon
érzem, az éhes, szürke fal felfal, ha hagyom
ruhám régimódi, hosszú, bársony
nyom, présel a meleg
vastag anyag
mégis fázom
az ablaküveg a fekete-fehér mozaikkőtől a plafonig vezet
szárnyai kitárulnak
kintről fénycseppek áradnak
megmosdatnak, gyógyítanak

Nyugszom,
Bennem a táj
Minden száll, pulzál
Mégis mozdulatlan
Csak áll
És néz
Ég a szem
Tekintete rám lel
Engem kémlel
Hozzám beszél
Minden
Engem kér

Én vagyok a világ levegője
Csak engem lélegez, szép lassan, ki és be
Mellkasa emelkedik, süllyed
Finoman beszippant, majd lágyan kienged
Szép lassan, ki és be
Én és Te

Mert a kettő között van egy pont
Talán a megnyugvás pontja
Tán az új reményé
Vagy a lélek békessége adja ezt a csendet?
Az anyag sodró kavalkádja elül
végtelenül vagyok, egyedül, időtlenül…

Ott
Ahol kilépsz az időgondolából
A gondolatok csapongó sodrából
És a vágy csak lágy
Benned mégis erős
A cél
Élesen világlik
Minden él

Ott
Ahol önmagad vagy
A Végtelen
Egység
Az Öreg
Időtlenség
Van egy pont
Éppen
Ott