THOMAS MIDDLETON

Nő a nő veszélye
(Women Beware Women)

fordította
Forgách András

2017

AZ OLVASÓHOZ
Amikor Thomas Middleton több kiváló verses műve között ez is a kezembe került, nem kevéssé voltam biztos abban, hogy Téged, kedves olvasó, legalább annyira rávesz a szerző neve, hogy elolvasd, mint engem, hogy kinyomtassam, hiszen szellemének ama produktumai, amelyek mostanáig napvilágot láttak, eléggé értékesnek bizonyultak ahhoz, hogy hozzáértő olvasóknak komoly élvezetet szerezzenek; és egészen biztos vagyok abban, hogy ez a munkája sem fogja a hírnevét kisebbíteni, sem megakadályozni, hogy minden jóravaló, teremtő szellem kezébe eljusson a többi is. Azzal, hogy e művet a kezedbe adom csak annyit szeretnék elérni, hogy a szerző a jövőben is megkapja jól megérdemelt rangját, továbbá azt remélem, hogy a jövőben is támogatod vállalkozásomat, amelynek egyetlen célja az volt és marad, hogy Neked örömet szerezzek.
Ég veled.

Barátom, Thomas Middleton tragédiájára
Nő a nő veszélye: pompás szöveg,
Hű portréja pár udvari kurtizánnak,
Kik lopnak, csalnak, mérgeznek, nem hibáznak,
Gyilkos csókjuk az erényt öli meg.
Olvasd e tragédiát, a szerző
– A nagyok közt is az egyik legelső –
Jól tudta, egy nő mindenkit kiirt,
Aki útjába áll; tehát színpadra írt
Vad szeszélyt, perzselő rosszindulatot:
Igencsak nagyszabású tablót alkotott.
Tanusítom: a nézők, kik sokan voltak,
Soha még tragédiát így meg nem tapsoltak.
Nathaniel Richards

SZEREPLŐ SZEMÉLYEK
FIRENZE HERCEGE
BÍBOROS, a herceg bátyja
KÉT TOVÁBBI BÍBOROS
EGY KÍSÉRŐ
FABRIZIO, IZABELLA apja
HIPPOLITO, IZABELLA nagybátyja
GUARDIANO, az ostoba GYÁMFI gyámja
GYÁMFI, gazdag és ifjú örökös
LEANTIO, kereskedelmi ügynök, BIANCA férje
GENNYESI, GYÁMFI szolgája
LÍVIA, FABRIZIO húga, IZABELLA nagynénje
IZABELLA, FABRIZIO lánya
BIANCA, LEANTIO felesége
ÖZVEGY, LEANTIO anyja
FIRENZEI tanácsosok
POLGÁROK
EGY TANONC
FIÚK
KÜLDÖNC
SZOLGÁK
KÉT UDVARHÖLGY, UDVARONCOK, APRÓDOK, ALABÁRDOS ŐR
FIGURÁK AZ ÁLARCOSBÁLON:
HYMEN, GANÜMÉDESZ, HÉBE, NIMFÁK, KUPIDÓK

A HELYSZÍN: FIRENZE

I.1.
Jön Leantio Biancával és az édesanyjával. Bianca kicsit távolabb megáll.

