A VÁRKASTÉLY TITKA

REGÉNY

IRTA: 
CHARLES HUGÓ

FORDITOTTA: 
MARGITTAI SZANISZLÓNÉ

HELLAS KIADÁS

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2018
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-963-417-277-2 (online)
MEK-17727

TARTALOM
Uton.
Megérkezés.
A lezárt szoba.
Feltámad a halott!
A toronyszoba.
A brilliánsgyürü.
A tacskó.
Egy kedves öreg ur.
Ismerkedés.
Jacquet közbelép.
Aline elhatározása.
Az utolsó arckép.
Ujra Versaillesben!

Versailles-ben fényesebbnél-fényesebb udvari fogatok méltóságteljesen gördültek be a királyi palota rácsos kapuján. A diszhintók hátsó bakján, főnemes gazdáik családi szineiben pompázó, fehér parókás lakájok ültek, a lovak előtt fullajtárok szaladtak, fáklyáikkal világitva az alkony mindjobban mélyülő homályát. A fogatokból kiszállók elözönlötték a versaillesi palota márványlépcsőjét. Nem csoda, ha e sok ragyogás és szinpompa között, a kastély udvarán összetömörült, most már üresen várakozó diszhintók sorában rögtön szembetünt egy egyszerü, teljesen fekete batár, amelynek oldalain a lakájok hiába kutatták vizsga szemekkel a családi cimert.
- Ugyan honnan jöhetett ez az özönviz előtti bárka? - csufolódott egyik hercegi lakáj.
- Valami vén szipirtyó jöhetett benne - vetette oda egy másik.
- Tévedsz, - ellenkezett egy arrahaladó udvari lakáj - ebben a kocsiban egy szép, fiatal dáma ült. Magam segitettem ki.
- Egyedül jött?
- Dehogy. A férjével.
- Valami vén Kékszakáll, mi?
- Megint tévedsz. Elegáns, szép, fiatalember. Nem tudom, kik lehetnek.
Az udvari lakáj a dolgára sietett. A többiek, még kiváncsiabban tömörültek a fekete gyászhintó köré.
- Hollá, barátom, hogy hivják a gazdádat? - kiáltotta egyik.
A fekete libériás kocsis, aki mereven és érzéketlenül ült a bakon, nem felelt.
- Párizsban az ilyen hintó manapság csodaszámba megy, - szólt egy öreg lakáj, - de emlékszem, tiz év előtt, vidéken, sok ilyet láttam.
- Csakugyan... - bólintott egyik kortársa, - Languedocban, a Ganges kastélyban, tizenöt év előtt magam is láttam hasonlóját.
- Tizenöt év előtt... a Ganges kastélyban?
- Amikor az a hires gyilkosság történt?
- Igen. Ugyanabban az évben, mikor Ganges marquisnét megölték. - Alighogy e nevet kiejtették, a feketelibériás kocsis, ostorával pompás, ébenfekete lovai közé csapott s a gyászhintót az udvar leghomályosabb sarkába irányitotta.
Mialatt a lakájok az udvaron szórakoztak, a kastély belsejében az udvari ceremóniák egyik legfényesebbje folyt le. A király lefekvése! Mert a király nem ugy kelt fel, feküdt le, öltözött, evett, aludt, élt és halt meg, mint más közönséges halandó.
A nap legünnepélyesebb két mozzanata a király felkelése és lefekvése volt. Ennek a királyi fantazmagóriának egyik legérdekesebb részlete a gyertyatartó átnyujtása volt. Mikor a király, fáradtságát jelezve átment a hálótermébe s az udvari pap fenhangon imádkozni kezdett, jelt adva az általános ájtatoskodásra, ez ima bevégeztével a király felemelte az ágya melletti asztalkán álló arany gyertyatartót és saját fenséges kezével átnyujtotta egyik kiválasztottjának. E kiválasztott átvette a gyertyatartót és a királyhoz lépett, aki bizalmasan nehány szót váltott vele.
Ezen az estén a király már ott térdelt káprázatosan pompás királyi ágyának emelvényén, a Paoló Veronese festette menyezet alatt, aranybrokát imazsámolyán, mély ájtatosságba merülten. A terem néma csendjét csak az udvari pap halkan zsongó imája zavarta. Csak egy valaki merte ezt az áhitatos csendet megzavarni. A szépek szépe, Montespan marquisné, aki már tizenhárom esztendeje élvezte a király kizárólagos kegyeit. Montespan marquisné kiváncsi tekintete két ismeretlen arcon függött a terem sarkában. Egy fiatal kapitány, a királyi dragonyosok egyenruhájában, karján egy fiatal nővel. Montespan marquisné élénken hajolt szomszédjához, Lorges marsalhoz.
- Marsal ur... egy szót!
- Vigyázat marquisné... a király imádkozik.
- Forduljon egy kicsit balra... ott a sarokban, a harmadik sorban... - sugta a marquisné, - látja azt a fiatal dragonyostisztet?
- Azzal a fiatal hölggyel a karján... nos?
- Ismeri?
- Hogyne. Alattam szolgált.
- Hogy hivják?
- Christian kapitány. Más nevét nem ismerem.
- Na de... ez nem név. Mi a családi neve?
- Nem tudom. Senkise ismeri a családját. Lehet, hogy kalandor, de mindenesetre szerencsefia. Egy szép napon felbukkant az ezredünkben a király sajátkezüleg irott parancsából. Közelebbit nem tudunk felőle. Tagadhatatlan, hogy a helyét nagyszerüen megállta. A legutóbbi összecsapások alkalmából halálmegvető bátorságával és főleg a helyzetekszülte bámulatos, ötletszerü leleményességével, nem egyszer segitette győzelemre az ezredet. Szégyenkezés nélkül bevallom, hogy e fiatal kapitány nélkül, ma nem a diadalmas Lorges marsal, hanem egy csufosan megvert hadvezér volnék.
- Egy ilyen embernek legalábbis ezredesnek kellene lennie!
- Tökéletesen igaz. Nem is képzelhetek egyebet, minthogy a királyi kegy e késésének valami titokzatos oka lehet.
- Furcsa!... és hogy került ide ma este?... a Mars teremben az ünnepélyes bemutatásnál nem szerepelt.
- A király mentesitette a bemutatkozás alól.
- Hát ez igazán furcsa!... vajjon miért?
- Bizonyára azért, mert az egész udvar előtt nem mutatkozott be egyszerüen Christian néven, ami bizonyos, hogy csak egy felvett név.
- Lehetetlen, hogy ezzel az arccal és ezzel a megjelenéssel valakinek ne legyen nemesi rangja és neve.
- Talán elveszitette.
- Miből következteti?
- Tulzottan vakmerő bátorságából. Igy csak az halmozza a hőstetteket, aki a maga emberségéből akar valamit elnyerni. Visszanyerni, amit elveszitett.
- Elveszitett?... milyen játékon?
- A bün játékán.
- Lám, lám!... az imént még regényhős volt a kapitánya, most meg már gazember!
- Maradjunk csak a hősnél, marquisné. És mégis... nézze ezt a szép, fiatal és máris elborult homlokot, ezt a sápadt, tulkomoly, mondhatnám szomoru arcot... Fogadok, hogy ennek a fiatal embernek valami családi titok nehezül a lelkére. Valami sötét, drámai titok... Vigyázat, a király felemeli a fejét!... az Égre kérem marquisné, hallgassunk...
- Ellenkezőleg!... most kezdünk csak igazán beszélni! - mosolygott a marquisné, mert mindenáron tudni akarom, hogy ki ez a fiatalember voltaképen?
- Kérdezze a királytól. Mert ezt egyedül ő tudja.
- Ah!... és miért van itt ma este Versaillesban ez a kapitány?
- Szabadságot jött kérni. Most nősült.
- Meg fogja kapni. Felelek érte. Majd ráveszem a királyt. Nem akarom, hogy a kapitány többé az udvarnál mutatkozzon.
- Miért?
- Mert... a felesége tulságosan szép. Bizonyos, hogy a király szeme megakadna rajta.
- Megnyugtathatom. Ez a fiatalember még ma éjjel elutazik Délfranciaországba, a birtokára és magával viszi a feleségét, akit ön méltó vetélytársának itélt.
Christian kapitány házasságáról époly keveset tudtak, mint róla magáról. Tudták, hogy dusgazdag, de mégsem élte a gazdagok kifelé pompázó életét. Párizsi palotájának ablakai az év nagyrészén át zárva voltak s a boltives, hatalmas kapu felett nem ékeskedett családi cimer, mint minden nemesi palotán. Egy napon e palota kapuja előtt egy csukott batár állt meg, amelyből Christian kapitány egy menyasszonyi ruhás fiatal leányt segitett ki. A palota személyzete csak ebből következtethette, hogy a kapitány megnősült. Azóta egy hónap telt el s a palota továbbra is komoran elzártan maradt.
Igy álltak a dolgok azon a májusi napon, amelynek estéjén, XIV. Lajos lefekvésének ünnepségén Christian kapitány először jelent meg a versaillesi kastélyban fiatal feleségével.
Christian azzal magyarázta Aline-nak, Versailles-ba jövetelüket, hogy a királytól kell a szabadságát kérnie. Ám, alighogy beléptek a kastélyba, egyik udvari hivatalnok a király megbizásából máris átnyujtotta Christiannak a kérvényezett szabadság engedélyezését. Aline azt remélte, hogy miután céljukat elérték, visszafordulnak és hazatérnek. De Christian anélkül, hogy magyarázatot szolgáltatott volna, tovább vezette karján a belső termek felé áramlók tömegében. Aline csak akkor ijedt meg igazán, mikor a király hálótermének ajtaja is felnyilt előttük, ahova pedig csak a kiválasztottak léphettek be. Észrevette, hogy a pillanattól kezdve, mióta a szolgálattevő kamarás intésére e felséges küszöböt átlépték, férje arca mélyen elkomolyodott. Mikor most a király imazsámolyáról felemelkedett, Aline könyörgőn sugta férjének:
- Christian... az ima véget ért... menjünk!
- Még nem mehetünk szivecském!
- Miért?
- A király parancsa! - felelte röviden Christian.
Ezalatt a király felállt karosszékéből és felemelte a mellette álló asztalkáról a nevezetes arany gyertyatartót. Tekintetét végigjártatta a jelenlévőkön. Minden szem olyan mohón figyelte a királyi gyertyaláng imbolygó fényét, mint egy vezércsillagot. Ki lesz a szerencsés, akinek ma este megadatik, féltérdenállva ez égő gyertyával világithatni a király felkent személyének levetkőzésénél?
XIV. Lajos egy kézlegyintésével szétháritotta a legfőbbrendek első sorát, egy ujabb kézmozdulatára az udvaroncok második sora is szétnyilt. A tulfeszitett csendben valakinek odanyujtotta az égő gyertyát. Minden tekintet a halálsápadt, ismeretlen arcon függött. A kiválasztott hirtelen előrelépett. A tömött sorok már becsukódtak mögötte, már felhaladt a királyi ágy emelvényének lépcsőin és már féltérdre ereszkedett a karosszék előtt, amelyben a király elhelyezkedett.
- Meg vagyok elégedve a szolgálataival, kapitány, - szólt a király. - Hiven teljesitette kötelességét, megérdemli, hogy megjutalmazzam. Éppen ezért, ma reggel aláirtam az okmányt, amelynek értelmében öt birtoka egyikének a nevét viselheti. Ezután Cazilhac gróf lesz. E név szolgáljon nagyobb dicsőségére, mint amelyet levetett.
Christian kapitány a király intésére felállt.
- Felséged kegyes jósága felbátorit, hogy kegyelmét könyörögjem a szerencsétlennek, aki tizenöt év óta éli keserves, számüzött életét, - szólt lehajtott fejjel.
- Ha a toulouse-i parlament igazságosan itélt volna, halálra itélte volna! - felelte szigorun a király.
- Felség, az ő büntetése még a halálnál is rosszabb. Minden javától, rangjától megfosztották, örökre számüzték a királyságból.
- Ez mind kevés!... ugy hirlik, hogy Genfet, ahol a reformált vallás lelkes hivének játszotta ki magát, régen elhagyta. Ön bizonyára jól tudja kapitány, hol bujkál most ez az állitólagos hugenotta?
- Nem tudom felség, - felelte bizonytalan hangon, nagyon sápadtan Christian kapitány.
- Ön is szem elől vesztette, mint a rendőrségünk?... Pedig ugy mondták, hogy fenntartotta vele az összeköttetést?... hogy irt neki?
- Megtévesztették felségedet.
- Annál jobb!... Semmiképen se volna inyemre, hogy egyik legkitünőbb tisztem összeköttetésben maradjon egy feleséggyilkossal. Még ha...
- Felség, esküszöm, hogy ártatlan volt a szerencsétlen!
- Ön az egyetlen, aki hisz az ártatlanságában, kapitány. Isten és emberek előtt gyilkos marad!
- Ha felséged meghallgatna...
- Elég, Cazilhac gróf!... - vágott közbe a király. - Ön szabadságot kért?
- Nehány hónapot felség.
- Nehány hónap... az sok. Megkezdheti a szabadságát kapitány, de bármely pillanatban várhatja a behivási parancsot. Teljes készenlétben, hogy szükség esetén öt percen belül lóra kaphasson.
- Készenlétben leszek felség - hajolt meg földig a kapitány.
A király intésére egy apród átvette a kapitány láthatóan remegő kezéből a nevezetes aranygyertyatartót. Ez volt a jeladás a terem kiüritésére. Cazilhac gróf visszasietett elfogódottan várakozó fiatal feleségéhez.
- Mi történt?... mit akart a király? - sugta lázasizgatottan Aline.
- Legkegyesebb jóindulatának adta tanujelét. Cazilhac grófné vagy Aline!