ANYA	Hogy újra látlak, nagy öröm nekem;
S olyan sok szeretettel üdvözöllek,
Ami anyai szívemből kifér.
Hogy megszülettél, abban a szent percben
– Nagy gyönyör volt, nagy gyötrelem után –
Sem voltál drágább, mint most, kisfiam,
Hogy végre itt vagy. Még egyszer: Isten hozott.
LEANTIO	félre
Szegényke, hogy ez mennyire imád!
Sokszor megfigyeltem, hogy az anyák,
Akármilyen disznóságot csinált,
Rajonganak legrosszabb kölykükért.
ANYA	Miféle nőt hoztál ide?
LEANTIO	Te itt most egy ritka szerzeményről,
És fölbecsülhetetlen értékről beszélsz,
Miről más férfi álmodni se merne.
Ahányszor e drágaságra nézek,
Tudva: enyém – hát nem csodálatos! –
Boldog vagyok, már attól, hogy létezem,
És hogy férfinak teremtett az Isten.
Félelmetes sors, ha belegondolunk.
Gürcölni, hajtani vagy nyolcvan évig,
Hogy egy lepedő legyen a szemfedőm –
Meg is rendülne a házasságtörő,
Ha látná, hogy a bűnös lepedőből
Fogják kiszabni végső öltözékét.
Micsoda lecke ez minden egyes nőnek!
E szépség, mellyel még a nagy világhódító is
– Akinek az egész földgolyó kevés volt –,
Beérte volna, majd rám is vigyáz.
Nem téved bűnös utakra a vágyam,
Nem kell más ember huga, felesége,
Szeressék csak a saját férjüket,
Nincs más dolguk ezen a földön.
A templomban végre van időm
Imádkozni, ami csak belefér.
Nem kell kukkolnom, mint a többi srácnak,
Mintha nővásár lenne a vasárnap.
Bevallom, egy bűnben vétkes vagyok,
És bár e bűn nem volt eredendő,
Mégis ünneplem: lopás, de nagyszerű,
És volt már nagy ember, akit ez tett naggyá.
ANYA	Miről beszélsz?
LEANTIO	Soha nem fogom megbánni, anyám,
Igaz, hogy ez a bűn halálos.
De belehalok, ha el nem követem:
Itt a remekművem: bámuld, csodáld!
Jól nézd meg: az enyém; jobban nézd meg –
Merd azt mondani, hogy nem a legszebb lopás,
Amit valaha elkövettek. Ráadásul
A megbocsátást is elnyertem érte:
Az Ég megáldott: ő a feleségem.
ANYA	A feleséged!
LEANTIO	Tartsd titokban, mama, különben végem.
Ha megtudják, elveszítem. Gondolj bele,
Hogy mit veszítenék – annyit nem ér az élet.
Velencéből hoztam el, vagyis jött magától.
A szülei őrült gazdag emberek,
Jelenleg viszont őrült dühösek,
De hadd tombolja a vihar ki magát,
Most, hogy szerelmünk egy fedél alatt
Biztos révbe ért. Sok pénzt nem hozott,
Az arcát nézd: az minden hozománya,
De rejtett erénye sokkal többet őriz,
Mint drága gyémántot titkos rekesz.
ANYA	Ez bizony hiba volt. Bocsáss meg, fiam,
De tönkretetted ezt a gyöngyszemet.
LEANTIO	Ezt hogy érted?
ANYA	Te ezt a kedves kislányt
Örökre elvágtad a rá biztosan váró
Nyugodt, gazdag és gondtalan élettől:
Fogalmad sincs, mit tettél. Én, míg élek,
Alig tudok segíteni, ha meghalok,
Még annyit sem. Te pedig egyedül
Alig jössz ki a fizetésedből,
Egy agglegény vagy, és még így se könnyű.
Miként fogod majd a körülményeket,
Miket ő születése óta élvez,
Az ő szintjén megteremteni?
A nők nagy része csak azért megy férjhez,
Hogy följebb jusson a társadalmi létrán,
Rang és születés ne szabjon határt,
De szabadon élhessen ki minden
Szerelmet, szenvedélyt, szeszélyt.
LEANTIO	Halkabban, anya; hallótávolon
Belül van egy illető, akinek rossz
Ötleteket adhatsz. Kész csoda,
Ha nem teszel tönkre rögtön mindent.
Kérlek, ne lázítsd máris ellenem
– Mikor már majdnem sikerült betörnöm –,
Hogy mint a többi nő, évi hat ruháért
Szüntelen óhajokkal gyilkolja a férjét,
Akit, ha végül elérte a célját,
Ha lehet, még drágább holmikért nyúzzon.
Fölébreszteni könnyű egy ilyen
Démont, de annál nehezebb, anyám,
Elcsitítani. Mert például ugye egy nő
Kis hasa földagad egy perc alatt,
Hú, de egyszerű elérni, hogy leeresszen.
Dettó, mikor veszekszenek vagy undokak.
Én megvagyok, anyám, engem nem érint,
E démonok, nálunk, hálisten, alszanak;
Ne ébreszd fel őket te sem, könyörgöm.
Ha te tartod a szád, ő is beéri
Az általam teremtett egzisztenciával:
Majd otthon ül, mert férjét szereti.
Nem kíván többet, mint adni tudok,
Nem futkos léha vágyai után,
Mint akikkel együtt járt iskolába.
A régi mintát a vászonról lefejti,
S egy tiszta élet képét hímzi rá,
Ami fittyet hány a nélkülözésre,
Nem érdekli, hogy mennyire szegény,
És annyi utódot hoz a világra,
Hogy a sok gazdag férfi belesárgul,
Látva, kit szeret a Gondviselés,
Mely ellátja s táplálja a gyermeket.
Éhes szájat nekik ugyan nem küld,
Csak aranyat nagy zsákban,
S az ágyaikba meddő méheket.
Mama, ne rontsd a helyzetet te is,
Azzal, hogy erről túl nyíltan beszélsz.
Nagyon kérlek, vigyázz a szádra,
Ne légy irigy, mint a többi öreg,
Kik tönkretesznek mindent, ami szép,
S utálják, ami másnak sikerül.
Belátóbb lehetnél az ifjúsággal,
Saját véreddel meg különösen.
Kiváló férj leszek, itt a kezem:
Előrelátó, kellőképp alapos,
Negyven hét múlva nagymamává teszlek.
Menj és üdvözöld, kedvesen, vidáman.
ANYA	Biancának
Szeretném leróni, kedves kisasszony,
Adómat az udvariasságnak,
Amint jólnevelt ismeretlenek közt
Bevett szokás.
megcsókolja Biancát
De többel tartozom,
Tudva, hogy közelebbi kötelék
Fűz minket össze, s vagyok oly merész,
Adok még egyet,
újra megcsókolja
És lányomként üdvözöllek,
Ami a hétköznapi tiszteletnél
Többet kíván.
megint megcsókolja
LEANTIO	félre
Eddig rendben van –,
Hatvan év körül nem sok anya volna
Többre képes.
ANYA	Amit nyújtani tudok, elég szegényes,
De érezd magadénak. Sok minden
Hiányzik a méltó fogadtatáshoz.
LEANTIO	félre
Na, ez már túlzás, mi több, beteges:
Úgy beszél, mint a fogatlan banyák.
A vének csak a bajokat sorolják,
Mert nekik mindig annyi van belőlük.
BIANCA	De drága mama, nem szenved hiányt,
Akinek minden vágya teljesült.
Egy csöndes otthonban fiad szerelme
Gazdagság. A jóság lehet szegény.
Ez bőven elég, ha meggondolom,
Hogy boldogságomnak itt építsek oltárt.
Barátot, vagyont, hazát hagytam el,
De minden percben hálát adok érte.
Mert nekem itt van az összes barátom:
A kevesebb néha több.
Leantiónak
Bárhogy is alakulnak dolgaid,
Sorsodban mindig osztozni fogok,
Derű vagy ború jön, mindkettőt vállalom.
Ki sok vendéget hív, ne válogasson,
Ki vállalkozik, bármi érheti;
Azzal gazdálkodjon, ami szembejön,
És éljen vele képesség szerint.
Mostantól ezt hívom szülőhazámnak,
Mert itt született, akit szeretek:
A női boldogság forrása ez.
Nem üdvözöltél mióta itt vagyok.
LEANTIO	Már hogyne tettem volna.
BIANCA	Tényleg? Hogy is volt?
Már kiment a fejemből.
LEANTIO	Így.
megcsókolja
BIANCA	Jé, tényleg!
Most már emlékszem.
Megvádoltalak. De most jóvá teszem.
megcsókolja
LEANTIO	Egy óra alatt sok hasonló vádat
Tudnék most elviselni, sőt, kétszer
Ennyi idő alatt kétszer ennyi vádat!
ANYA	Nem megyünk be lassan, lányom?
BIANCA	Köszönöm szépen, anya. Tulajdon
Szülőanyám hangja sem édesebb.

Az Anya és Bianca bemennek.

LEANTIO	Bár érdekem – és megbízóm bizalma –
Azt követeli hogy úton legyek,
Holnap hajnalig csakis egy a fontos,
Hogy mivel kényeztessem el Biancát.
Iszonyú, hogy holnap korán reggel
Muszáj lesz itthon hagynom egyedül,
S a hét végéig csak a remény éltet.
De fékezni kell addig a gyönyört,
Mint amikor egy kisstílű főnök,
Nem adja ki a pénzed szombatig,
A pénz csinos összeggé duzzad addig,
S többet is ér, mondhatná bárki joggal.
Ó, szép szemű Firenze, hogyha tudnád,
Micsoda ékszer került birtokodba,
Felágaskodna máris büszkeséged,
S fiaid vérében lüktetni kezdene
A gyilkos izgalom! Legyünk előrelátók:
Egy ritka kincset jobb homályban hagyni.
Ha tolvajoknak hencegünk vele,
Csak annál vakmerőbbé tesszük őket.
A kísértés nagy ördög s nem habozna
Egy szentet sem megrontani, nem ám.
A gyémánt rejtve már férfiszemek elől.
Ki hinné, milyen értékes drágakő
Lapul a szürke háztető alatt?
S ha távol leszek? Mi a biztosíték,
Hogy minden így marad? Igen, igen –
Valaki lesz vele. Az anyák
Jól ismerik a dörgést. A fiúk
Lakatra zárják a ládát, és ha kell,
A kulcsot a mamájuk rakja el.
el

I.2.
Jön Guardiano, Fabrizio, Lívia és egy szolga.