Uton.
Christian kapitány ez utazásra eredetileg magányosan készült. Nem volt mersze, a languedoci vén családi fészekből elvinni feleségét. De Aline addig könyörgött, sirt, mig Christian végre is beleegyezett, hogy együtt utazzanak. Ám azért, mikor most Versaillesból visszakocsiztak párizsi palotájukhoz, megint csak rákezdte:
- Jól gondold meg Aline, mielőtt utrakelünk!... Ganges, ahogy mondtam, régen lakatlan. Ott nem találod meg mindazt a kényelmet, amelyet számodra megteremteni akarok.
- Melletted Christian, bárhol legyünk, a világ legboldogabb asszonya leszek.
Tizenkét nap óta robogtak a hatalmas batárban, amely annakidején Versaillesban a fényes udvari fogatok között oly nagy feltünést keltett. Ez éjszaka sehol sem szálltak meg. Egyfolytában robogtak tovább és Aline egyfolytában aludt a kocsi mélyében reggelig. Mikor a hajnal első sugarai bevilágitották a hegycsucsokat, Christian leeresztette a kocsi első üvegtábláját és kiszólt a kocsisnak:
- Pierre, messze vagyunk még Ganges-tól?
- Ma éjjel már ott hálunk meg, méltóságos gróf ur, - felelte a kocsis.
Christian felhuzta az üvegtáblát. E pillanatban Aline megmozdult. Pislogva nyitotta fel a szemeit, egy kicsit megrázkódott, majd mint egy álmos cica, még jobban a férje karjaiba bujt. Mikor aztán egy-két pillanat mulva egészen felébredt, a boglyas arany hajerdő alól kék szemei boldogan mosolyogtak Christianra.
- Jó reggelt férj uram!
- Hogy aludtál kis szivem?
- Tulságosan jól!... igy elaludni az időt... itt melletted... rettenetes! Az álom olyan, mint a halál. Ha az ember alszik, nem él. Pedig a mi gyönyörü boldog életünkből minden percet kár elvesziteni, ugy-e?
- Az élet! - sóhajtotta Christian, Aline aranyhaját simogatva, - mit tudsz te, gyermek az életről!
- Nem sokat!... - kacagott Aline. - Csak azt tanultam, amit a zárdában tanitottak, nem igen olvastam egyebet az imakönyvemnél és a szentek életénél. A zárdában soha, senkiről se beszéltek rosszat. A zárdából pedig egyenest férjhezmentem. - És két puha karjával átfonva férje nyakát, fejét a szivéhez szoritotta.
- Édes, drága kis gyerek! - suttogta elérzékenyülten Christian.
- Édes vagyok... drága is!... de gyerek már nem! Tiltakozom. Tizenhét és féléves vagyok. Nem szeretem, ha gyermeknek tekintenek. Azt akarom, hogy komolyan vegyenek. És ezennel ünnepélyesen felszólitom Cazilhac gróf urat, hogy kellő komolysággal tisztelje bennem Cazilhac grófnő őméltóságát! - Ez utolsó szavaitól mintegy megmámorosodva, boldog elragadtatással csapta össze kezeit. - Cazilhac grófné vagyok!... asszony... komoly asszony!...
- És tudod-e, minek köszönheted az asszonykádat? egy csepp viznek!... igen, igen, hiába meresztgeted a szemedet! Egy csepp viznek köszönheted, hogy a feleséged lettem. Na várj! El fogom neked mesélni az egy csepp viz meséjét. - Aline elhelyezkedett a kocsi ülésén és két összekulcsolt kezével átfogva térdeit, nekikészült a mesélésnek. - Volt egyszer egy fiu és egy leány. A fiu kapitány volt, a leány árvaleány. Christian volt a fiu neve, a leányé Aline. Aline szüleinek halála óta, szülővárosában, Avignonban élt egy zárdában, ahol, apja végrendelkezése értelmében, férjhezmenéséig kellett maradnia. Aline tizenhét éves koráig mitsem tudott a világról. Azt sem tudta, hogy mi egy kapitány. Egy reggel, pontosan három hónap és egy hét előtt, - a zárda kápolnájában, amelyet a templomtól csak egy függönnyel takart rács választ el, végetért a szent mise. Aline utolsónak maradt a kápolnában. Társnői már mind visszamentek a zárdába, de ő még mindég ott térdelt az oltár lépcsőjén. Imájába elmerülten nem látta, hogy a rács mögötti függöny fellebbent s hogy Christian kapitány hosszan nézi őt. Mikor Aline felállt, a rács melletti szenteltviztartóhoz ment. Mielőtt ujját bemárthatta volna, Christian kapitány megelőzte és ujját a szenteltvizbe mártva a rácson keresztül merészen Aline felé nyujtotta kezét, felkinálva a szentelt viz érintését. Szegény kis Aline mi egyebet tehetett, minthogy ujjával érintse a kapitány ujján a szentelt vizet és keresztet vetve, társnői után siessen. Ránézett-e közben a kapitányra?... bizonyára!... mert szobájába érve dobogó szivvel és lelkiismeretfurdalástól gyötrötten kérdezte önmagától, vajjon nem vétkezett-e, mikor annak a szép fiatalembernek a kezéből elfogadta azt a felajánlott csepp szentelt vizet?... Meg is kisérelte elfelejteni Christian kapitányt, de ahányszor az ujjára nézett, elpirult és rágondolt. Imádkozni akart, de ha imakönyvét lapozta, megint csak az ujját látta. Ha a himzésen dolgozott, ha az olvasóját pergette, mindég csak az ujját látta s ujja hegyén azt a csepp szentelt vizet. Aline sápadt volt és szomoru. Egy napon a főnöknő megkérdezte, hogy mi baja?... Aline azt felelte, hogy az ujja fáj. „Meg kell gyógyitani!” - válaszolta a jó főnöknő. De hol az az orvos, aki egy szerelemtől égett beteg ujjat meg tudna gyógyitani?... Aline csak tovább szomorkodott. Isten tudja, mi történt volna, ha Christian kapitány közbe nem lép.
- A szép kapitány, a szivlovag, hát megjelent a szinen. Senki se tudta kicsoda, honnan jött, hova készül. Csak azt tudták, hogy nagyon gazdag és magányosan él. Senki hozzátartozója e földön. A főnöknő, éppen mert semmit se tudott a kapitány származásáról, kikötötte, hogy csak a király sajátkezü beleegyezésének előmutatásával egyezik a maga részéről a házasságba. A kapitány elhozta a király meleg, ajánló levelét. Igy történt, hogy ez év március másodikán Christian kapitány feleségül vette Aline de Moissacot s a csepp szentelt viztől beteg ujját, a jegygyürü ráhuzásával mindörökre meggyógyitotta.
- Mondd, miért csak most beszélted el ezt az édes kis mesét? - kérdezte Christian.
- Isten tudja!... csak most jött a nyelvemre. De te Christian... miért szerettél belém?... miért választottál éppen engem?
- Akarod, hogy megmondjam?... hát jó! Legyen ez az óra a bizalmas vallomások órája. Tudod, hogy én is árva vagyok, kis Aline-om. Ma te vagy az egyetlen hozzámtartozóm. Az anyámat gyermekkoromban veszitettem el - és Christian kapitány eltompult hangon folytatta - de a szivem mélyén ma is őrzöm az emlékét, ma is látom gyönyörü arcának vonásait, amelyekhez hasonlót azóta se láttam. El se képzelhettem, hogy e földön még létezhessen hozzá hasonló tökéletes szépség. Nos, azon a napon az avignoni templomban, mikor téged megláttalak, szinte megmeredtem a csodálkozástól. Mintha Isten csodát müvelt volna s a kis sötétruhás apácanövendékben ujra életrekeltette volna az én gyönyörü anyámat. Elragadtatva bámultalak!... Csodálkozol, hogy eddig ezt nem emlitettem?... talán igazad van!... de én az anyámról csak gondolkozni szoktam és sose beszélni. Ahogy mondtam, annyira hasonlitottál hozzá, hogy azt hittem álmodom. Egész testemben remegve közeledtem hozzád s a szemeimben titkos könnyek égtek, mikor rádtekintettem. Az anyámra ismertem benned. Ezért szerettem beléd, ezért kivántalak feleségemül kis Aline-om. Mert mikor megláttalak, egy hang igy szólt a szivemben: „Gyermekkorod őrangyala jött vissza hozzád! Akkor mint anyád őrködött feletted, most mint a feleséged fog boldogitani”.

Megérkezés.
Kis ideig mindketten megindultan hallgattak, majd Aline tréfásan megjegyezte:
- Tudod-e, mi ebből a tanulság?... hogy sokat kell templomba járni! Aki templomba jár, azt szerencse éri!
- Pedig én csakugyan véletlenül s nem a magam jószántából tévedtem be az avignoni templomba.
- Elég rossz!... és mi volt az a véletlen?
Christian csak kis szünet után, mintegy kedve ellenére, vontatottan felelte:
- Valakit... kisértem.
- Valami szép nőt, ugy-e?
- Nem. Egy férfit.
- És ki volt az a férfi?
- Családunk egy... öreg barátja.
- Ugy látszik jobb katholikus, mint ön, Cazilhac gróf ur! - szólt szemrehányón Aline.
- Nem hinném. Hugenottának mondják.
- De hát akkor mit keresett egy katholikus templomban?
- Egy sirt ment meglátogatni.
- Kinek a sirját?
- Kis fecsegő! - és Christian mintha ki akarna térni az egyenes válasz elől, szivére vonta Aline-t és összecsókolta.
- Szégyeld magad! - korholta Aline - te a legkeresztényebb király és a Szentegyház hü szolgája egy eretnekkel... egy hugenottával barátkozol!
- Éppen azért!... az üldözöttnek menedéket nyujtani keresztényi cselekedet.
- Alig várom, hogy megérkezzünk! - mondotta Aline. - Milyen jó lesz!... Megint olyan elbujva élhetek, mint a zárdában! Majd meglátod, milyen boldogok leszünk! Sokat fogunk sétálni, korán kelünk, korán fekszünk. Senkit se fogadunk... senkit. Legfeljebb, ha nagyon akarod, néha ezt a csunya hugenottát. Ezt a te öreg barátodat. Hogy hivják?
- Vissec.
- Tudja, hogy megnősültél?
- Igen. De mit törődsz vele?... Beszéljünk inkább magunkról.
- Bocsánat!... a barátaiddal illik törődnöm. Akit a barátságoddal kitüntetsz, az az én barátom is. Beszéltél neki rólam?
- Inkább ő beszélt nekem rólad.
- Hogyan? - csodálkozott Aline. - Hát ismer?
- Látásból.
- Hol látott?... és mikor?
- Ugyanott és ugyanakkor, amikor én először láttalak. Mögöttem állt a templomban.
- Mit mondott?
- Helytelenitette a viselkedésemet.
- De a házasságunkat reménylem helyeselte?
- Nem mondhatnám. Embergyülölő. Nem hisz a boldog házasságokban.
- A mi házasságunk majd megváltoztatja a véleményét. Itt lakik a vidéken?... Talán közel a kastélyhoz?
- Nem... éppen...
- Nem baj. Mégis meg fogod hivni. Szeretem az öreg embereket. Majd meglátod, hogy összebarátkozunk. Nagyon öreg?
- Eléggé.
- Hány éves?
- Ötvenkettő.
- De hiszen ez a te Matuzsálemed még javakorbeli gavallér.
- Idő előtt megöregedett.
- Talán sokat szenvedett?
- Nagyon sokat.
- Igérd meg, hogy bemutatod.
- Talán... Vissec nagyon visszavonultan, elbujtan él.
- A vallása miatt?
- Bizonyára... - hangzott Christian habozó válasza.
- Azért titokban fogadhatjuk. Hiszen csak magunk leszünk.
- Senkit sem akar látni. A társasága amugyse volna szórakoztató számodra. Vissec tizenöt év óta gyászol.
- Kit?
Christian csak nehezen tudta leküzdeni hangja reszketését. Látszólag közönyösen felelte:
- A feleségét.
- Annyira szerette?
- Ugy látszik.
- Ismerted a feleségét?
Christian nem felelt, csak némán bólintott.
- Fiatalon halt meg?... Mi baja volt?... - faggatta mohón Aline és választ se várva sóhajtotta: - Szegény Vissec!... milyen szerencsétlen lehet!
- Nagyon szerencsétlen! - mormogta Christian.
- Majd megvigasztaljuk!... A vigasztalás a boldogok könyörületessége.
- Nem kis szivem, nem fogjuk vigasztalni!... És ha csakugyan megismerkednél Vissec-kel, figyelmeztetlek, hogy sose emlegesd a feleségét. Ez lesz a legkönyörületesebb!
- Ahogy akarod!... De ragaszkodom hozzá, hogy ellátogasson hozzánk. Majd meglátod, hogy fog szeretni bennünket. Mi leszünk a családja, a gyermekei. Én a leánya, te a fia.
Erre a jóságosan, naivul kiejtett szóra Christian egy árnyalattal még jobban elsápadt és szinte durván taszitotta el a hozzá simuló Aline-t.
- A fia! - mormogta keserün.
Most már Aline-on volt az elsápadás sora. Ijedten és fájdalmasan hátrált.
- Christian!... Mi bajod?... Miért haragszol?
- Haragudni rád?... nem, nem... csak a gondolataim ragadtak el.. Magamra haragszom. Minél tovább gondolkozom, annál inkább belátom, hogy nem kellett volna engednem a kérésednek. Ganges légköre nem neked való. Már bánom, hogy nem hagytalak Párisban.
- Hát... ha éppen erről beszélsz, megmondhatom, alig vártam, hogy ezt a szobát elhagyjam.
- De hát miért?
- Először is gyülölöm Párist. Nem birom azt a lármát, mozgalmat... A szobában meg egyenest féltem.
- Féltél?... Mitől?...
- Hát... emlékszel arra a képre az ajtó felett, szemközt az ággyal? Tizszer is meg akartalak kérni, hogy dobasd fel a padlásra azt az időtől, füsttől megfeketült régi képet. Minden reggel első tekintetemmel, este utolsó pillantásommal az ormótlan vén kastélyt láttam. Még álmaimban is üldözött a képe. Ha néha éjjel felébredtem, rémülten néztem a kép irányába. Ugy éreztem, hogy a sötéten át is hivogatnak az ablakai. Most is megborzongok, ha rágondolok!... Látom boltives kapuja felett a cimert, a két fegyveres oroszlánt s a jelmondatot, amelyet ugyan nem értek, de minden betüje előttem lángol: „Unda Nulla Cruori”. Mit jelent ez, Christian?
- Viz nem mossa le a vért - felelte tompán Christian.
Többet nem mondott. Én mintha kerülni akarná, hogy Aline további kérdezősködésével válaszolásra kényszeritse, lehunyta szemeit, mintha nagy fáradtságában az álom kisértené pilláit. Aline, mikor Christian fáradtan lehunyódó szemhéjjait látta, csendesen meghuzódott és többé meg se kukkant. Éberen őrizte férje álmát. S a lelkileg, testileg fáradt Christian a szinlelt álomból áttért az igaz alvásra. Aline szerelmesen, hosszan, gyöngéden nézte. Christian álma nem volt nyugodt. Meg-megrezzent, a szája mozgott, mintha álmában beszélne. Aline közel hajolt, hogy ellesse az álomban kiejtett szavakat. És világosan hallotta, többször egymásután e két különös szót:
- Felség... kegyelmezzen...
Aline első pillanatban ösztönös ijedtségében fel akarta ébreszteni Christiant. De máris elszégyelte magát!... Egy rossz álom hatása alatt suttogja ezeket a különös szavakat s ő a csacsi fejével még komolyan venné az álomban kiejtetteket!...
És mégsem tudott teljesen szabadulni a kételyeitől. Először nehezedett lelkére a sejtelem, hogy Christiannak titkai lehetnek előtte. Most, hogy visszagondolt, egy s más dolog megdöbbentette. Miért nem beszélt neki Christian soha a családjáról?... az anyjáról is csak az imént először, most is csak néhány elejtett szóval. Aline szinte félni kezdett az alvó Christiantól... Milyen titok nyomhatja lelkét?... És hirtelen, mint a villám cikkázásai, ezer apró-cseprő mozzanat világitott az agyába. Most az uton is... Milyen félő gonddal kerülte Christian a megszállásokat a népesebb fogadókban. Milyen csodálatosan szótlanok maradtak egész uton, a kocsis, a lovakat váltó fullajtárok... Vajjon utazásának igazi célját ismertette meg vele Christian?... És miért akart egyedül utazni? Miféle családi kastély az, amelyben a kastély urnője ne találhassa meg méltó helyét?... Ösztönösen elébe villant párisi szobájuk falán, az ággyal szemközt lógó régi kép. A nagy, komorsötét épület... De nem! El akarta üzni ezeket a csunya, megzavaró gondolatokat és kételyeket. Kinézett az utra. Észre sem vette, hogy leszállt az este és teljesen besötétedett. Pierre, az öreg kocsis, meggyujtotta a kocsi két lámpáját. Aline semmit se látott, semmit se hallott, még éhes se volt.
A kocsi ezalatt letért egy végtelen hosszuságunak látszó utra, amely, mintha egy hatalmas, erdőszerü parkot határolt volna. Aline kis csipkés zsebkendőjével tisztára törölte a hintó párától homályos üvegablakát és dobogó szivvel tekintett ki. Negyedóra mulva a kocsi megállt egy nagy rácsos kapu előtt. A kocsis háromszor pattintott ostorával. E jeladásra a kapu csikorogva felnyilt. A kocsis egyidejüleg leszállt a bakról és óvatosan betekintett a kocsi üvegablakán. Mintha azt kutatná, hogy a bentülők alusznak-e? Aline, maga se tudta miért, ösztönös mozdulattal lehunyta pilláit és alvást szinlelt. Pierre, a kocsis, mintha csakugyan erről akart volna megbizonyosodni, megnyugodva fordult a fasor felé, amelynek sötétjéből Aline most már tágranyitottan figyelő szemei egy női alakot láttak kibontakozni. Egy öreg asszony volt. A közte és Pierre között lefolyt párbeszédet Aline a kocsi belsejéből természetesen nem hallhatta.
- Jó estét Brigitte!
- Jó estét Pierre!... Mi ujság?
- Nagy ujság van! Christiane kapitány, a király kegyelméből Cazilhac gróf lett!
- Szép, szép... de elnyerte a király kegyelmét a... a másiknak?
- Nem. A király megtagadta.
- Szentséges Szüz Anyám!
- Hát csak tégy lakatot a szájadra továbbra is. Annál is inkább, mert a grófnét is elhoztuk.
- A fiatal asszonyt?... Jóságos Isten!... De hiszen nem vártuk!
- Vigyázz... nehogy valamit megneszeljen!
- Attól ne tarts!... De hol fogom elszállásolni?... Ebben a nagy össze-visszaságban?
- A gróf ur lakosztályát előkészittetted, ugy-e?
- Előkészitettem!... Szép kis lakosztály egy fiatal, finom dáma számára! - jajgatott az öreg Brigitte. - Egy ágy, két szék, meg egy asztal!... Akár a toronyszobában!... Ha talán kinyitnám neki a zöld szobát. Hamarosan rendet teremthetnék...
- A zöld szobát! - csóválta rosszalóan fejét Pierre. - Hát elfelejtetted, hogy a marquis ur megtiltotta, hogy azt a küszöböt valaha átlépjük?
- Igaz - bólogatott Brigitte.
- Menj inkább és készitsd a vacsorát.
Aline mohón előrehajolva, felhuzta a kocsi ablakát és elkapta e párbeszéd egy-egy foszlányát. Kiokoskodni nem tudott belőle és belső borzongással nézett a Brigitte-nek nevezett öreg asszony után.
Pierre ezalatt visszaült a bakra s a kocsi végiggördült a fasorban. Aline egyszerre halkan felsikoltott. A kocsi ismét megállt s a hold fényében Aline irtózattól tágrameredt tekintete előtt, az ég világos hátterével, sötéten, komoran és fenyegetőn emelkedett előtte egy hatalmas épület ismerős homlokzata. Amelyet azon a félelmetes képen, párisi lakásában, ágyával szemben mindennap látott.
Christian, Aline sikoltására felriadt álmából.
- Milyen kastély ez? - kérdezte lázasizgatottan Aline.
- A mi kastélyunk - felelte még félálmosan Christian.
- Ez... ez a Te kastélyod?... Mióta?
- Amióta csak élek. Itt születtem.

A lezárt szoba.
Ganges kastély, hatalmas méreteivel, tornyaival és bástyáival, erődnek is beillet. Elszigetelten állt a kilométerekre terjedő elvadult erdőszerü park közepén. A távoleső, néhány szórványos házból álló kis falut csendes, jámbor parasztok lakták, akik messze elkerülték a mindig csukott, néma, lakatlannak hitt, komor várkastély tájékát. Mert e kastélyban sose világosodott ki ablak, emberi arc nem mutatkozott a kapujában.
Ebbe az otthonba követte férjét Aline... Erre a szerelmes fészekre vágyott mondhatlanul!... S a jámbor falubeliek ugyancsak bámulva látták volna most a kastély főlépcsőjét egy lámpa fényétől bevilágitva s e lépcsőn lassan felhaladó fiatal férfit és szépséges fiatal feleségét. Aline lépésről-lépésre nem tudta leküzdeni egyre növekvő borzongását. Ahova nézett, mindenütt az enyészet képét látta. A sarkokban hatalmas pókok szövögették megbolygatlanul hálóikat, a dohos falakon penészfoltok zöldeltek s ahogy Aline kis fehér kezével a lépcső karfáját érintette, a szuette, korhadt fa nyirkosan megnyisszent ujjának nyomására. A nagy előcsarnokban s az emeletet körülfutó gallérián a fal selyembrokát kárpitjai, vagyontérő gobelinek foszlányokban lógtak le a penészes falakról. Ahogy a lépcsőn felértek a gallériára, Aline két ajtót látott. Az egyik nyitva volt, a másik csukva. Pierre a nyitott ajtó előtt állt és alázatosan meghajolt:
- Méltóztassanak vacsorázni?
Aline elfogódottan lépte át férjével a kastély egykori ebédlőtermének a küszöbét. Szótlanul türte, hogy Christian karonfogja és az asztalhoz vezesse, amelynek elsárgult selyemdamaszt abroszán, kincsetérő porcellántálakon várta őket a hevenyészet hideg vacsora. Inkább lehanyatlott, semmint leült a férjével szemközti, felkinált székre. Szólni nem mert, csak riadtan jártatta körül tekintetét a teremben, amelynek minden butorzata az asztal és két széken kivül egy, majdnem a mennyezetig felnyuló müvészkezektől faragott ébenfa pohárszék volt. A padlón nem volt szőnyeg, az ablak festett szines üvegtáblái portól feketültek.
Aline-t, ahogy sápadt arcocskáját e félelmetes teremben jobbra-balra forditotta és tekintetét keresztül-kasul jártatta, legjobban az lepte meg, hogy e főnemesi cimer, a marquiskorona, minden tárgyról gondosan el volt tüntetve. Csak a kandalló márványáról nem tudták tökéletesen letördelni és Aline ezt a marquiskoronát mintha most állandóan ott látta volna lebegni Christian feje felett. Nem tudta tekintetét lefejteni arról a kandallóról, a csonka cimerről s ahogy egyre mereven nézte, lassan kibetüzte egy ismert jelmondat első szavát...
- Aline... mi bajod? - kérdezte nagyon megindultan Christian.
Aline válasz helyett a pohárszék mellett álló Pierre felé intett, aki a vacsorát felszolgálta. Mintegy jelezve, hogy majd csak akkor fog válaszolni, ha kettesben maradnak. Christian, mintha meg akarná előzni Aline válaszát, hamisan hangzó, erőltetett könnyedséggel, tréfásan folytatta:
- Ugy-e megmondtam, hogy amint ebbe a vén, dohos bagolyfészekbe lépünk, elveszited a jókedvedet. Soha nem bocsátom meg magamnak, hogy engedtem a kérésednek és elhoztalak. Magamfajta marcona katona még csak elbirja ezt a dohos levegőt, de egy ilyen gyenge kis rózsaszál, mint te!... ez a komor szoba még az étvágyadat is elvette!... pedig ez a fácán nem megvetendő!... no, izleld meg... az én kedvemért!
Christian egy darabka fácánmellet tüzött a villájára és mosolyogva akarta Aline szájába erőszakolni. Ez a mosoly is kinosan erőltetett volt. Hiszen mióta e vén kastélyba belépett és megrohanták kora gyermekkorának emlékei, torkát a könnyek fojtogatták.
Aline elháritotta a villát.
- Köszönöm Christian, nem vagyok éhes.
- Igyál legalább egy kis bort. Nézd milyen gyönyörüen csillog. Ebben a vén oduban ez a bor az egyetlen régiség, amelyben örömünk telhet.
- Köszönöm Christian, nem vagyok szomjas.
- De hát mi bajod?... egészen más vagy, mint rendesen. Nem ismerek rád!
Aline megint csak az öreg Pierre felé intett. Christian összeráncolta a homlokát.
- Pierre, - szólt nyersen - elmehet.
Az öreg szolga meghajolt és távozott.
- Végre! - kiáltotta Aline, alig hogy az ajtó Pierre után becsukódott. - Már azt hittem, megfulladok!
- Fáj valamid? - és Christian aggódva ugrott fel, hogy átsiessen Aline-hoz.
De Aline tiltón emelte fel a kezét és mindig szelid, meleg galamblényével csodálatosan ellentétes szigoru, hideg hangon szólt:
- Christian... tudod, ugy-e, hogy szeretlek?
- Tudom, kis szivem.
- Feleséged vagyok-e Isten és emberek előtt?
- Természetesen. De hát...
Aline dacosan vetette fel a fejét. Kék szemeiben az asszony, a feleség sértett önérzetének szikrái csillogtak. Aki érzi, hogy nem biztak benne vagy talán ki is játszották...
- Akkor hát mondd meg, hogy ki vagy?
Christian elsápadt, de még mindig igyekezett a dolgot tréfára terelni.
- Félrebeszélsz, kicsikém... Mi történt, hogy egyszerre nem ismered meg az arcomat?
- Álarcot viselsz!
- Mit jelent ez a tréfa, Aline?
- Ez nem tréfa. Egyszerü kérdés. Ki vagy?
- Furcsa, hogy három hónapi házasság után jut egyszerre az eszedbe a férjed kilétét tudakolni. Idegenekkel szemben még helyénvaló egy ilyen kérdés, de feleségtől a férjhez intézve, legalább is szokatlan.
- A feleség szájából is helyénvaló azon a napon, amikor rájön, hogy a férje ismeretlen a számára.
- Én, ismeretlen... a te számodra?
- Igen - felelte Aline. - Egy ismeretlen, akihez hozzáfüztem az életemet, akinek a szivemet, lelkemet ajándékoztam, aki fiatal leány multamban ugy olvashatott, mint egy nyitott könyvben s aki ennek ellenében egy hiven megőrzött titok rejtegetésével sértett meg!... Egy ismeretlen, aki az én vakon megbizó, mindent kitáró szerelmemmel szemben zárkózott és bizalmatlan maradt!... Akinek felesége vagyok, de nem barátja és élettársa, akinek két családja van, az egyik, akiről mindenki tud, én magam, a másik, akit senki sem ismer, még én sem. Akinek két neve van, az egyik, amellyel megajándékozott, a másik, amelyet rejteget előlem.
Christian nem sejthette, hogy saját, álmában kiejtett szavai vezették féltett titka nyomára Aline-t. De ösztönösen megérezte, hogy az egyszerü tagadás mitsem használna. Mégis, legalább késleltetni akarta a végzetes leleplezést.
- Már pedig drága gyermekem, ha csak a bölcsőmben ki nem cseréltek, én bizony ma is csak Christian kapitány vagyok, néhány nap óta a király kegyéből a nemesi rangba emelt Cazilhac gróf.
- Téged nem a király kegye emelt nemesi rangba!... Főnemes voltál eddig is!... Igen, igen, ne tagadd! Egy családi titkot rejtegetsz előlem.
- Egy családi titkot... - sugta utána Christian.
- Egy megszégyenitő családi titkot...
- De hát... miből következteted?
- Annyit én is értek az élethez, - felelte hevesen Aline - hogy a családi cimereket, rangot nem szokták szégyelni és rejtegetni. Ha a cimer a családi kastély homlokzatáról, ősi butorokról idők folyamán letörik, sietve kijavitják, ha pedig készakarva kalapálják le, akkor nem az ősi kastély dőlt romba, hanem e kastély urának élete. Nézz hát körül ebben a házban, amelyben születtél!... a kapu felől, a kastély homlokzatán hiányzik a cimer!... hiányzik a butorokról, damasztabroszból, ezüstevőeszközökről. De a nyomát mindenütt látni. Nézd csak azt a kandallót, amelynek márványát nem tudták teljesen széttördelni. Látod a cimert... a jelmondat első épen maradt betüit?... Micsoda rettenetes szégyen nehezedett e kastélyra, amely az ősi családi cimernek minden nyomát eltüntetni kényszerült? Felelj!
- S ha a lelkiismeretem azt parancsolná, hogy ne feleljek? - mormogta Christian.
Aline haragja átcsapott a halálos nyugtalanságba.
- Igy hát bevallod?... De hát mit rejteget e kastély multja?... Mi történt e falak között... Beszélj! Borzasztó ez a ház... ez a néma, két öreg ember!... és az a két szó, amit álmodban egyre ismételtél!... igen Christian, lelestem a szájadról. Álmodban egyre ezt mormogtad: „Felség... kegyelem!” Kinek könyörögted álmodban a király kegyelmét? Milyen családi titkot rejtegetsz? Gyalázat, szégyen vagy gyász... Bármi legyen, a feleségednek megmondhatod! Christian... drága Christian, felelj!
Két karjával átfonta Christian nyakát és könnyes, forró arcocskáját könyörgőn simitotta az arcához. És Christian ennek a zokogástól elcsukló, könyörgő hangnak nem tudott ellentállni. Most már nem is akart. Kiben bizhatna meg inkább, mint magaválasztotta életepárjában? Ki legyen a vigasztalója élete nagy gyászában? Ennek a kinos, szörnyü vallomásnak előbb-utóbb amugy is be kellett következnie.
- Hát igen... eltaláltad - szólt kis szünet után fojtott hangon. - Az én életemben egy szörnyü titok lapang... ó, rettenetes titok!
- Egy... bün? - dadogta Aline.
Christian nem felelt.
- De nem... ó, nem Te követted el ezt a bünt? - lihegte Aline holtfehéren.
- Nem - hangzott az erős hangon kiejtett válasz.
Aline megkönnyebbülten lélekzett fel. Majd reszketve kérdezte:
- Valakit... megöltek?
- Mindenáron tudni akarod?... lesz erőd mindent hallani és... látni?
- Erős leszek. Mindent tudni akarok - felelte határozottan Aline.
- Akkor hát jöjj velem!
Christian felkapta a karosgyertyatartót és kisietett a galériára. Aline követte. A csukott ajtó előtt álltak, amely, mikor a lépcsőn felértek, megérkezésükkor, Aline szemébe tünt. Christian zsebéből kivett egy finoman cizellált kis ezüst kulcsot. De mielőtt a zárba csusztatta, még egyszer e kérdéssel fordult Aline-hoz:
- Erős leszel?
Aline felindultságában nem tudott felelni, csak fejével bólintott. A kulcs megcsikordult a zárban s az ajtó nyikorogva, lassan felnyilt. Mikor a szobába léptek, a pinceszerün dohos zárt levegőben a gyertyák kékes lángja kisértetiesen fellobogott.
- Nézd! - és Christian előrenyujtotta karját.
Aline szorosan a férjéhez simulva körültekintett. A szó ajkára fagyott e szoba ijesztőn titokzatos levegőjében. Mert ez a néma szoba szörnyen beszédes volt. A székek, butorok egy rendbe nem hozott szoba hanyag rendetlenségben. Az ezüst tükörasztalon egy pazar fényüzésben élő nő öltözködési kellékei, össze-visszaságban, ahogy éppen használták. A két ablak közötti felnyitott spinét mellett a földön szétszórt hangjegyek, a felvetett ágy előtt a szétfoszlott szőnyegen kis himzett papucsok s az ágy melletti imazsámolyon, az elefántcsont feszület alatt egy nyitott imakönyv megsárgult lapjaival. Az ezüst láncon lógó csillárban benn voltak a piszoktól feketült, félig leégett gyertyák, a félig nyitott szekrényből, fiókokból selymek, csipkék kandikáltak elő, a márványkandalló peremén a két remekmüvü vázában elszáradt virágok. Az öltözőasztalon a pudertartóban a hattyutollpamacs, mellette a ruzsos tégely s a cizellált ezüst illatszerpermetező.
- Itt történt!... - mormogta alig hallhatóan, komoran lehajtott fejjel Christian. - Itt... ebben az ágyban hunyta le örök álomra áldott szemeit! Ennek az ágynak selymei és csipkéi között feküdt halotthaloványan és mikor tikkadt szája az enyhitő orvosságot könyörögte, gyilkos kezek ez orvosságban csepegtették belé a halálos mérget. Szépsége, amellyel megigézett minden utjába akadó férfiszivet, elvette sógorai, - a gyilkosai - eszét! Átkozott szerelmük megőrjitette őket s e viszonzatlan szerelem tehetetlen dühében, sátáni csellel megmérgezték...
- De hát kit?... az Istenért... kit? - lihegte elszörnyedve Aline.
- Canges marquisnét... az anyámat!
Christian halálsápadt arcán végigperegtek a könnyek.
- Mintha most is látnám!... - suttogta tovább Christian - mintha most is hallanám csilingelő hangját!... Mikor meghalt, távol voltam, atyám barátainál... Talán jobb is!... hogy én, az akkor tizéves gyerek nem voltam e szörnyüségek szemtanuja!... És látod ezt a feszületet?... ennél esküdtem később bosszut a gyilkosaira! De Isten megmentett attól, hogy becsületes katonakardomat gyalázatos vérükbe mártsam. Nyomorultul pusztultak el mind a ketten, mielőtt bosszum elérhette volna őket... Ó, de még nem tudsz mindent!... Nem tudod milyen szörnyüségre vetemedett sátáni lelkük! Kit vádoltak be a király, a törvény előtt, mint a bün elkövetőjét!... Ők maguk külföldre szöktek és itthagyták bünbaknak, a látszólagos bizonyitékok megterhelésével azt, aki szegény anyámat legjobban szerette e földön, akit bálványaként imádott s aki őt épp oly hüséges, forró szerelemmel imádta. Akinek haja anyám halálának éjszakáján estétől-reggelre galambőszre fehérült s akit e mondhatatlanul sulyos vádakra ártatlanul örök számüzetésre, nevétől és rangjától megfosztásra itéltek. Ennek az ártatlannak könyörögtem kegyelmet a királytól.
- Ki... ki ez?... - dadogta Aline halottfehéren.
- Ganges marquis... az atyám!
Mikor Christian ez utolsó végzetes szót kiejtette, Aline megtántorgott és ájultan esett össze. Christian rémülten térdelt mellé.
E pillanatban a szoba oldalfalán nesztelenül felnyilt egy láthatatlan kárpitajtó. A küszöbön megjelenő, a háta mögötti koromsötét háttérrel inkább árnyéknak látszott, semmint emberi alaknak s a hangja is tompa volt és lélektelen, mintha egy kriptából hangzott volna:
- Elég!... még egy szó és hóhér kézre juttatsz!