GUARDIANO	Már látta őt a lányod? Biztos ez?
FABRIZIO	Mindegy, szeretni fogja.
GUARDIANO	Nem, nem, játsszunk tiszta lapokkal.
Tizenöt éve ő a gyámfiam,
A célom az – és az idő is sürget –,
Amint szokás diktálja, és az illem,
Hogy a kölyöknek egy asszonyt szerezzek.
Namármost, én rettentően szeretném,
Ha a te lányod lenne az ő felesége.
Ez eddig tiszta? Ha most a te lányod,
Akit majd megkérek – és hadd idézzelek –
Elutasítaná, meg lennék áldva.
félre
Minden szavamat meg kell magyaráznom,
Hogy ez a vénember a hülyesége csúcsán
Valamit fölfogjon belőle.
Fabritiónak
Erre mit mondsz?
FABRIZIO	Mondom, szeretni fogja.
GUARDIANO	Már megint kezded?
De mondd, milyen okból fogja szeretni?
FABRIZIO	Mért hiszed, hogy nőknek ehhez ok kell?
GUARDIANO	félre
Látom, a hülyék se mindig hülyék,
Ahogy a bölcsek se mindig bölcsek.
FABRIZIO	Ugye nekem is volt egy feleségem,
Aki teljesen megőrült értem,
Pedig erre semmi oka nem volt,
Emlékeim szerint. Ugye, kishugom?
GUARDIANO	félre
Hát nagyon összeillő pár lehettek,
Ha egyikük se volt eszénél.
Fabritiónak
Nagyon szerethetett a feleséged,
Ha ennyire eggyéolvadt veled.
FABRIZIO	És ha a lánya nem lesz őrült szerelmes,
Hát se rám nem ütött, se az anyjára,
Ha az eszére hallgat, és nem rám.
Liviának
Te tapasztalt özvegy vagy, kishugom,
Oszd meg velünk az álláspontodat.
LÍVIA	Nos, fájni fog, ha fáj az igazság,
Én unokahúgom oldalán állok,
Szerintem roppant igazságtalan
Kényszeríteni, hogy olyat szeressen,
Akit életében nem látott soha.
Lássa és elfogadja, ez a minimum.
Ha szerelem lenne belőle, még jobb.
Egy férfival élni mindhalálig
Nem könnyű kenyér, biztosítalak.
Kérdezd meg úgy három év után
Egy fiatal feleség véleményét,
Ha kíváncsi vagy, kettejük között
Hogy áll – a játszma.
FABRIZIO	Na, és a férfinak
Nem ugyanúgy muszáj, kishugom,
Egész életét egy nővel leélni?
LÍVIA	És legyen is neki annyi elég.
Arról ne is beszéljünk, hogy hány ritka
Finom ételt kóstol, amilyent nekünk,
Szegényeknek, az ajkunk sosem érint –
Itt van például az engedelmesség,
A szolgálat, na, és a kötelesség,
Meg ehhez hasonló nyalánkságok,
Mi készítjük, de nekik szolgálják föl.
Ha véletlenül megnyaljuk az ujjunk,
Hát ez van, a szakács is szeret nyalni.
FABRIZIO	Édes vagy kishugom, és szellemes –
LÍVIA	Szellemes! Egy ilyen szóbimbóval
Jutalmazz meg egy tizenhat évest,
De én már szirmot bontottam, te ész,
Mostanra már bölcsnek kéne lennem –
Két férjet már szépen eltemettem,
Többet nem házasodom.
GUARDIANO	De miért nem?
LÍVIA	Nehogy a harmadik engem temessen.
Ugye ez több, mint szellemes volt, nem?
GUARDIANO	Az ügyvédemet sokszor túlfizettem,
De nálad sokkal gyöngébb az esze.
LÍVIA	Akkor te is megéred ám a pénzed,
Hogy mást ne mondjak.
GUARDIANO	Fabriziónak
Na, erre varrjál gombot, barátom!
LÍVIA	Hol az unokahúgom? Valaki menjen érte.

Egy szolga el.

	Ha házasságra van bármi remény,
Úgy illene, legalább egyszer lássa,
Jól meggondolja, ne kapkodja el,
Mint ripsz-ropsz, sokan, egy darabka földért,
Mikor telepesnek mennek az Újvilágba.
FABRIZIO	Keresd a nagybátyját, és őt is megtalálod,
Ők ketten mindig együtt járnak.
Még éjfélkor is gyakran hallani
Ahogy vitatkoznak, a holdfényes éj
Nekik nappal: járnak alvás helyett,
És hát olyanok is teljesen, mint
Az alvajárók: én annak láttam őket.
Na, tessék, nem megmondtam: mint a lánc:
Megrántsz egy szemet, jön vele a többi.

Jön Hippolita és Izabella.

GUARDIANO	Családi kötelék – remek találmány!
Ez tiszta ügy, nincs benne vágy semmi,
Csak szeretet. Máskor a két nemet
Egymás felé sosem a szerelem hajtja
Hanem a kéjvágy.
FABRIZIO	Izabellának
Tedd föl maszkodat.
A dolgod az, hogy láss, ne pedig téged
Lássanak. Használd ki jól az időd:
Lásd, hogy mit kell megszeretned.
De mit is beszélek: szeresd, amit látsz.
Hozzád beszélek. Nincs vacakolás.
A fiatalember mindjárt húsz lesz,
Neki örökös kell, te majd kihordod.
IZABELLA	Édesapa!
FABRIZIO	Nem érdekelnek pletykák, kifogások!
Tudom, tudom, a fiú együgyü –
Annál jobb lesz férjnek, legyen eszed,
Hülye férj mellett élheted világod.
A maszkot! És hallgass! A fiú gazdag:
A hülyeségét elrejti a pénz.

Izabella maszkot tesz föl

LÍVIA	Hogy nem látni, az kis túlzás azért,
Már most érzem, pfuj, az előszelét.
Mi lesz, ha teljes pompájában belép?

Jön a Gyámfi, egy krikettütővel, és szolgája, Gennyesi.

GYÁMFI	Hogy megvertem-e?
Saját ütőjével pofoztam le a pályáról,
Pedig övé volt az első dobás.
GENNYESI	Gratulálok!
GYÁMFI	Úgy bizony, és akkor rámküldte a verőlegényét.
GENNYESI	A varrólegényét?
GYÁMFI	Azt is megvertem.
GENNYESI	Azt nem csodálom, az már megszokta, hogy verik.
GYÁMFI	Csak megcsiklandoztam egy icipicit,
Amikor bedöntötte a kapumat.
GENNYESI	Most, hogy mondod, tegnap este egy baromfikereskedő felesége bepanaszolt a gyámapádnál, hogy akkora púp nőtt az ütésed nyomán a gyereke fején, mint egy tyúktojás.
GYÁMFI	De abból a tojásból még kikelhet egy csirke, és akkor a baromfikereskedő felesége a pénzénél marad. Ha belelendülök, akkor se látok, se hallok; ha az anyám fél szemét kéne kivernem, akkor se hagynék egy jó labdát veszni. Ha élne, és csak egy foga lenne, még azt is kiverném. Ha játszom, se embert, se istent nem ismerek, annyira véresen komolyan veszem. Hogy mi, a gyámapámnál? Kérlek, vedd el, és tedd le valahová az ütőmet meg ezt a labdát.
GENNYESI	Lógassam vagy állítsam? Ne dugjuk bele az ütőfaszeredet egy szép tágas nyílásba?
GYÁMFI	Tágas nyílásba?
GENNYESI	Ha áll, akkor becsusszan a legszűkebb nyílásba is, lényeg, hogy ne égesd meg magad.
GYÁMFI	Azt nem szeretném.
GENNYESI	Akkor tedd be hátulról, úgy biztonságosabb.
GYÁMFI	Ha egyszer saját otthonom lesz végre,
Belőled, kérlek, nagy embert csinálok,
Kajában-piában nem szenvedsz hiányt.
Én ugye ragyogó sportember vagyok,
Én árnyékra, nőre pompásan vetődöm,
És úgy lövellek magot, mint egy isten,
Kiszagolom a lucskos kis muffjukat,
És annyi gólt rúgok, amennyi belefér.
Félek, gyámom nem kellő szorgalommal
Keres nekem megfelelő némbert,
Az első loncsos kurvával összeállok,
Vagy éjfélkor elveszem a tejesasszonyt,
A tanum lesz két joghurtos csöbör.
GUARDIANO	Gyámfiam!
GYÁMFI	Kis sport után mindig kanos vagyok.
Iszonyú baszhatnékom van, a francba,
Beverném egy rendes tyúkba már
A kőkemény dorongomat.
GUARDIANO	Hozzád beszélek!
GYÁMFI	Holdfényes éjjel nyers tojást eszem,
Én azt mondom, kakas bújik ki mindből,
Huszonnégy óra múlva forr a vérem,
Már ágaskodik, mindjárt kukorékolok.
GUARDIANO	Süket vagy, fiam? Azt mondtam, gyere.
Megleckéztetlek mindjárt.
GYÁMFI	Visszaküldesz tán az iskolába?
Abból már kinőttem. Írni-olvasni?
Nahát, olyan mélyre nem süllyedek.
Engem szebb sorsra ringatott a bölcsőm.