Feltámad a halott!
Mire Christian felocsudott meglepetéséből, a kárpitajtó becsukódott s az árnyék eltünt. Talán csak az érzékei kápráztak?... Körülnézett a szobában... senkit se látott. Csak ő volt benn, karjaiban ájult feleségével. Hova fektesse szegénykét?... erre a szörnyü emlékü ágyra... ahogy kétségbeesetten körülkémlelt, tekintete megakadt egy földig érő függönyön. Hirtelen emlékébe villant, hogy e függöny mögött volt az öltözőfülke és e fülkében egy pamlag állt, amelyen gyerekkorában nem egyszer elhancurozott az anyjával. Idefektette az ájult Aline-t. Mikor Aline végre magához tért, már régen felvirradt. Kábán, csodálkozva, szédülő fejjel nézett körül. Majd tekintete megakadt a most is mellette térdelő Christianon.
- Hol... hol vagyok?... - és ösztönösen elhuzta kis hideg kezét, amelyet Christian forró csókjaival boritott. - És... tegnap... tegnap este... hol voltam?...
- Ott... a szomszéd szobában... - s Christian a függönyre mutatott.
- Ah igen!... emlékszem!
És hirtelen sirni kezdett. Törékeny testét megrázkódtatta a görcsös, fuldokló zokogás. Christian némán becézte, csókolgatta. Csak mikor a heves zokogás, szipogó sirássá csendesült, szólalt meg:
- Aline... ha ugy érzed, hogy nem birod ki e kastély levegőjét, még ma visszautazhatsz Párizsba.
- Velem jössz?
- Nekem még maradnom kell.
Aline nem terhelte kérdéseivel. Finom asszonyi ösztöne, szerelmes megbizó szive megértette, hogy Christiannak sulyos okai lehettek eddigi titkolózásaira s époly sulyos okból nem hagyhatja el most e szörnyü emlékektől kisértett kastélyt.
- Most hát, ismered életem titkát, Aline! - szólt Christian, mintha kitalálta volna Aline gondolatát. - Igérd meg kis szivem, hogy minderről, soha, senkinek szót nem lehelsz!... hogy ez a titok velünk fog sirba szállni.
- Igérem Christian... esküszöm! - felelte mélyen megindultan Aline - csak még egy, utolsó szót... egyetlen kérdést...
Pillanatig habozott, majd hirtelen elhatározással folytatta:
- Az atyád... hol él?
Most Christianon volt a habozás sora. Mintha a lelkiismeretét faggatta volna, jól cselekszik-e, ha a további, legsulyosabb titkot elhallgatja. S a lelkiismerete azt válaszolta, hogy Aline lelki nyugalmának helyrezökkentését hamarabb elérheti, ha nem beszél tovább. Ha ugy tudja, hogy a sötét dráma szereplői mind meghaltak. Néhány pillanatnyi szünet után hát igy felelt:
- Atyám is meghalt, kis Aline-om.
- De hát akkor, hogy kérhetted számára a király kegyelmét?
- Nem az élő számára kértem, a halott emlékét akartam e kegyelem elnyerésével tisztára mosni. A halott rehabilitását könyörögtem a királytól. Mert az ő elitéltetésének szégyene nemzedékről-nemzedékre száll...
- S a király megadta?... - vágott közbe mohón Aline.
- Hiszen tudod, hogy Cazilhac gróffá emelt! - felelte kitérőn Christian. - De most beszéljünk egyébről, kis szivem. Ami e pillanatban mindkettőnket legjobban érdekelhet. Láthatod, milyen elhanyagolt állapotban van e kastély, ahova én csak hébe-hóba látogattam el s futó ittidőzéseim alkalmából, egy hevenyében lakhatóvá változtatott szobában szoktam meghuzódni. Harctéri táborozáshoz szokott katonának türhető lakhely az a kopár szoba, amely valójában az egyetlen lakható zug ebben a hatalmas bagolyvárban. De miután ezuttal valószinü, hogy nehány hónapot igénybe vesznek itteni dolgaim lebonyolitásai, kérdés, kedvet érzel-e ilyen hosszu időre megosztani velem azt a zord katonaszállást.
- Nem. Én más szobát akarok.
- De ha mondom, hogy az az egyetlen lakható szoba a kastélyban - ellenkezett Christian.
- Tévedsz. Van még egy. Az, amelyben én fogok lakni.
És Aline felemelte a szomszédos szobába átvezető függönyt. Ám mielőtt a szobába átlépett volna, megtorpant és bámulva nézett körül. Mert e szoba este óta merőben megváltozott. Rendetlen összevisszaságnak nyoma se maradt. Minden butordarab a helyén volt. Az öltözőasztalon példás rendben sorakoztak a parfőmös üvegcsék, puderes dobozok. A hangjegyek a spinéten feküdtek, a csukott imakönyv az imazsámolyon. Szekrények, fiókok csukva s a gyürött, kuszált vánkosok és takarók helyén habfehér, friss, rózsaszin selyemmel alábélelt csipkehuzatok fehérlettek az ágy vánkosain és pehelytakaróján. Édes, meleg asszonyi fészek volt. Bünnek, irtózatnak, semmi nyoma. A beszökellő napsugár végigragyogtatta a csillár kristályprizmáit, megpihent az ezüst tükrön, bearanyozta az imazsámoly felett függő elefántcsont feszületet. A parkranyiló ablak szélesre volt tárva. S a kandalló peremén a két gyönyörü vázában, az öltözőasztalon, az ágy melletti aranylábu fiókos szekrényen, mindenütt friss virágok illatoztak. Ki eszközölhette e változást?... Christian talán sejtette. Hiszen, mialatt ébren virrasztott a függöny mögött az ájultan fekvő Aline mellett, jól hallhatta a szomszéd szobából a jövés-menést, motoszkálást, butorok ide s tova taszigálását. De ő nem mozdult Aline mellől... Talán nem akarta tudni, kié volt e rendezgető kéz.
Aline, mikor bámulatából magához tért, tuláradó hálával és boldogsággal fonta két puha karját Christian nyaka köré.
- Kitaláltad a gondolatomat!... köszönöm Christian!
Christian nem háritotta el a köszönetet. Némán nézte, ahogy Aline, mosolyogva, boldogan csókolta, simogatta a vázákban illatozó virágokat, végigfuttatta ujjait a spinét billentyüin, leült, majd megint felugrott az ezüst tükör előtt álló selyembrokát karosszékből.
- Igen... ezt a szobát akarom... csakis ezt!... s miután kitaláltad a gondolatomat és ilyen gyönyörüen előkészittetted a fogadásomra, misem természetesebb, minthogy megosztod velem.
- Hogy én itt lakjam... nem... nem... - kiáltotta akaratlanul Christian.
- Nem értlek! - nézett rá csodálkozva Aline, - hát nem az én számomra készittetted elő?
- De... igen... De... csak azért, hogy ezzel a derüs képpel, ezzel a benyomással lépjél ki ebből a szobából és könnyebben felejthessed a tegnap este nyert szörnyü benyomásokat.
- Nem, Christian! Itt maradok és azt akarom, hogy te is itt lakj velem.
- Itt akarsz lakni... itt!... ebben a szobában, amelynek levegőjét megfertőzte az orrgyilkosok büne!
- Itt!... ebben a templomban, amelyben egy angyal... egy szent lakott. Ide hallgass Christian!... a Gondviselés nem hiába vezetett hozzád és ide ebbe a kastélyba. Engem, gyönge nőt, aki csak Istenben és benned hiszek, Christian. Az az árnyék, a drága halott árnyéka, talán már régen vár. Én meg fogom érteni a halott beszédét, Christian. Mert halottaink nem szeretik a sir magányát. Beszélni akarnak szeretteikkel. Ó, én meg fogom érteni a hangját, meg fogom érezni, mikor láthatatlan szelleme elsuhan mellettünk. Veled és vele fogom megosztani ezt a szobát. Látni fogja, mikor érinteni fogom sok kedves holmiját, amelyeket ő is használt. Azt mondtad, hasonlitok hozzá!... nos, ha ebben az ágyban fel fogok ébredni, egy kicsit ő is felébred bennem, segiteni fog a virágok elhelyezésénél s ha e tükörbe nézek, mögöttem lesz az ő árnyéka is. Itt fog élni velünk, közöttünk... boldognak fogja látni a fiát! A szép, nagy fiát... a férfit... akit, mint gyermeket hagyott el! Ha rám mosolyogsz, rá is fogsz mosolyogni, ha homlokon csókolsz, az ő fehér homlokát is csókolod. Christian, add vissza anyádnak a fiát, ne tagadd meg tőle a boldogságunkat, engedd, hogy neki áldozzuk szerelmünket, itt e falak között, ahol egyszer ő is boldog volt!
Christian nem felelt. A felindulás torkába fojtotta a szavakat és nem szégyelte az arcán végigpergő férfikönnyeket.
- Aline!... - mormogta lecsuklott fejjel - szent vagy!... meggyőztél!... cselekedj a szived szerint.

A toronyszoba.
Aline ugy tudta, hogy a régen elhagyott, magányosan álló kastélyban kettőjükön kivül csak a két öreg cseléd, Pierre és Brigitte laknak. Soha legcsekélyebb tanujelét se látta, hogy e pókhálós vén falak között más is lélekzik.
A két öreg cseléd, Pierre és Brigitte minden szolgálatot kifogástalanul teljesitettek, de egyébként következetesen merevenelzárkózottak maradtak. Aline csak éppen annyit tudott kiszedni Brigitte-ből személyes, illetve családi körülményeik közül, hogy valahol a környéken él egy unokájuk, a férjes lányuk fia, aki szerény, összekuporgatott vagyonkájukat örökölni fogja. Egy reggel meg is kérdezte Christiant, hogy mi van a torony mindég csukott redőnyü ablakai mögött?
- Az egy padlás, - felelte Christian.
- Menjünk fel!
- Miért?
- Hát... hogy lássam, - hangzott a gyerekes válasz.
- Ott aztán igazán nincs semmi látnivaló.
- Nem baj... menjünk fel!
- Akkor előbb le kellene mennünk! - ellenkezett Christian.
- Le?... Hova?...
- A kastély legmélyebb pincéibe. Onnan vezet fel a csigalépcső a toronyba.
Aline a kezeibe tapsolt.
- Christian... ez nagyon mulatságos!... gyorsan, vezess fel abba a rettenetes toronyba!
- Nincs hozzá kulcsom.
- Bizonyára ott csüng az öreg Brigitte kulcscsomóján. Annyi kulcsot visel a derekán, mintha a világ valamennyi ajtaját ki akarná nyitni, - nevetett Aline. - Nini!... éppen ott megy az udvaron... Brigitte!... Brigitte!
Brigitte megállt és felnézett az erkélyre.
- Hozza fel a toronyszoba kulcsát! - kiáltotta le Aline.
- A... toronyszoba... kulcsát? - csóválta a fejét álmélkodva Brigitte. - Ó, kis méltóságám, az a kulcs régen elveszett... nagyon régen. Több mint husz esztendeje.
- Kár! - sajnálkozott Aline, - nagyon szerettem volna látni azt a tornyot belül.
Egy szép juniusi reggelen, Aline, szobájának az erkélyén egy karosszékben lustálkodott. Innen nézte Christiant, aki a hátsó udvarban Pierrevel a lovakat szemlélte. Elégedett sóhajjal dőlt hátra karosszékében és fejét összekulcsolt kezeinek támasztva, felnézett a tiszta kék égre. Ahogy a magasba nézett, hirtelen elsáppadt. Vagy husz lábnyira felette, a kulcsnélküli, lakatlan toronyszobának egyik mindég csukott ablaka, mintegy láthatatlan kéz erejétől taszitva, egy kicsit felnyilt. S következő pillanatban a kéz is látható volt. Sovány, keskeny, hosszu férfikéz, amelynek gyürüs ujján nagy brilliáns csillogott. A kéz egyszer-kétszer legyintett, mintha megbeszélt titkos jelt adna valakinek, aztán visszahuzódott s az ablak redője ujra becsukódott. Aline megdöbbenten simitotta végig a homlokát. De hiszen... ők nem egyedül élnek a kastélyban!... valaki még lakik itt!... az elhagyott toronyszobát, amelynek ajtaját ugymondták husz év óta se nyitották ki, valaki lakja!... De ki? Aline nyugalmának vége szakadt. Még jobban félt, mint a megérkezésük estéjén. Lélekzeni se mert... Mintha állandóan az a láthatatlan, titkos kéz fenyegetné! Ébren és álmában folyton ez a kéz kisértette. De mindenáron meg akart nyugodni.
- Miért jött Christian Ganges-ba? - okoskodott. - Hova megy olyankor, mikor magamra hagy? Talán éppen oda... Mi az a toronyszoba?... Üres padlás vagy valakinek a lakóhelye?
Elhatározta, hogy minderről meg fog bizonyosodni. Mindenekelőtt megkérdezi Christiant. De eltelt egy óra és Christian nem jött. Lázas mohóságában nem tudta bevárni az érkezését. Lement az udvarra és a magasba tekintve, a tornyot kémlelte. Ajtót seholse látott, csak a három csukott ablakot. Ahogy kémlelve körülbotorkálta a tornyot, lába egyszerre megakadt valamiben a gyepes földön. Lehajolt, hogy közelebbről megszemlélje ez akadályt és ime, a fü közül egy vaskarika rozsdállott feléje. Mohón kotorta szét a füvet... Nem csalódott. A vaskarika valójában egy csapóajtó felnyitója volt. Aline minden erejét belefeszitette e csapóajtó megemelésébe, ami a karika segitségével elég könnyen sikerült. A csapóajtó alól egy csigalépcső vezetett le a mélységbe. Hősies bátorsággal indult le a rozsdaettes kanyargó vaslépcsőn. Szive lüktetését a torkában érezte. S mikor végre lenn állt a tágas, penészesfalu, sötét pincében, csak egy-két perc mulva, mikor szemei megszokták e homályt, fedezte fel a pince szemközti falán az üreget, amelyből ugyancsak egy rozsdás vas csigalépcső kanyargott most már felfelé. Elakadó lélekzettel, lihegve kapaszkodott fel ezen a lépcsőn. Mikor a legfelső lépcsőfokon megállt, a falból egy vaspántos ajtó meredt elébe. Megnyomta a kilincsét. Az ajtó zárva volt. Feszülten figyelt. De a saját ziháló lélekzésénél egyéb hangot nem hallott. Most lehajolt és bekandikált a kulcslyukon. Csakugyan... egy szobába nézett, de mindaz, amit látása e szobából felölelhetett, a kulcslyukkal szemközti ablak volt. Jó néhány percig maradt igy, szemét a kulcslyukra tapasztva. De tekintete nem kapta el ember mozgó árnyékát, élő lény megmozdulását. Bizonyos, hogy e szoba pillanatnyilag üres volt. De az még nem bizonyitotta, hogy nem lakják. Mikor most csöppnyit nyugodtabban visszaindulni készült, hirtelen megakadt a tekintete valamin, aminek a láttára majdnem felsikoltott örömében. Mert bizonyitékát látta, hogy ezt a toronyszobát nem lakják, nem lakhatják... Hogy csakugyan semmi egyéb, mint egy düledező, régi üres padlásszoba, ugy ahogy Christian mondta. A keskeny részen ugyanis az ajtó és a falak között sürü pókháló lógott. Amely, ha ez ajtót felnyitották volna, nem maradhatott volna ily érintetlen épen a helyén.
- Bolond voltam... ébren álmodtam!... - és Aline most már boldogan, szinte szaladt le a lépcsőn.
Alig hogy Christian hazaérkezett, azon menten nevetve beszélte el képzelt látományát. De azt már elhallgatta, hogy a csapóajtót felfedezte és fennjárt a toronyban.

A brilliánsgyürü.
Aline megnyugodott. Békésen, boldogan és nyugodtan folyt tovább az élet. Egy délután, mikor Christian távollétében magányosan lovagolt ki, mikor hazatért és átöltözve lement az ebédlőterembe, a vacsorához teritett asztalon nagy csodálkozására csak egy teritéket látott. Az öreg Pierre a pohárszék mellett állt, kezében egy ezüst tállal.
- Hol marad ilyen soká a gróf ur - fordult Aline nyugtalanul az öreg szolgához. - Miért nem teritett a számára?
Csak most látta, hogy teritéke mellett egy lepecsételt levél fekszik. Lázasan nyult utána. A boritékon felismerte Christian irását. Felszakitotta. Csak egy-két szót olvasott és szemét elöntötték a könnyek. Sápadtan hanyatlott a székre és reszketve olvasta ujra:
„Drága kis Aline-om, szomoru hirt közlök... távoznom kell! Mikor unszolásodra idehoztalak, figyelmeztettelek, hogy a király parancsa bármely pillanatban visszaszólithat ezredemhez. Hogy állandóan készenlétben kell várnom e királyi parancsot, amelynek kézhezvételének pillanatában lóra kell kapnom és Téged magadra hagynom Gangesban. Mindennap rettegve vártam e pillanatot és ez a rettegett pillanat ma délután távolléted alatt bekövetkezett. Azt sem tudtam, hova értesitselek, hol keresselek... Amin e mellékelt parancsból láthatod, azon pillanatban indulnom kellett. Még visszaérkezésedet se várhattam be, hogy legalább elbucsuzhassunk. Még csak meg se csókolhattalak, kis szivem!... az ezred készenlétben, a csapat a kapitányát várja!... a katona nem késlekedhet! Huszonnégy órán belül Humiéres marsal seregéhez kell csatlakoznom a csapatommal. Még igy is kérdéses, hogy időre elérem-e őket? Ameddig lehetett, késleltettem az indulást, sóvárogva lesve a hazatérésedet. Most négy s legkésőbb egy órakor indulnom kellett volna. Utrakelek hát kétségbeesett szivvel, mert nem csókolhattam meg azt, aki nekem legdrágább e világon! Amint biztos cimemet közölhetem, rögtön közölni fogom. Egyetlen vigaszom, hogy nem hagylak teljesen magadra, őrizetlenül Ganges-ban. Brigitte sebtiben előkésziti a kastély egyik lakatlan lakosztályát egy atyai jóbarátom számára, aki néhány mérföldnyire lakik s akinek máris hirt küldtem Pierre-el. Este már nálad lesz. Erről az öreg barátomról, aki születésem óta ismer, már beszéltem neked. Az ő gondjaira bizlak visszatérésemig. Már mikor idejöttünk, őt szemeltem ki támaszodul távozásom esetére. Barátod lesz, tanácsadód, atyai szeretetével fog támogatni... A birtok és a kastély ügyeinek vezetésére is felkértem.”
- De hát ki ez a barát? - zokogott Aline, miután a levél hátralevő, forrón szerelmes bucsuszavait is végigolvasta.
- Én - felelte egy hang a háta mögül.
Aline ijedten fordult hátra. Az ebédlőterem küszöbén egy öreg ember állt. Valahogy csodálatosan beleillett e kastély keretébe. Nem is annyira öreg volt, mint inkább emberi rom. Magas alakja meggörnyedt, hátrasimitott haja fehér, fakón szintelen arcán nem gond, hanem bánatszántotta redők. A klasszikus vonásu arc egyszer nemesen, férfiasan szép lehetett. Ijesztőn sovány arcában mélyenülő, sötét szemek csillogtak.
- Ki... ki ön uram? - dadogta Aline ösztönös ijedtséggel hátrálva.
- Vissec a nevem - felelte meghajolva az öreg ur.
E név hallatára Aline kissé megnyugodva, növekvő bizalommal nézett az idegenre. Kezét nyujtotta és helyet mutatott az idegennek és felkérte, hogy vacsorázzon vele.
Az öreg ur megköszönte a meghivást, de az ürüggyel, hogy már vacsorázott, engedelmet kért, hogy lepihenhessen a számára előkészitett lakosztályban. Pierre tiszteletteljesen felnyitotta az ajtót, hogy a vendéget szobájába vezesse.
Csak mikor most ujólag kezetfogtak, tünt Aline szemébe a pompás brilliánsgyürü, amely az öreg ur gyürüs ujján szikrázott. Megreszketett. Hirtelen emlékébe villant a toronyszoba ablakán kinyult kéz. S bár Christian, Vissecben, Ganges kastély ujjonnan érkezendő vendégét jelezte, Aline nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy ezt a kezet nem először látta.