A Gyámfi, Guardiano és Gennyesi el.

FABRIZIO	Izabellának
Hogy tetszik neked, lányom? Ő a férjed.
Tetszik, nem tetszik, hozzá fogsz menni,
És szeretni fogod.
LÍVIA	Ugyan már, bátyám!
Ha bíró lennél, akkor sem hozhatnál
A saját körzeteden kívül törvényt.
Az apjaként nyilván jogodban áll,
Hogy rákényszerítsd az akaratod,
És testét-lelkét megerőszakold.
De a szerelem az másik tartomány,
Idegen ország, ahol a törvényt,
Mint a római Capitoliumon,
Nem éppen libagágogással hozzák.
FABRIZIO	Nem érdekel, akkor is hozzámegy,
A szerelem majd megjön az idővel.
el
LÍVIA	Ez őszinte volt, bátyám, legalább,
A földön jársz, bottal, mint egy halandó,
Te, ki nemrég még a felhőkben jártál.
Szerelem parancsra – pont úgy beszélsz,
Mint a vének, akik nem tudják, mi az.
megöleli Hippolitót
Legdrágább öcsém, szivesen maradnék,
Mert nem ismerek senki mást a földön,
Kiben ilyen sok szép vonás egyesülne.
HIPPOLITO	Mindjárt elpirulok.
LÍVIA	Fogadd, mint áldást lakoma előtt,
Mert hiszen az vagy, ünnepi lakoma,
S a nő, ki társad lesz, a legboldogabb vendég.
Vidítsd föl kérlek, unokahugodat.
És segíts neki jótanácsaiddal.
el
HIPPOLITO	félre
Bár beszélhetnék hozzá szabadon,
De nem lehet, megtiltotta az Ég.
És ebbe inkább belepusztulok,
De égi törvényt be nem mocskolok.
Marj bánat szét belülről, hangtalan,
Eméssz föl csöndben, és legyek halott,
A világ ne tudja, hogy beteg vagyok,
Bánat, én nem csalok, legyünk barátok.
IZABELLA	félre
Idiótához menni feleségül!
Nőt érhet nagyobb megaláztatás?
Hűnek maradni egyetlen férjhez,
Más szóba nem jöhet! Az erkölcs így kívánja.
Szófogadó legyek és tisztelettudó?
A bálványimádás bűnébe essem?
Egy hülye az csak egy rossz másolat,
De még annak is pocsék.
Jaj, milyen sok szerencsétlen lány
Rokkan bele a kényszerházasságba!
A legjobb változat is rossz: hiszen
Ha választhat a nő, szegény, akkor is
Rabszolgaságot vesz a hozományon,
Azért fizet, hogy láncra verve éljen –
És mint a rettegő fogoly, lefizeti
Az őrt, hogy jól bánjon vele, és boldog
Ha néha megdícséri, vagy ha néha
Egy kedves pillantást vet rá az ura.
A nők nyomoránál nincs rémesebb!
A férfi rabszolgát vesz, a nő gazdát.
Miközben az őszinte szerelem
Minden boldogság forrása lehetne,
Rögtön az angyalok után a legjobb.
A Gondviselés, mely a mérgeknek
Is hasznát tudja venni, és a négy elem
Örök harcát megbékíti bennünk,
Azt is elrendezné, ami előtt
Csüggedten áll az emberi értelem.
Jaj, csak ez a házasság ne volna!
Hippolitónak
Hát te is szomorú vagy, bácsikám?
Az egész házban rossz a hangulat.
Hol keressek vigaszt bánatomra,
Ha legjobb barátom is ily levert.
Mondd, mi a baj?
HIPPOLITO	Semmi különös, egy fájdalmas ügy,
Amin nem tudom túltenni magam,
Nem számít, valamibe egyszer úgyis
Mindenki belehal. Ez pont kapóra jön.
Na, és apád kegyetlen viselkedése
Még rátesz egy lapáttal.
IZABELLA	Kérlek, ne bánkódj, drága bácsikám!
Mióta kínoz? Sosem vettem észre.
Ilyen rosszul látok? Mióta? Mondd!
HIPPOLITO	Mikor megláttalak és elhagytam Bolognát.
IZABELLA	És képes voltál ilyen szívtelenül
Eltitkolni, ne sajnálhassalak?
Most hogy bízzak meg abban, hogy szeretsz?
Mi ezer dologról tudtunk beszélni,
Csak pont arról nem, ami égető?
Sétálva vitatkozunk éjszakákon át,
S kihagyjuk, ami a legfontosabb?
De mindketten hibáztunk: mert ez egy
Konok, szándékos feledékenység,
Amiben vétkesek vagyunk. Ne húzzuk
Tovább az időt. Drága bácsikám,
Te érzed, kezdd el, mondd, miről van szó?
HIPPOLITO	A földön egyedül neked nem szabad
Megtudnod sohasem.
IZABELLA	Egyedül nekem?
Ezzel megfosztasz minden örömömtől.
Egyszer azt mondtad hogy engem szeretsz
A legjobban a világon – de azt csak úgy
Mondtad!
HIPPOLITO	Nem, ez így igaz.
Nagyon félek, el fogsz majd ítélni.
Tessék, kimondom hát a legrosszabbat:
Jobban szeretlek, mint nagybátyhoz illő.
IZABELLA	Ezt már többször mondtad, és hittem is neked.
HIPPOLITO	félre
Olyan jóságosan naiv ez a lány,
Nem érti még egy majdnem bűnöző
Durva szavait. Kénytelen vagyok
– Bár pirulok belé – pontosan beszélni.
Izabellának
Úgy szeretlek, mint férj a feleségét.
IZABELLA	Mi van?
Tudtam én, hogy rossz hír érkezik,
Amit legtöbbször túl hamar megértünk,
Hamarabb, mint hallanánk. De nem engedem.
Bár boldogságommal fizetek érte.
Vagy azt mondod, hogy örüljek neki?
Úgysem fogom hallani soha többé.
Nem lesz több baráti beszélgetés,
Meg kell tanulnom élni nélküled.
Most már veszélyt, nem védelmet jelentesz.
Mit ér akkor a tiszta szeretet,
Ha egyszer a bizalom elveszett?
És két rokon egymástól mit akar,
Ha rokonszenvük kéjvágyat takar?
el
HIPPOLITO	Ennél csak a halál rosszabb, ez így nem élet:
Öröm nélkül minden nap utolsó ítélet.
el

I.3.
Jön Leantio.