A tacskó.
Mikor Aline magára maradt, kilépett az ebédlőterem erkélyére és hosszan elnézte a messze kanyargó utat, amelyen Christian távozott. Csak mikor már a szemét elboritó könnyfátyoltól semmit se látott, ment vissza csüggedten a terembe. Állát a kezefejének támasztva elmélázva bámult a kandalló nagy, sötét üregébe. Egyszerre valami neszt hallott. Élesen felfigyelve előrehajolt. Nem tévedett... ezt a furcsa motoszkálást határozottan a kandallóból hallotta. Tágranyitott szemekkel figyelt. Majd hirtelen meglepetten felkiáltott. A kandalló sötéten tátongó üregéből egy édes gyerekarc kandikált ki. A kicsi baglyával együtt kimászott a kandallóból és fekete szemeinek csillogó tekintetét mohón jártatta végig az asztalon álló sültekkel és süteményekkel megrakott ezüst tálakon.
- Ó, mennyi finomság! - lelkesült.
Aline most már jól szemügyre vehette. Tiz-tizenkét év körüli fiucska volt, tarkán tódott-foldott ruhában. Ez a kis ennivalóan aranyos vadóc, tekintetével felváltva, hol Aline-t, hol a megrakott asztalt falta.
- Hogy hivnak? - kérdezte Aline nevetve.
- Tacskó! - felelte a gyerek.
- Honnan jössz?
- Alison papától, - felelte a fiu.
- És... kihez jöttél?
- Pierre nagyapóhoz és Brigitte nagyanyóhoz.
Aline egyszeriben megértette a gyerek ittlétét. Az ám!... hiszen az öreg házaspárnak van egy dédelgetett unokája!
- Ugylátom, jólismered itt a járást?
- Meghiszem azt! - felelte büszkén a fiu.
- Mit kerestél a kéményben?
- Bagolyfészket.
- És mért másztál ide le a nyakadat veszélyeztetve?
- Mert azt gondoltam, már megvacsoráztak és nyalakodhatok a tortából.
- Hát rajta, láss hozzá, tacskó urfi! - kinálta Aline. - Kitől kaptad ezt a szép nevet?
- Mindenki igy nevez!...
- Gyakran jössz a kastélyba?
- Minden évben János napkor. Meg ha Alison papa küld valamit nagyapónak.
- Ismered a kastélyt?
- Akár a mi kis házunktáját. Hogy is lehet, hogy a méltóságát eddig sose láttam itt?
- Csak egy hónap óta lakom itt.
- Bizony jó is, hogy itt van! Ezután legalább szivesen fogok idejönni. Csunya ez a nagy üres kastély. Oszt senki sincs, akivel az ember szót váltson. Nagyapó, nagyapó mindég csak hallgatnak.
- Mást sose láttál itt a kastélyban?
- N... nem, - hangzott a fiu habozó válasza.
- No csak mondd meg bátran. Ne félj.
- Félek biz én. Nagyanyó megver, ha megmondom...
- Beszélj bátran, - unszolta Aline, - Igérem, hogy nem fogják megtudni.
- Hát... lakik itt még valaki - motyogta a gyerek teleszájjal.
- Hol?
- Fenn a toronyban.
Aline megreszketett.
- Ki?
- Az ördög! A leggonoszabb ördög!... mert többféle ördög van ám!... van olyan, amelyik éjjel kis kékes láng alakjában a lápon kódorog, ez a kis kék ördög!... egy másik éjjel felfalja az alvó rossz gyermekeket, ez a farkasördög. Amelyik éjszakánként a temetőket járja és a temetőn átmenő falubelieket támadja meg, a fekete ördög!... emez pedig, a leggonoszabb, amelyik a szenteket bántja a templomban, a fehér ördög, a hugenotta! Olyan, mint egy ember! Brigitte nagyanyó is azt mondta egyszer, hogy ne merészkedjek a torony irányába, mert ott az ördög fészkel.
A fiu e komolyhangu magyarázata Aline utolsó kételyeit is eloszlatta. Mert a gyerek minden szavával megerősitette Christian állitásait. Christian, bizonyára szavával igérte Vissecnek, az üldözött hugenottának, hogy senkinek e földön, - tehát a feleségének se - árulja el, hogy Vissec üldözői elől a kastélyban bujt meg. Christian becsületesen betartotta az igéretét. Vissec létezéséről beszélt Aline-nak, de a rejtekét nem fedezte fel. S ezt helyesen tette. Szinte hálásan nézett a szép gyermekre, aki ártatlan fecsegésével helyrezökkentette a lelkinyugalmát.
- Meddig maradsz a kastélyban? - kérdezte Aline.
- Egy hónapig szoktam itt lenni.
- Nem szeretnél tovább is ittmaradni?
- Dehogyisnem. De nagyanyó...
- Bizd csak rám nagyanyót. Itt maradsz. Engem fogsz kiszolgálni. Apródom leszel... kis barátom... kis fiam... Jó lesz?
A fiu boglyas hajatövéig elvörösödött boldogságában. Aline is örült. Már nem félt Vissec társaságától, e gyerek felfedezése meg valósággal boldogitotta.
E pillanatban kivülről a folyosóról a kulcscsomó csörrenése elárulta az öreg Brigitte közeledését. Már hallatszott is a zsörtölődése:
- Merre kódorog az a haszontalan tacskó?
Jacquot, - mert ez volt a fiu becsületes neve, - az ajtóhoz ugrott és szélesre kitárta:
- Itt vagyok nagyanyó!
Brigitte elszörnyedve csapta össze a két kezét.
- Nahát... hogy idemerészkedtél a méltóságos grófnéhoz, a kastély ebédlőjébe!... ez már mégiscsak sok!
Aline védőn karolta át a fiut.
- Hagyja Brigitte... - mosolygott. - Tacskó ezután itt marad. Az én apródom lesz.
Brigitte valamit dünnyögött Pierreről, Jacquot szüleiről, majd megint haragosan fordult a gyerekhez:
- Hogy kerültél ide?
- A padláson, a háztetőn meg a kéményen át - felelte Jacquot öntudatosan.
- Mindég ott bujkál ez, ahol semmi dolga. No... szedelőzködj... gyerünk a konyhába... előre!
De Aline nem engedte el Jacquot-t.
- Ne felejtse Brigitte, hogy tacskó ezután állandóan a kastélyban marad az én személyes szolgálatomra. Az apródom lesz. No most menj szépen nagyanyáddal! Reggel jelentkezzél nálam, hogy megkezd a szolgálatot!
Másnap reggel Jacquot szolgálatra jelentkezett. De már nem a tegnapi tacskó volt, szedett-vedett rongyaiban. Az udvari apródok diszes csipkegalléros, selyemtérdnadrágos, csattoscipős diszében ékeskedett. Fürtös szőke haja simára kefélve a vállát verdeste. Csókolnivalón szép és kedves volt, ahogy tollas kalapját a karja alatt szorongatva büszkén lépdelt a ruhában, amelyben egykor a meggyilkolt Ganges marquisné uszályát hordozta apródja a versaillesi udvari ünnepségeken.
- Gyönyörü vagy tacskó! - és Aline lelkesen csókolta össze szép kis apródját. - Ki öltöztetett ilyen diszbe?
- Vissec ur, - felelte Jacquot.
Aline-t meginditotta a kastély vendégének e gyöngéd figyelme. El is határozta, hogy alkalomadtán megköszöni figyelmét. Az ebédnél bizonyára viszont fogja látni. Addig is kifaggatta Jacquot-t, hogy miként került össze Vissec urral? Jacquot szokott frissen pergő beszédjével elmondta, hogy Brigitte nagyanyó reggel megfürdette, a haját is megmosta, megkefélte, aztán bevitte Vissec urhoz... egy gyönyörü nagy terembe. Felnyitott egy nagy szekrényt, amelyben szebbnél-szebb ruhák lógtak. Onnan vette ki ezt a gyönyörü apródruhát. Aline Jacquot gyerekes csacsogásából megtudta, hogy a Vissec ur, aki Christian távollétében a kastély urának szerepét vállalta, jólismeri e kastély minden rejtett sajátságát. Igy például tudott annak a drága ruhákkal tömött szekrénynek a létezéséről is, amelyből Jacquot számára ezt az udvari apródöltönyt kihalászta s amelynek létezését Christian sosem emlitette Aline-nak.

Egy kedves öreg ur.
Vissec ur, Aline nagy meglepetésére az ebédnél nem jelent meg. Pierre utján kérte Aline bocsánatát, amiért eddigi szokásához hiven ezután is magányosan fog étkezni.
Mikor leült az ebédhez, tányérján egy rózsaszál feküdt. Meglepett, kérdő tekintetére, Pierre meghajolva válaszolta:
- Vissec ur rendelkezésére.
- No lám! - gondolta mosolyogva Aline, - ugylátszik, félreismertem az én hugenottámat. Csak a vallásában eretnek, az udvariasságában kevésbé. - Egyik ebédnél az asztal közepén aranytalapzatu, csiszolt kristálytáblán, pompás ritka gyümölcsök mosolyogtak. Aminőket aligha szerezhettek be Ganges falucska piacán. - „Vissec ur küldte”... - magyarázta Pierre. Egy napon Aline selyemcipős lábacskáját megsebezte egy szuros kavics a park gondozatlan utján. Másnap a park utjait gondosan felgereblyézve találta. Pierre most is ott müködött a gereblyével kezében. „Vissec ur parancsából”... Aline egy izben odavetve sajnálkozását fejezte ki, hogy hosszu bolyongásai közben a parkban, nincs hol megpihenjen és sokszor agyonfáradtan jött haza. Nehány nap mulva a park sürüjében lépten-nyomon frissen felállitott padok csábitgatták a megpihenésre. „Vissec ur állittatta”... Pierre uj libériát kapott s a legceremóniásabb nagyuri stilusban kellett kiszolgálnia urnőjét. Minden reggel alázatosan megtudakolta, miként kivánja Aline a napját tölteni, hogy mindent a legapróbb részletig kivánságaihoz és időtöltéséhez mérten előkészithessenek. Mindennek megteremtője, Vissec ur azonban, következetesen láthatatlan maradt. Aline jónehányszor meg akarta köszönni a kedvességét, közelebbről akarta megszemlélni ezt a furcsa öreg urat, a tökéletes udvaronc és a vadóc keverékét. Pierre-rel üzente, hogy szivesen látná asztalánál. De Vissec ur, ezuttal levélben, kimentette elmaradását és Aline bocsánatát könyörögte s egyben az engedelmét, hogy továbbra is elzárkózva maradhasson a maga remeteségében. Csak azt a kegyet könyörögte, hogy Cazilhac grófné továbbra is eltürje az ő szerény figyelmességét és gondoskodását. Öregkora jószerencséjének tekinti, hogy Christian, akit ugy szeret, mint az édes fiát, az ő atyai gondjaira bizta. Ő, aki régen ismeri e kastélyt és rejtett kincseit, ki tudja ásni e régmult idők megmaradt pompájából a grófné kényelméhez szükségeseket. Bocsásson meg hát a grófné, egy hetvenéves aggastyánnak, ha kegyes meghivását visszautasitja. Aline ugyancsak elcsodálkozott. Hetvenéves!... de hiszen Christian azt állitotta, hogy Vissec ur csak ötven éves!... vagy rosszul hallotta volna?... talán Christian tévedett.

Ismerkedés.
Aline-t a többszöri kudarc nem csüggesztette. Addig küldözgette meghivásaival Jacquot-t Vissec urhoz, mig egyik este megjelent az ebédlőteremben a vacsoránál. Ezuttal is talpig feketébe öltözötten. De az udvar légkörébe is beillő öltönye a legfinomabb anyagból készült, a legtökéletesebb szabásu volt és antik velencei csipke ingmellfodra és kézelői vagyont értek. Görnyedt vállaival majdnem a földet érintve hajolt meg Aline előtt. A „mogorva öreg aggastyán”, ahogy magát beállitotta, a legragyogóbb, legszellemesebb társalgónak bizonyult. Mindenhez értett, irodalomhoz, történelemhez, tudományhoz. Mindenről a legnagyobb hozzáértéssel beszélt, a saját ragyogó ötleteivel füszerezve.
- Diadal!... - irta Aline Christiannak - meghóditottam a hugenottádat!... Képzeld, most már mindennap velem vacsorázik. Furcsa ember ez a te Vissec urad, csakugyan!... Eddig mindig összetört aggastyánnak láttam, de tegnap este a vacsoránál, pillanatra, mintha hirtelen megfiatalodott volna. Kiegyenesedett, a keze nem reszketett s a fejét büszkén, egyenesen magasra tartotta. Mikor aztán felálltunk, megint csak reszketegen a botjára támaszkodva, sántikált ki.
Aline-ra napról-napra ujabb meglepetések vártak. A kastély belseje merőben megváltozott. A korhadozó lépcsőket pompás keleti szőnyegek takarták, gobelinekkel fedték a falak foszlányos selyemkárpitját, a nagy ebédlőterem padozatát vastag bársonyszőnyeg fedte, a pohárszéken a legmüvészibb ötvösmunkáju ezüstnemü, drága porcellánok, metszett kristályserlegek csillogtak. Ugyanigy megváltozott a park képe is. Bokrokat, pázsitot megnyirták, a virágágyak rendezetten tarkálltak, a szökőkutakat megtisztogatták a rájuk tapadt moszattól, kristályosan csillogó vizsugaraik szikrázva törtek meg a nap fényében, sejtelmesen csillogtak a hold ezüstjében. S éjjelente olykor a park sötétlő fái közül halk gitárpengés ébresztette fel Aline-t álmából... Mintha a Ganges-kastély régi fénye, tizenöt évi mély alvás után uj életre ébredezne...
Egy napsugaras délelőtt Aline a parkban a tó partján üldögélt, himzésén öltögetve, élénken beszélgetve Vissec urral. Jacquot néhány lépéssel odébb a tó tükrén méltóságteljesen uszkáló hattyukat etetgette.
- Ha elgondolom, - mondotta Aline - hogy mivé lettem volna itt egymagamban Christian távollétében, maganélkül Vissec ur!... s hogy milyen életet teremtett itt számomra!... egy királyné sem élhetne különben! - Majd hirtelen elkomolyodott és felsóhajtott. - Igazán nem tudom, miért van ma jó kedvem... Mikor annyi okom van a busulásra! Két hét óta egyetlen levelet se kaptam Christiantól! Mi történhetett?... Eddig oly pontosan irt. S most már négy levelemre nem válaszolt. Mit gondol, mi akadályozhatja az irásban?
- Istenem... egy ember, aki féllábával állandóan a nyeregben ül, - felelte kis habozás után Vissec ur.
- No de... két teljes hétig hallgatni! Akár állva, sebtiben, egy asztal sarkán is irhatna néhány sort.
- Igaz. De talán... - és Vissec ur hirtelen elhallgatott, mintha elharapta volna a szót.
- Mit akart mondani?... beszéljen...
- Ostobaság!... arra gondoltam, hogy ez a mi szép, hóditó Christianunk... - és Vissec ur megint csak elhallgatott.
- Megfeledkezhetett rólam? - fejezte be Aline a be nem végzett mondatot, - csak nem erre gondolt?
- Isten óvjon! - tiltakozott élénken az öreg ur.
- Nem, nem! - álmaimban se gyanusitottam Christiant! - tiltakozott hevesen Aline, - de mégis nyugtalan vagyok. Nem tudom, miért... Oda adnék egy esztendőt az életemből, ha ebben az órában levelet kapnék Christiantól. Istenem... ha valami baja esett!... nem élném tul!
- Ne essen kétségbe grófné... Bizonyos, hogy hamarosan hirt kap tőle.
E pillanatban, mintegy végszóra az öreg Pierre jött feléjük. Kezében ezüst tálcát tartott, amelyen egy lepecsételt levél feküdt. Ceremóniásan meghajolva nyujtotta át Aline-nak, aki mohón kapott utána.
- Végre!... végre! - anélkül, hogy látta volna, hogy Vissec ur milyen különös tekintettel figyeli minden mozdulatát, felszakitotta a boritékot és lázasan olvasta a levelet. Olvasás közben arca egyre csodálkozóbbra vált, szemeit tágra nyitotta meglepetésében.
- Mit jelent ez?... Hallgassa csak Vissec ur, mit ir Christian: „Drága kis Aline-om, nem értem a hallgatásodat!... Miért nem irsz? Két hét óta levelet-levél után irok, anélkül, hogy egy sor válaszodat kapnám. Csak nem vagy beteg? Halálosan nyugtalan vagyok, annál is inkább, mert még jó ideig nem mozdulhatok szolgálatomból. Könyörgöm, azonnal irj.
Vissec ur mélyen lehorgasztott fejjel hallgatta Aline felolvasását. Mintha nagyon meginditotta volna Christiane panaszos aggodalma.

Jacquet közbelép.
Aline visszanyerte a jókedvét. Gondtalanul élt az agyonkényeztetés e pazar levegőjében, amelyet Vissec ur teremtett meg számára.
Meg is irta Christiane-nak, hogy öreg barátja gondoskodása valóságos álomvilágot teremtett számára. Hogy nem fog ráismerni a kastélyra. Még a versaillesi palotában sem lakhatna egy asszony pazarabb fényüzésben és kényelmesen. Hogy ennyi elragadó figyelemmel szemben, természetesen ő is elragadóan kedves az ő furcsa öreg gavallérjával. Most már a nap nagy részét együtt töltik. És ő tréfásan kacérkodik Vissec urral... Igen, igen... Christian féltékeny lehet!... A gáláns öreg urnak néha aztán egészen különös ötletei támadnak. A napokban egyszer arra kérte Aline-t, engedje, hogy őt Diane-nak nevezze!... Hát nem furcsa!... Persze csak tréfa volt, Aline ki is nevette, de hogy ilyen bolondság az eszébe juthasson...
Aline mint minden levelét, ezt is az öreg Pierre-rel küldte a postára. Nagy meglepetésére eltelt egy hét s e levelére nem kapott választ. Ujra irt. Christian erre a levelére se válaszolt. Egy teljes hónap telt el és Aline egyetlen betüt se kapott Christiane-tól. Emésztő nyugtalanságában se aludni, se enni nem tudott. Érezte, ha rövidesen viszont nem látja Christiant, belehal az utána való vágyódásba. Miért nem ir?... Mi baj érhette?... Hol lehet?
Egyik este kétségbeesetten sirdogálva ült szobájában, mikor az ajtó felnyilt és egy szőke gyerekfej kandikált be. Jacquot, a tacskó!... Óvatosan körülkémlelt s mikor megbizonyosodott, hogy Aline egyedül van, zekéje zsebéből - mert a diszes apródruha helyett megint a toldott-foldott kis parasztruháját viselte - egy gyürött ujságot huzott elő a zsebéből. Szokott gyorsan pergő beszédjével elmondta, hogy a konyhában elbujva kileste, mikor nagyapó ebből az ujságból felolvasott egy hirt nagyanyónak. Még pedig azt a hirt, hogy Cazilhac gróf, a kapitány ur, akit a kis méltósága olyan nagyon vár vissza, Saint-Martinban van, csak harminc mérföldnyire innen. Valamiféle verekedésről, párbajozásról vagy miről olvasott nagyapó... Mikor aztán lefeküdtek, Jacquot elcsente az ujságot. El is hozta, itt van.
Aline lázasan kapott az ujság után és mohón falta a betüket. Csakugyan azt olvasta, hogy Cazilhac gróf, szemleutján megverekedett a Saint-Martin-ben állomásozó ezred egyik tisztjével, aki valami régi, tizenöt év előtti bünesetről beszélve, azt erősitette, hogy az akkor megmérgezett Ganges marquisnénak maga a férje volt a gyilkosa. Cazilhac gróf a párbajban ellenfelét sulyosan megsebesitette.
- Jacquot! - lihegte izgatottan Aline. - Idehallgass!... Viszont kell látnom a férjemet. Ide kell jönnie!... ha arra gondolok, hogy ebben a párbajban megölhették volna!... Irtózatos!... Jacquet! Te ügyes, pompás gyerek vagy. Kapj lóra rögtön... két nap alatt Saint-Martinbe érhetsz. Te vidd el a levelemet.
- Nem lehet! - csóválta szomoruan a fejét, Jacquot. - Hát nem látja, már nincs rajtam a szép apródruhám. Anyámék hazakérnek. Hiába könyörögtem nagyapónak. Hajnalban nagyanyó hazavisz.
- Nem engedlek!... Itt maradsz nálam!... Szükségem van rád - kiáltotta Aline és kétségbeesetten, még erősebben szoritotta magához a gyermeket.
- Méltóztassék megbocsátani, - hallatszott a küszöbről egy hang - de a gyerek apja beteg és sürgősen hazakivánják.
Az öreg Pierre állt a küszöbön, alázatosan és tiszteletteljesen, mint mindig, de azért határozott mozdulattal fogta kézen a fiut és magához vonta. Aline nem ellenkezett. Nem volt joga a beteg apától távoltartani a gyermeket, akit pedig már ugy a szivébe zárt, mintha a saját édes gyermeke volna. Összecsókolta Jacquot-t és könnyes szemekkel türte, hogy Pierre elvezesse. Pierre arról biztositotta, hogy ha Jacquot apja jobban lesz, a fiut visszaküldik. Brigitte aztán kora hajnalban elkisérte a gyereket Montpellierig s ott utjára bocsátotta.
Aline ezen az éjszakán a szemét se hunyta le. Drága kis apródja elveszitését siratta... borzongva gondolt a lefolyt párbajra... majd lázas izgalommal arra, hogy Christian nincs elérhetetlen messzeségben, ha levelét megkapja, ha csak egy-két órára is, ideszökhet hozzá!... ha csak egyetlen csókra!
Alig hogy felvirradt, megirta levelét Christiannak és korán délelőtt magához kérette Vissec urat. Először fogadta a szobájában. Talán ez volt az oka Vissec ur látható elfogottságának, mikor a virágokkal ékesitett szentély küszöbét átlépte. Aline hellyel kinálta és röviden elmondta, hogy egész éjjel a szemét se hunyta le halálos nyugtalanságában. Megtudta, hogy Christian párbajozott. Átnyujtotta az ujságot a megjelölt hirrel. Vissec ur átfutotta és azt mormogta, hogy ismeri a szerencsétlen családi titkot és nagyrabecsüli a kapitányt, amiért apja emlékét megvédte.
- Megértheti ugy-e, - folytatta mohón Aline - hogy Christiant viszont kell látnom. Ezt a levelet, amelyben sürgősen idehivom, nem akarom postán küldeni. Jacquottal akartam elküldeni lóháton, de Jacquot-t visszaküldték a szüleihez. Igy hát Pierre vigye el!... Még ma!... Christian egy hét mulva itt lehet. Amugy is alig várom, hogy személyesen megköszönje önnek a sok jóságot, amelyekkel elhalmoz. Christian megérkezését meg fogjuk ünnepelni. Együtt fogunk vacsorázni hárman... Igen, igen... fényes vacsorát rendezünk és ön is velünk lesz.
Alinenak nagy izgatottságában nem tünt fel Vissec ur halálos sápadtsága.
- Lehetetlen, - felelte Vissec ur. - Egy hét mulva én már nem leszek a kastélyban.
- Hogyan? - bámult rá Aline. - El akar hagyni engem?... Hát mindenki elhagy?... Előbb Jacquot!... Most ön... De hát miért?
- Ez a környék veszélyessé vált számomra. Hugenotta társaim titkon figyelmeztettek, hogy sürgősen hagyjam el a Ganges-kastélyt, mert itt nem vagyok biztonságban. Üldözőim megneszelték e rejtekemet. Nem megyek messzire, csak néhány mérföldnyire... egy barátomhoz.
- Ó, de hiszen akkor eljöhet arra a vacsorára. Igérje meg, hogy eljön. Itt fogunk vacsorázni, az én szobámban.
- Itt... ebben a szobában... - mormogta tompán az öreg ur. Aztán hirtelen felvetette a fejét és furcsán kigyult tekintettel, határozott hangon felelte: - Hát jó... eljövök!
- Igy már jó!... Köszönöm!... - s Aline felugrott és csengetett. A bekopogtató Pierre-nek átnyujtotta a megirt és megcimzett levelet.
- Pierre, ezt a levelet lóháton elviszi Saint-Martinba, a férjemnek. Saját kezébe adja át. Rögtön induljon.
Pierre meghajolt, de közben kérdő tekintetet vetett Vissec urra, aki e tekintetre igy felelt:
- Hallotta a grófné parancsát. Induljon!
Ő maga is bucsuzott, az igéret megismétlésével, hogy nyolc nap mulva, Christian megérkezésének estéjén, az ünnepi vacsorán pontosan meg fog jelenni.
Aline erkélyéről nézte Pierre-t, ahogy a lovat megnyergelte és egy negyedórán belül teljesen utrakészen, felült a ló hátára és neki vágtatott a park nagy sétányának. Ezt a levelet hát végre biztosan kézhez kapja Christian!... Boldog örömében kisietett a galériára és kiszaladt a kastély tulsó oldalát körülfutó nagy terraszra, ahonnan hosszu kilométerekre láthatta a lefelé kanyargó országutat. Eddigre Pierre már kiér a parkból az országutra. Megkönnyebbülés lesz látni, figyelhetni, hogy repül tova a levelével. Addig fog utána nézni, ameddig csak bele nem vész az ut porába... Jó öt percig várt, a terrasz korlátjára könyökölve, de Pierre nem bukkant elő. Eltelt egy negyedóra... félóra... de Pierre-nek semmi nyoma. Lódobogást se hallott. Egyik óra a másik után pergett, a délután alkonyatba mélyült, az ég bársonyán felgyultak a csillagok és Aline még mindég sápadtan, meredten állt őrhelyén. Mikor teljesen besötétedett, becsengette Brigitte-et.
- Pierre elment a levéllel? - kérdezte.
- Igenis. Még délelőtt. Hiszen méltóztatik tudni.
- Jó. Kéretem Vissec urat.
- Vissec ur már nincs a kastélyban.
Aline intett Brigitte-nek, hogy elment és bezárta szobája ajtaját. Most hát bizonyosságot szerzett, hogy Pierre látszólagos elvágtatása csak komédia volt. Brigitte hazudott. Valaki leparancsolta a levél eljuttatását. De hát ki?... S ez a parancs nem mai keletü. Most már világosan látott. Két hónap óta a leveleit felbontják, elolvassák és elsikkasztják. Ki más tehette, mint Vissec ur!... Ki hát ez a Vissec ur? Akivel két hónap óta él bizalmas együttlétben, akit férje legjobb barátjának hisz s aki elsikkasztja férjéhez irt leveleit... aki gyönyörködik a könnyeiben, nyugtalanságában. Ki ez az ellenség... ez az áruló... aki miközben aranyban, pompában füröszti s leolvassa tekintetéről a kivánságait, egyben szerencsétlenné teszi? Mi érdeke lehetett Vissec urnak az ő leveleit elsikkasztani? Aline első kába megdöbbenésében a toll után kapott és lázasan irta Christiannak: „Jöjj gyorsan!... siess... szaladj!... jöjj rögtön!... egy órát... egy percet se várj!... itt rettenetes dolgok történnek... Vissec ur elsikkasztja a leveleinket... bizonyitékot szereztem... Ha nem jössz, elvesztem... nem tudom, mi célja velem ennek az embernek, akitől rettegek...”
De hogy juttassa el a levelet?... a legközelebbi posta Montpellierben van, a postafutár csak kétszer egy héten kerül Ganges kastélyba. Azt nem várhatja be!... egy napot se késhet!... minden nap egy évszázad e várakozásban!... kivel küldje!... kire bizza!... kire! Kétségbeesetten, tanácstalanul járt fel s alá a szobában, majd hirtelen megállt és reszketve figyelt. Valami neszt hallott... furcsa kapirgálást a fal mögül. Most megint... Mintha egy kulcsot próbálgatnának egy zárban. Valaki... aki a kastély titkos bejáratait ismeri, be akar hatolni hozzá éjnek idején... S ő itt védtelenül... egyedül... Támolyogva dőlt a falnak, homlokán hideg verejtékcseppek gyöngyöztek s egész testében reszketve vacogó fogakkal lihegte:
- Ki... ki az?
- Én vagyok... tacskó! - hallatszott egy vékony gyermekhang valahonnan a fal mögül.
- Jacquot! - sikoltotta szinte eszelős boldogsággal Aline, - kis barátom!... kis Gondviselésem!... hol vagy?
- Itt a fal mögött... az arcképteremben.
- Hogy jutottál oda?... és hogy akarsz ide bejutni?
- Valahol kell lenni egy titkos ajtónak, mert látom a szobájából a világosságot kiszürődni. Ha csak megtalálnám... Nagyanyó párnája alól kiloptam a kulcscsomóját. Az arcképterem rozsdás zárával valahogy megbirkóztam, de hogy jussak be magához...
- Jacquot!... hogy kerültél vissza?
- Szépen megbujtam Montpellierben, mikor aztán gondoltam, hogy nagyanyó biztonságban hazaért, nekivágtam az erdőnek. Öreg este volt, mire a kastély alá értem. Mikor a konyhában kialudt a világosság, tudtam, hogy nagyanyóék lefeküdtek. Uccu neki... felmásztam a háztetőre s a kéményen keresztül le a konyhába.. Hiszen tudja... ahogy szoktam!... A nagy, nyitott tüzhelyből négykézláb kibujtam a konyhába. Nagyanyó szobaajtaja csak éppen hogy be volt támasztva. Kicsentem a párnája alól a kulcsokat. Egyszer kilestem, mikor emlegették, hogy az arcképteremből egy titkos ajtó nyilik a maga szobájába... Hogy valamiféle marquis ur mindég azon járt be a feleségéhez. Hát idáig csak eltaláltam... De hogy jussak tovább. Mert hát a leveléért jöttem, amit velem el akart küldeni. Hadd vigyem el! Cyclop jól ismer!... nyugodtan fogja türni, hogy megnyergeljem, aztán hajrá!... nini... itt valami zárat tapintok... csak a kulcsot is megtaláljam hozzá... Várjon csak! - Szaporán csörömpöltek a kulcsok. Kapirgálás, nyiszegés hallatszott, majd egyszerre Jacquot diadalmas kiáltása: - Megvan!
A titkos kárpitajtó mintegy magától felnyilt s egy poros, zilált, rongyos, de diadaltól sugárzó Jacquot állt a küszöbön.
- Ide a levelet!... hadd vágtassak el!
Aline szédülten, mintegy álomban nyujtotta át a levelet Jacquotnak s egyben görcsösen megragadta a gyermek kezét, mintha támaszt keresne. Ugy bámult a gyermek háta mögött terjengő ismeretlen homályba... Ösztönös kiváncsisággal lépett előre, tétován, tapogatózva, mintha egy uj világ mesgyéjén járna.
- Hozd a gyertyát Jacquot!
Jacquot felkapta az egyik karosgyertyatartót és magasra tartotta izmos kis kezében. Aline rebbenő szempillákkal, ámulva nézett körül. A sötét falakon széles aranyrámáikban, komoran sorakoztak az ősök portréi. Évszázadok óta, nemzedékről-nemzedékre, gőgös, daliás lovagok, a kor divatja szerint remekbe öltözött szépséges dámák. Aline egyre görcsösen szorongatta Jacquot szabad kezét. Mintha megérezte volna, mi vár rá az ünnepélyesen komor falak között, amelyek titkait oly óvatosan rejtegették előle. Hogy ez az arcképcsarnok fogja felfedni előtte, az atyai jóbarátból hirtelen ellenséggé, levelei sikkasztójává vedlett csodálatos Vissec ur való kilétét.
- Nini... milyen furcsa! - kiáltotta egyszerre Jacquot és még magasabbra emelte a gyertyákat.
Csakugyan... a legutolsó kép a sorban, sötét lepellel volt elfedve, még pedig olyan módon, hogy a sötét leplet a képpel együtt szorosan a pompás, müvészi aranykertbe feszitették. A lepel nem volt fellebbenthető, kiváncsi tekintet nem láthatott alá. Jacquot bámészkodva ment közelebb s a lepel felé nyult, mintha valami módon fel akarná lebbenteni. De Aline ekkor már meglátott valamit és megragadta a gyermek kinyuló karját. Meglátta a kartonlapot, amely elfedte e portré eredetijének a nevét s amelyen ökölnyi betükkel feketélltek e szavak:
„E leplet senkise érintse. A király parancsa!”
A törvénynél is több, maga a király állt tiltón e kép s a kiváncsi tekintetek közé. Érclepel fedte e képet, amelynek érintetlenségét a király őrizte. A király parancsa!
Aline reszketve huzta el Jaquot-t és majdnem futva menekült e borzalmas helyről.