LEANTIO	Indulnom kell, de túl zsibbadt vagyok –
Mint hajnalban az úrigyerekek,
Ha végiglumpolták az éjszakát,
Istenbizony, most épp olyan vagyok.
Pokolraszállás, akkor abbahagyni,
Mikor az ember éppen belejött,
És a csúcsára ért az élvezetnek.
Mint egy hosszúra nyúlt ünnep után:
Az ember csak bámul maga elé,
A tíz ujjából kimegy minden élet.
Mert így van ez az ifjú házasoknál,
Amijük van, bumm-bumm, bedobnak mindent,
Mintha csakis azért bújnának ágyba,
Hogy a pazarlás új módjait föltalálják.

A ház ablakában megjelenik Bianca és az Anya.

	És nem tényleg most jön az ablakunkhoz,
Hogy végignézze ahogy elmegyek?
Dögöljek meg, de lépni sincs erőm.
Vesszen az üzlet, én nem vágyom másra,
Csak őrá, ott fent. Az áru a kikötőben
Gondoskodjon önmagáról. Én nem fogom
Végigmelózni az életemet,
Visszavonulok pár évvel korábban,
S mindig vele leszek – áll az alku?
Pfúj, hogy ez milyen beteges egy ötlet!
Felejtsük el, ez nagyon kínos lenne!
Ki a dolgára figyel, azzal már szeret is,
Fókusz a munkában – és a szerelemben.
Ki túlzottan rajong, ostobán szeret,
Egy gazdag bankár nejével cicázik.
Majd ugrálok, ha teli a zacskóm,
S nagy raktáramból kibuggyan az áru.
A napnak ebben a korai szakában
Sokkal bölcsebbnek kell lennünk:
Mi még csak pályánk elején járunk,
S aki elmulaszt egy reggeli üzletet,
A nap legjobb részét mulasztja el.
Aki már gazdag és eleget gyűjtött,
Nyugodtan alhat, mintha este volna,
Hízik, zabál, nőzik és heverészik,
Mikor a magamfajták pályára lépnek,
Frissen és vidáman.
BIANCA	Látom, még itt vagy.
Remélem, most már itthon is maradsz.
LEANTIO	Sajnos nem.
BIANCA	Inkább gyere vissza, kérlek,
Holnap majd kicsit többet dolgozol,
Gyorsan behozod, így lesz jó, hidd el,
LEANTIO	Ott lennék, nagyon, veled, ahogy kéred,
De uralkodnunk kell szeszélyeinken,
Különben, egy-kettő, minden tönkremegy.
A szerelmet is kormányozni kell,
Pont úgy, mint egy igazi államot;
Ha túl sok teret engedünk a vágynak,
Az olyan, mikor fellázad a nép,
Mert abban nőtt fel, hogy bármit akarhat,
És háborút üzen az értelemnek.
A szerelem, mely szépen prosperál,
Mint jó király, a béke záloga.
Megyek. Ölellek.
BIANCA	Csak még egy éjszakát, kérlek, könyörgöm.
LEANTIO	Ha már maradnék, akkor inkább húszra,
És azután, ha lehet, még negyvenre,
Nekem annyira bejön a testi öröm.
Az én lovam az kettőt bírjon el.
De ha most maradok, eljátszok mindent.
Ha jólétre vágysz, ne hívj vissza többé,
Különben nem állok jót magamért,
Búcsúzom még egyszer.
el
BIANCA	Ha meg kell lennie, én is búcsúzom.
ANYA	Nagyot hibázol, ha így folytatod,
Ettől biztosan beteg lesz a férjed,
És jobb, ha tőlem tudod, ez ragályos,
Gyorsan elterjed a fiatal vérben,
És még bátorítod. Na, tessék, most meg sír!
Mit sírsz? Ha én sírnék, a hatvan éves,
Hidd el, hogy bőven lenne rá okom.
Mondom, szerintem te tehetsz róla,
Na, és maximum ha öt napig lesz távol.
De most tényleg, mire jók a könnyek?
Egy szép mosoly nem jobban kifejezné
A szerelmet? Csak az, ha egy egész
Szökőkút áztatja szét az ember arcát?
Pont, mint mikor egy falusi liba
Egy lavór vizet zúdít a fejére,
Úgy csinál frizurát. Ez annyira régimódi,
Sírni a szerelem miatt.

Jön két-három fiú az utcán, egy-két polgár és egy segéd.

FIÚK	Jönnek már, jönnek!
2. FIÚ	A herceg!
3. FIÚ	Az udvar!
POLGÁR	Hol járnak, fiacskám?
1. FIÚ	A szomszéd utcában, de mindjárt ideérnek.
POLGÁR	Fickó, foglalj úrnődnek egy állóhelyet,
A legjobbat az egész városban.
1. FIÚ	Megszereztem. Ezen dolgoztam egész álló éjjel,
Bármikor az állóhelyébe ülhet.
POLGÁR	Akkor szaladj el érte és vidd oda.

Segéd el.

BIANCA	Mi az oka ennek a rohanásnak,
Te érted ezt, anya?
ANYA	Hogy micsoda vacak memóriám van!
Bizony, eljártak felettem az évek.
Ez az évente megtartott ünnepi menet,
A herceg s az udvar szemében szent szokás,
És minden év április tizenötödikén
Elvonulnak Szent Márk templomához.
Nem kiment a buta fejemből!
Jó, hogy kérded, különben bemegyek,
Bambán ülök, és eszembe se jut.
Ha ezt a látványt elmulasztanád,
Azt nem bocsátanám meg önmagamnak.
Most látni fogod a herceget, aki
Korához képest jól tartja magát.
BIANCA	Öreg?
ANYA	Nagyjából ötvenöt lehet.
BIANCA	Az nem öreg, egy férfi akkor éri el
Képességei és bölcsessége csúcsát.
ANYA	A testvére, azaz a bíboros,
Az egy nagyon jó kiállású férfi,
Őt nem születése, de hite tette naggyá.
BIANCA	Figyelemreméltó.
ANYA	Ma látni fogod
Firenze összes nagyurát; a legjobb
Pillanatban jöttél, hogy elkapd ezt
A szép felvonulást.
BIANCA	Reméljük a legjobbakat.

Zene.

ANYA	Már hallom őket, kényelmesen állsz?
BIANCA	Kiválóan.
ANYA	Állj föl erre a sámlira.
BIANCA	Nem kell, köszönöm.
ANYA	Ahogy akarod.

Hat lovag jön fedetlen fővel, ünnepélyesen, azután két bíboros, majd a Bíboros, a herceg bátyja, aztán a Herceg; utána a firenzei nemesség, párokban, zene- és énekkísérettel. Az Anya és Bianca kivételével mind el.

ANYA	Hogy tetszett, kislányom?
BIANCA	Lenyűgöző az egész.
Nagyon mély benyomást tett rám
Az ünnepélyes és régi szokás.
A herceg nem nézett föl? Nekem úgy tűnt,
Hogy észrevett minket.
ANYA	Ki herceget lát,
Mind azt képzeli: elég, ha sokáig
Egy irányba néz, biztos rájuk nézett,
Pedig, mint gondos államférfiút,
Csak tervei s céljai foglalkoztatják,
Semmi más, csakis a közérdek.
BIANCA	Nyilván.
ANYA	De folytassuk ezt odabent, gyere.

Mindketten el.

II.1.
Jön Hippolito, és Lívia.

LÍVIA	Ez aztán tényleg különös betegség!
Nagyon érdekel, hogyan kaptad el.
HIPPOLITO	Pont olyan könnyen, mint ahogy az ember
A vesztébe rohan, és legtöbbször
A saját vére hajtja.
LÍVIA	Talán nem nyüzsög
Elég szép nő a világban? Kik mind
Gyönyörűek, és abból is mennyiféle?
Neked meg a saját rokonodra gerjed
A véred? Ez nem rokonszenves.
Bűnös szemmel saját fajtádat lesed?
Nem pásztázod a tágas horizontot,
De szűk ketrecbe zárod a szerelmet,
Pedig kitárt karokkal vár az ismeretlen.
A nagy ember azért nagy, mert adni tud,
Ki nem így tesz, rosszul gazdálkodik,
Spórolsz, de kinek? Nem lesz senki hálás.
Ki az égi adományt így a sutba dobja,
Az másét óvja, s a magáét veri dobra.
HIPPOLITO	Nyomort még nem írtak le ilyen pontosan,
És mennyire igaz.
LÍVIA	Én szeretlek,
És ha kell, messzire megyek, hogy
Ne nyomjon agyon szörnyű bánatod.
Belehalok, hogy ennyire kikészülsz
Egy kis fejmosástól, abba is hagyom,
Pedig tudom, rajtad csak ez segít.
Kisöcsém, ne hagyd, hogy a szenvedés
Így tönkretegye legszebb éveid.
Az élet nagy érték, és a tiéd
Oly fontos nekem, mint a sajátom.
Iménti szavaim tán szigorúnak tűntek,
Csak az igazságérzet szólt belőlem,
S a lelki üdvöm kockáztatva kész vagyok
Az érzéki gyönyör gyümölcseivel
Lelked fullasztó vágyát jóllakatni.
Meg tudom tenni.
HIPPOLITO	De azt az egyet nem, amire vágyom!
LÍVIA	A legjobb lenne, ha szerelmedet,
Tennéd fel tétnek a fogadásban –
Én megnyerném neked a fogadást,
De elvesztenéd mégis a szerelmet.
Mert én keményen megficánkoltatom
A szűzi tisztaságot hogyha kell –
Ebben a sportban vagyok olyan jó,
Mint sok nagyszájú firenzei némber.
Jó lovas legyen, biztos a nyeregben,
Akit érveim nem dobnak le végül.
Szedd össze magad, hidd el, bárki másnak
Azt mondanám, hogy tényleg itt a vég,
De téged szánlak, és keresztülviszem,
Mert a te szenvedésed fáj nekem,
Tehát mindent megteszek azért, hogy...
Nem fejezem be, mert csúnya dolog,
Várd ki, és légy hálás.
HIPPOLITO	Sohanapján meg fogom köszönni.
LÍVIA	Vigasztaljon, nem te vagy az első,
Ki tilosban jár, vagy csak úgy tűnik.
Mindjárt olyan szívgyógyszert adok,
Hogy garantálom, ettől felvidulsz.
HIPPOLITO	Nincs remény.
LÍVIA	Szívem, akkor csodákat fogsz látni,
Én kigyógyítlak halálos bajodból,
Ami azért – valljuk be – elég kínos ügy.
Mikor látod újra?
HIPPOLITO	Boldogan soha.
LÍVIA	Türelmetlen vagy.
HIPPOLITO	Értsd már meg, hogy lángoló, vérvörös
Arccal örökre eltiltott magától.
LÍVIA	Ezek szerint éntőlem függ minden.
Tehát annál nagyobb lesz a dicsőség,
Ha sikerül.

Jön egy szolga.

LÍVIA	Mi van, mit szeretnél?
SZOLGA	Most érkezett meg az unokahúgod,
A szépséges Izabella.
LÍVIA	Micsoda szerencse.
Hippolitónak
Ez a te csillagod.
a szolgának
Mit tátod itt a szád? Vezesd be!

Szolga el.

HIPPOLITO	És most mit tegyek?
LÍVIA	Tünj el, kispofám.
Koncentrálnom kell, a te érdekedben.
HIPPOLITO	Nagy célok érdekében, persze.
el
LÍVIA	Ne bosszants. Ha nem szeretnélek úgy,
Aludni mennék, hagynám a fenébe.
A gyöngém, ha valakit szeretek,
Hogy az ő jóléte fontosabb nekem,
A magamét meg elhanyagolom.
És annyira sajnálom az öcsém,
Hogy félredobva minden szemérmet,
Nem vagyok tekintettel önmagamra.
Lám, ezt teszi a szabad gondolkodás,
Mert arra nem sok nővér lenne képes,
Hogy öccse kényelmét a saját jóhírénél
Többre tartsa. Nekem a szeretet
A legnagyobb hibám.

Jön Izabella.