Aline elhatározása.
Ahogy a napok multak, Aline lázas, emésztő türelmetlensége kibirhatatlanná vált. Futni, menekülni szeretett volna... férje elé sietni! Már-már neki készült, hogy befogat, a faluban kocsit fogad és titkon nekivág az utnak, de aztán eszére tért. Hátha más, rövidebb uton térnek vissza, ha elkerülnék egymást... Nem, nem... bolondság!... nem tehet egyebet, minthogy türelmesen bevárja Christian érkezését.
Az éjszakák voltak a legrettenetesebbek. Azok a szörnyü álmok, elfullasztó lidércnyomások, amelyekből egész testében reszketve, forró verejtékben fürödve, riadtan ébredt... Ébren és álmában, folyton az a fekete lepel kisértette, amellyel a király parancsából azt az utolsó portrét eltakarták. És Aline elhatározta, hogy a titok végére jár. Véteni fog a király parancsa ellen. Mindegy!... Ennek meg kell történnie. S egyik napon, mikor besötétedett, gondosan bezárta ajtaját s miután áhitatosan keresztet vetett a feszület előtt, gyertyával a kezében, felnyitotta az arcképterembe vezető titkos ajtót és belépett. Sápadtan, mereven állt meg az utolsó kép előtt. Szempillája se rebbent s a tekintete oly merev volt, mintha maga is csak egy halott kép volna s csak a gyertya kékesen lobogó lángja élne e teremben. Majd megmozdult. Kinyujtott kezével erősen megmarkolta a gyászleplet, amely időtől ernyedten engedett a ránditásnak. Aline borzongva hunyta le a szemeit. Karja lehanyatlott a lerántott lepellel. A kép láthatóvá vált. Aline felnyitotta a szemeit.
...Ugyanekkor két merőben ellentétes lovas vágtatott a Ganges-kastély felé kanyargó országuton. Körvonalaik még az est sötétjében is elárulták, hogy az egyik felnőtt, a másik gyermek. Az egyiknek hosszan lobogó körgallérja alól kivillogott oldalán lógó tisztikardja és csizmái sarkantyujával sarkallta gyorsabb vágtatásra lovát. A másik, a parasztgunyás gyerkőc, facipős lábaival bökdöste a ló szügyét.
A kastély parkja előtt leugrottak, a lovakat egy-egy fa törzséhez kötötték. A férfi átugrott a sövényen, a gyermek, mint egy evet, kuszott utána. Átfutottak a parkon, be a hátsó udvarba. De a kastély főudvarába vezető hatalmas vaspántos tölgykaput zárva találták. A férfi haragosan torpant meg a zárt kapu előtt. A gyerek a falra mutatott, mintha azt jelezné, hogy misem könnyebb a fal megmászásánál. De a férfi ennél jobbat is tudott. Intett a fiunak s a gyepes udvar közepén felnyitott egy, a földből nyiló csapóajtót. Lemásztak s a csapóajtó becsukódott fölöttük. Csak néhány percbe telt és a toronyszoba ablakából kémlelték az alattuk lévő erkélyt.
- Hogy jussunk le ide?... - mormogta a férfi. - Ennek az átkozott toronyszobának semerről sincs összeköttetése az alsó szobával...
- Ugorjunk le! - javasolta a gyerkőc.
A férfi pillanatig habozott. De ekkor az alattuk levő erkélyes szoba kivilágosodott.
- Na lám!... de hiszen ilyenkor aludnia kellene!... mit jelent ez?... Istenemre!... ezt tudnom... látnom kell.. Még ha a biztos pokolba is ugornék le innen...

Az utolsó arckép.
...Mikor Aline hősies elhatározással felnyitotta szemeit és a titokzatos portréra nézett, határtalan megkönnyebbültséggel lélekzett fel. Merőben idegen arcot látott. Egy nemesen széparcu, pompásan öltözött, daliás férfi portréját. A kép alatt aranybetükkel ékeskedett a kép eredetijének neve:
„CHARLES DE LE TUDE, LANGUEDOC BÁRÓJA, SAINT-ANDRÉ ERŐD KORMÁNYZÓJA, SAINT-MARTIAL ÖRÖKÖS GRÓFJA, GANGES MARQUIS. AZ UR KEGYELMÉNEK 1659-IK ESZTENDEJÉBEN”.
Ganges marquis!... Christian apja... az ő apósa!... akit felesége megmérgezésével vádoltak!
Ezzel a nemes, gőgös, férfias szépséggel, ilyen szörnyü kalandba keveredni!... ilyen förtelmes vád terhét viselni!... ezzel a teherrel a sirba szállni!... rettenetes! Aline megborzongott... Tudta, hogy egy halott képét látja és mégis félt. Futva igyekezett vissza a szobájába. Ám ahogy most ott állt, szobájában, határtalan meglepetésében ugy dőlt az ajtónak, mintha odaszegezték volna. A sötétben hagyott szobát ragyogón kivilágitva találta. Az arany karosgyertyatartókban minden gyertya égett, a két személyre teritett asztalon ezüst tálakon pompás gyümölcsök, hideg sültek, pástétomok, a vázákban virágok, a metszett kristály üvegekben rubin és topázszinü borok. Mit jelent ez?... kinek a számára készitették ide ezt a kétszemélyes vacsorát?... és kinek a parancsából? Hirtelen agyába villant az emlékezés és halkan felsikoltott. Kábán, meredten nyitva maradt szájjal bámult a szemközti ajtóra, amely most lassan felnyilt. Egy férfi lépett be. Aranybrokát udvari diszöltönyén smaragdgombok, ingmell és kézelő fodra velencei csipke, arany kardmarkolatán brilliánsok villogtak. Magashomloku, gyöngédtekintetü... Ötvenév körüli férfi lehetett, simára beretvált ránctalan arcu, magas és elegáns. De ez arc sápadt volt, akár egy halotté.
- Ki... ki ön? - hebegte Aline.
A férfi előrelépett és meghajolt.
- Hogyan?... - mosolygott, - de hiszen egy hét előtt ön maga kegyeskedett meghivni a mai vacsorára grófné!... s most nem akar megismerni?... Vissec vagyok.
- Nem, nem... ön Ganges marquis! - kiáltotta félve és fenyegetőn, irtózva és ijesztőn Aline.
A férfi megdöbbenten hátrált.
- Ne tagadja... - és Aline vádolón mutatott az arcképcsarnok titkos ajtajára, - innen jövök és mindent tudok. Képmutatás, hogy aggastyán, képmutatás, hogy hugenotta, képmutatás a barátsága... A halott él! Távozzon... irtózom öntől!... Egy lépést se tovább!... mert ha ma van az utolsó Itélet Napja, ha ma nyilnak meg a sirok és feltámadnak a halottak, akkor reszkessen Ganges marquis, mert Isten is jelen van!
A marquis előrelépett. Szemében az őrület lángjával, szenvedélyesen felelte:
- Ha én a sirból jöttem, ön is onnan jött. Kettőnk közül ön a fantóm... ön üldöz engem! Ganges marquis vagyok... igaz. De tudja-e, hogy ki ön?... hadd mondjam el...
Leoldott nyakáról egy aranyláncon függő, brilliánsokkal köritett medaillon-t és felpattantotta. Aline elé tartotta. Aline, mintegy varázserőtől megigézetten nézte, hallgatta:
- Huszéves koromban megnősültem. Boldog voltam, fiatal, gazdag és szerelmes... Ó, milyen szerelmes! De féltékenységem még a szerelmemnél is nagyobb volt. A szivemben lappangó gyanu megmérgezte az életemet, megölte a szerelmemet, a boldogságomat és megölte a nőt, akit imádtam. És én a halottban továbbszerettem az élőt. Ó, megérti-e mit jelent egy halottat szeretni, ébren és álmomban, emlékeimben szüntelen felidézni az imádott arcot, fejünket a falba verve átkozni a sorsot, mely elválaszt tőle, megérteni, hogy többé sose csókolhatjuk... és mindig, mindig magunk előtt látni... elérhetetlenül!... Idő előtt megőszültem, harmincötéves koromban aggastyán voltam és éjjel-nappal csak azért imádkoztam, azt könyörögtem Istenemtől, hogy holtamban viszontláthassam imádott halottamat! - a szeme diadalmasan felragyogott és mámorosan.
Két karját mohó vággyal, forró ölelésre tárta... A varázslatos igézet, amely Alinet megmeresztette elszállt. Megértette, hogy egy őrülttel áll szemközt, egy őrülttel, akitől nem menekülhet. Szemeit irtózattal tágranyitotta és hangtalanul, fehéren, mint egy száráról letört liliom ájultan esett össze.
E pillanatban éles csörömpölés hallatszott. Valaki beütötte a szemközti ablak tábláját. Valaki beugrott az ablakon...
Christian ott térdelt Aline mellett a földön. S most rekedt orditás hallatszott.
- Megállj!... ne érintsd!... az enyém!... senki ne érintse!
Ganges marquis szemében az őrület lángjával, Christianra vetette magát. Szörnyü volt a dulakodás apa és fiu között, miközben Jacquot kiáltozásával felverte a néma kastély csendjét.
A lélekszakadva elősiető Pierre és Brigitte, Christian segitségével lefogták a tomboló marquist. A tombolást hirtelen, kábult megtorpantság és fásult közöny váltotta fel. Ekkor közös erővel átvitték a lakosztályba, amelyet Vissec ur alakjában lakott. Megtorpant kábultságából többé magához se tért. Agylázban feküdt két nap és két éjjel. A faluból előkeritett orvos nem tudott segiteni. Harmadnap reggel Ganges marquis befejezte szerencsétlen életét.

Ujra Versaillesben!
Három évvel ez események után, Versaillesban ujra ünnepet ültek. A versaillesi udvar körül sok minden megváltozott. Befejezték Trianon és Marly épitését, Montespan marquisné uralma lealkonyult, Mmme de Maintenon foglalta el a helyét a király kegyeiben. De a hiu és kacér kegyencnő nem csufosan legyőzött módjára távozott. Egy pompás ünnepély keretében bucsuzott hivatalosan a versaillesi udvartól. Ez az ünnepély elsőszülött leányának, Nantes kisasszonynak az esküvője volt, a nagy Condé unokájával, Bourbon herceggel. Ez esküvőt megelőző estélyen az egész udvar megjelent s a király épp oly kegyesen mosolygott a jobbján ülő Mme de Maintenonra, mint a balján ülő Montespan marquisnéra.
Montespan marquisné okos asszony volt. Maga hajolgatott át diadalmas vetélytársnőjéhez, ő maga hivta fel a figyelmét a sorjában felvonuló s a király előtt tisztelgő udvari előkelőségekre.
Most egyszerre érdeklődve egyenesedett fel és kérdően nézett a királyra. Egy fiatal pár közeledett az ajtó felől. Egy feltünően daliás, nemesen szép arcu férfi, karján egy bübájosan szőke, légies, angyalarcu, gyönyörü fiatal asszonnyal. Mindkettőjük udvari öltözéke, minden csillogó pompától mentesen, egyszerüen fekete volt. A fiatal asszony fekete bársony udvari uszályát, egy ugyancsak fekete bársonyba öltözött, kedves arcu, szőke apród emelte, aki élénk fekete szemeinek vizsgatekintetét hol ide, hol oda cikkáztatta.
- Ezeket az arcokat már valamikor láttam felség...
- Itt Versaillesban marquisné, - magyarázta a király - néhány év előtt. Egyik legkedvesebb ezredesem. Ganges marquis.
- Ganges marquis! - hökkent fel Montespan marquisné.
- Igen. Egy tragikus család utolsó sarja, aki végre emelt fejjel viselheti őseinek immár mocsoktalan nevét.
S a király kegyesen intett Christiannak, hogy közeledjen.

VÉGE.