Izabella, micsoda öröm.
De mondd, az arcod mitől ilyen sápadt?
A kényszerházasság miatt?
IZABELLA	Hát igen – belejátszik,
Pár más probléma mellett, amit inkább
Leplezzen illő hallgatás, mivel
Nagyobb szégyen nyíltan beszélni róluk,
Mint amilyen kín gondolni rájuk.
LÍVIA	A kérőd tényleg kicsit együgyű.
IZABELLA	Hogy együgyű! Az nem is volna baj:
Egy ilyen férjjel ki lehetne jönni.
De ez egy háborodott idióta,
Ilyennek született, és az is marad.
LÍVIA	És tudva ezt, remélem, szabadon döntsz,
Kell vagy nem kell.
IZABELLA	Szabadon? Hát nem éppen.
Jobban gyűlölöm, mint szépség a halált,
Vagy undok szomszédját, az öregedést.
LÍVIA	Hát akkor ne titkold.
IZABELLA	De hogy tehetném, ha arra születtem,
Hogy megtegyem, amit apám akar?
Ha rámparancsol, nem lesz kibúvó.
LÍVIA	Szegénykém! Ha nem bánod, egy percre
Tegyük félre most a rokonságot,
És hadd beszéljek úgy, mint egy idegen,
Ki csak egyet akar: e házasságnak
Keresztbe tenni.
IZABELLA	Keresztbe, hogyan?
LÍVIA	És azt, hogy sokkal szabadabb legyél,
Mint arról neked fogalmad lehet.
IZABELLA	Könyörgöm, ne titkolj el semmit,
Amitől földerülhet még az életem.
LÍVIA	Sajnos muszáj lesz titkot tartanom,
Őriznem családunk reputációját,
Arról nem beszélve, hogy esküt tettem
Halott anyádnak, drága sógornőmnek –
Amíg az emléke szivemben él,
Ne is remélj kegyelmet.
IZABELLA	Kedves, jó, aranyos nénikém –
LÍVIA	Titok, amit szigorúan megőrzök,
Hiszen halálos ágyán mondta el –
Kilenc éve – de még tartogatom,
Pedig itt az alkalmas pillanat,
És okom is volna rá épp elég.
IZABELLA	Vagy azt akarod, hogy hízelegjek –
LÍVIA	Jaj! bármit megtennék a kedvedért,
Csak ugye titok, és a hírnevünk –
IZABELLA	És én, ki azt remélem, lesz majd gyermekem,
Egyiknek se szeretnék ártani.
LÍVIA	Különben is, magadnak ártanál,
Ha erre egyszer mégis sor kerülne.
IZABELLA	Ennél meggyőzőbb érv nem kell nekem.
LÍVIA	Egyszóval nemet mondhatsz a hülyének,
De mondhatsz igent is, ha jónak látod,
Ahogy előnyös: a bölcsek így csinálják.
Szabadságodban áll eldönteni,
Ki kényszeríthet? A virág kinyílt,
Tépd le, és életed megédesítheti.
Amit te apád parancsának hívsz,
Voltaképp egyenlő a semmivel.
Csak ennyire légy engedelmes is.
Tegyél hát egy kis erőfeszítést,
Hogy megkóstolhasd boldogságodat,
Szakítsd le, amit kívánsz, leld örömöd,
Én tálaltam, most vacsorázz magad.
IZABELLA	Hát ettől én még éhes maradok,
Beszélj nyíltabban, drága nénikém.
LÍVIA	Ha most hiszek neked, mert esküszöl,
S egy megdöbbentő titkot tárok fel,
Mi biztosíthat, hogy hallgatni fogsz?
IZABELLA	Te pont annyira bízhatsz meg bennem,
Mint a Megváltóban én.
LÍVIA	Ez így elég nekem.
Tudd meg, hogy bár kettőnket a szokás,
Családunk jó hírének érdekében,
Nagynéninek és unokahúgnak nevez,
Erről szó sincs.
IZABELLA	Hát ez meg hogy lehet?
LÍVIA	Mondtam előre, hogy meg fogsz lepődni.
Te egyikünkhöz sem állsz közelebb
– Bár természetesen a külvilágban,
Anyád és a te neved védelmében,
Egy udvarias változat kering –,
Mint egy vadidegen, vagy valaki,
Ki Nápolyban fogan, miközben apja
Mondjuk, hogy éppen Rómában időz;
Csak ennyi van köztünk. Mivel kíváncsi
Voltál, és megesküdtél arra, hogy
Hallgatni fogsz, nyíltabban beszélek.
Nem emlegették tinálatok otthon,
Mikor már felfogtad a szavak értelmét,
Egy híres spanyol, bizonyos Coria márki
Csodálatos cselekedeteit?
IZABELLA	De, mi van vele? Gyakran meséltek
Hőstetteiről amikor Nápolyban éltünk.
LÍVIA	Apádat dicsérték éppen.
IZABELLA	Apámat!
LÍVIA	Ő volt az. Csakhogy az egész ügyet
Oly óvatosan s diszkréten kezelték,
Hogy egész családunk hírnevén még
A legparányibb kis folt sem esett.
Anyád a haláláig rettegett,
Csak ketten tudták, ő meg a barátja,
Míg végül bűnbánón megosztotta velem,
És én most részvétből veled. Rég volt,
Remélem, tapintatod s szereteted,
De esküd is, megóvnak minket attól,
Hogy mindezzel a családodnak árts.
Akit apádnak hívsz, most mennyit ér parancsa?
Kényszeríthet? Mért kéne szót fogadnod?
Amit akarsz, szabadságodban áll.
Végtelen szabadság nyílt meg előtted,
Mondhatsz igent, nemet, vagy mindkettőt akár.
Hülye apának bölcs férfi csinál gyermeket.
De lesz időd ezen töprengeni.
Te lány! Csak az indiszkréció
Árthat a nőknek; ha az nincs, vagyunk
Olyan jók, mint bárki a nap alatt.
Csak kérlek, mindig nénédnek nevezz:
Mert szemet szúrhat, hogyha nem vigyázol.
És amit gondolsz, azt tartsd meg magadnak,
Ne mondd el rokonnak, se jóbarátnak,
Főleg annak, kit eddig nagybátyádnak hittél;
Tudom, hogy rajongsz érte, s jól teszed,
Egy idegentől is kijárna neki,
De ezt ne áruld el neki, könyörgöm –
Ha szükséged lesz rám még a jövőben,
Ha rám szorulnál, kérlek, hogy ne tedd.
IZABELLA	Megesküdtem rá, higgy nekem.
LÍVIA	Helyes.
félre
Aki egy szűzlányt ügyesebben ront meg,
Annak átengedem a pályát.

Jön Hippolito.

	Hippolitónak
A lány a tiéd, hajrá.
el
HIPPOLITO	félre
A hízelgéstől még nem leszek boldog!
IZABELLA	félre
Lehet, hogy ennyire tudatlan voltam,
És fogalmam sem volt, hogy ki vagyok,
Egészen e mennyei pillanatig?
De végül fény derült rá, hála néném
Jóságos szívének. Bárcsak egy nappal
Korábban tudtam volna meg! Szegény
Ördög, akkor jutalmat kap tőlem:
Nem szemrehányást, de simogatást.
Szigorú voltam vele, és kegyetlen,
Ezzel díjaztam az őszinteségét.
HIPPOLITO	félre
Nekem úgy tűnik, most még dühösebb,
És, ha lehet, még zavartabban néz.
Egy második vihart nem élnék túl. Megyek.
Az elsőt se tudtam kiheverni még.
IZABELLA	félre
Visszatértél életem boldogsága,
Mert ő van a közelemben. Magamhoz
Szorítlak, s többé nem engedlek el.
Előbb veszek búcsút a világtól,
Mint tőled, te, te, minden örömem.
Hippolitónak
Bocsáss meg,
Az előbb csak tréfából szídtalak;
A szerelmesek néha élnek ezzel,
Pikáns mellékízt ad a vonzalomnak.
Ha barátokat vacsorára hívunk,
Nem csak édességet teszünk eléjük,
Van ott csipős és sós étvágygerjesztőnek,
Amire jól esik a bor. Úgy gondolom,
Barátian éles szidalmak után,
Csodás ízű a csók, s csupa zamat.
megcsókolja
Te mit gondolsz erről?
HIPPOLITO	Kiváló, kiváló,
Mást nem tudok, kifogytam a szóból.
IZABELLA	Hozzámegyek feleségül.
HIPPOLITO	A Gyámfiúhoz?
Komolyan?
IZABELLA	Vagy mi ketten kerülünk bajba.
HIPPOLITO	félre
Mi ketten? Ezt meg hogy érti?
IZABELLA	félre
Kezdem végre
Hihetetlen jól érezni magam,
Hadd jöjjön a pusztító esküvő,
Engem már nem tud letörni semmi.
Ha az apám elővenne egy még
Nagyobb hülyét – bár azt elég nehéz
Elképzelni – bevállalom azt is:
Minél rosszabb, annál jobb, minden megfelel,
Csak hülye legyen. Tapintat, józan ész, tehetség,
Benne minden megvan, több nem kell nekem.
Hippolitónak
Mikor egy nőnek saját otthona lesz,
Többé nem dúskálhat mindennap a jóban,
Mint egy fiatal szolgálóleány;
Ki azt kapja, mit úrnője eszik,
És minden finomságból részesül.
De ha egyszer saját házat vezet,
Jó, ha hetente egyszer jut nyalánkság,
Vagy kétszer, s boldog, ha egyáltalán:
Tehát a szerelmes legyen szerény.
Ezzel csak azt akarom mondani,
Hogy szerelme, uram, tőlem nem idegen.
félre
Bár te magad az vagy, csak nem tudsz róla,
S ha rajtam áll, nem is fogsz.
el
HIPPOLITO	Nem értem!
Boldog vágy ennyire váratlanul
Még nem teljesült. Hogy jutott idáig?
Mit tett vele a nővérem, ki tudja?
Ez több mint boszorkányság vagy szerelmi por;
E művészetnek nincs neve, nem ismerem,
Tíz évig utaztam, de ilyet még
Nem láttam. Mindegy, én hálás vagyok.
Az egyetlen megoldás az esküvő;
A fátyol szépen mindent eltakar,
Mit sok bűnt firtató szem látni akar.
el

II.2.
Jön Guardiano és Lívia.

LÍVIA	Tehát a gyönyörű fiatal lányt
Az özvegy ablakában látta meg!
GUARDIANO	Igen!
LÍVIA	Azéban, akit vasárnap ebédeltetek?
GUARDIANO	És csütörtökön vacsoráztatsz, azéban.
Nem tudom, honnan szedte, de esküszöm,
A legcsinosabb arcocska Firenzében;
S a teste nyilván arcához hasonló.
A herceg szúrta ki előbb magának;
S lelkendezve, mintha a bámulat
Társ nélkül mit sem érne, odaintett,
És megmutatta, csöndben, a csodát,
Attól tartva, hogy fényét veszítheti
A túl mohó bámulástól. Nő még
Soha nem volt rá ekkora hatással.
Hogy megkívánta, tényleg indokolt,
Nem nevezném elvakult őrületnek;
A nő képes volna bármelyik államférfit
A közügyektől eltéríteni,
Csak egy lesz fontos neki: ez a nő.
Mit találunk ki? Kétszer emlegette.
LÍVIA	Kétszer?
GUARDIANO	Te azt nem tudod elképzelni se,
Egyetlen nézés hogy megőrjitette!
Komoly jutalom jár és dicsőség
Annak, ki nyugalmát visszaszerzi.
LÍVIA	Ha én ezt nem tudom összehozni,
Úgy, mint bármelyik firenzei nő –
De ehhez neked is kell tenned egy kis
Erőfeszítést – akkor becsukom a boltot.
GUARDIANO	A hercegért tesszük, és ha elhibázom,
Kerüljön el a pénz s a karrier
Engem örökre!
LÍVIA	Hivjuk ide gyorsan
A vénasszonyt, s én máris nekilátok.
GUARDIANO	Az avas és molyrágta rongykupac után
Majd jobban esik az édes siker.
Van itt valaki?

Jön egy szolga.

SZOLGA	Szólított, uram?
GUARDIANO	Gyere csak ide, és jól figyelj rám.
halkan beszél a szolgájával
LÍVIA	Úgy vágyom látni azt a gyöngyszemet,
Kit így imádnak, s ennyire dicsérnek.
GUARDIANO	Most menj, siess.
LÍVIA	Mondd, hogy látni szeretném;
Világos?
SZOLGA	Igen.
el
LÍVIA	Ettől majd idejön.
GUARDIANO	Jó lenne túl lenni rajta; hercegünk
Most a gyönyörű szeretőre vár,
Én meg a gyönyörű szerencsére.
A kockavetésben, tizenöt évig
Mindig nyerő volt a jobbkezem.
Signor Fabrizio!

Jön Fabrizio.

FABRIZIO	Változott beszédről hozok hírt, uram.
GUARDIANO	félre
Mi változott? Értelme lesz annak, amit mond?
Csak nem értelmes mondatokban fog beszélni?
Fabritiónak
Remek! Na mondja már, mi az, ami új?
FABRIZIO	Új változás állt be.
GUARDIANO	félre
Még egy. Pedig már egy is elég volt.
FABRIZIO	A lányom mégis szereti.
GUARDIANO	Hogy micsinál?
FABRIZIO	Odavan érte, hát a Gyámfiúdért!
Csak róla beszél, csak ő kell neki,
Ilyen férfit még nem látott soha.
Én még ott tartok, hogy követelném,
De nem lehet, mert már beleegyezett.
Nagyon boldogan kényszeríteném,
De sajnos már előbb engedelmeskedett.
GUARDIANO	Ha kimondhatom, amit gondolok,
Úgy tűnik ebből pár lesz.
FABRIZIO	Szép ifjú pár,
Ha az eszemre hallgatok.
GUARDIANO	félre
Arra hiába hallgatsz.
Fabritiónak
Küldd el hozzám holnap délelőtt,
Csinosan kiöltözve; mert akkortájt
Tervezem a srácnak bemutatni.
FABRIZIO	Garantálom, hogy csinos lesz; intézkedem,
Hogy mindent rendben kikészítsenek,
Sőt, már ma este kezdjük szépíteni.
GUARDIANO	Nagyon helyes.
FABRIZIO	Az anyjának is ez volt a szokása,
Ha korán reggelre hivták esküvőre;
Frizuráját már este megcsinálta,
Bepúderozta arcát, főkötőt vett föl.
GUARDIANO	félre
És nem kötötte föl magát ?
FABRIZIO	Igazgyöngy láncot, rubin karkötőt,
Sokféle bizsut és csecsebecsét.
GUARDIANO	Na, pont ezt kell a lányodnak csinálni.
FABRIZIO	Haladéktalanul intézkedem.
el
LÍVIA	Úgy túllihegi apaszerepét,
Hogy óránként vagy fél litert izzad,
Sürög-forog, mintha tudná, miért!
GUARDIANO	Nagyon pontosan diagnosztizáltad.
LÍVIA	Na, és itt jön az ő leendő veje.
A hülyeségben már most rokonok:
Mi lesz velük az esküvő után?
Hülyébbek már nem is lehetnek:
Két úrban két feneketlen űr.

Jön Gyámfi és Gennyesi, az egyik egy tollaslabdával, a másik egy ütővel.

GUARDIANO	Na, ifjú örökös!
GYÁMFI	Mit játszunk a tollasozás után?
GUARDIANO	Holnap bemutatom neked a lányt,
Vagyis leendő feleségedet.
GYÁMFI	Ha biliárd, megkrétázom a dákóm,
És betalálok golyómmal a lyukba.
A feleségem. Ért valamihez?
GUARDIANO	Ezt kérdezd meg tőle te, gyámfiam,
Ha majd kettesben lesztek.

Lívia és Guardiano halkan beszélgetnek.

GYÁMFI	Meg is teszem.	
Szerintem bárhol megkérhetem a kezét;	
Majd nagy nyilvánosság előtt teszem, ha rászántam magam, és akkor rögtön megspóroltam a kihirdetési díjat. A gyámom az pont olyan agyatlan mint a fűszeresnő, aki minden fűszerét eladja, meg az összes virágát, és otthon büdös a szája a saját levesétől.
GENNYESI	Ha jótestű nőt akarsz párodul,
Jelen kell lennem a találkozónál.
GYÁMFI	Jelen leszel, drága Gennyesi.
GENNYESI	Van egy kurva jó ötletem: hadd ellenőrizzem őt először én. Elég, ha csak ránézek – meglátom az összes szemmel alig látható hibáját is, ami miatt kerek-perec visszautasíthatod.
GYÁMFI	Tényleg? Kérlek, mesélj róluk, Gennyesi.
GENNYESI	Hát akkor jól figyelj, mert versben mondom el.
Ha már a feleségedről van szó,
Legyen nagymellű, szőke bombázó;
A haja hosszú, a lába rövid,
És ne rágja le a körmét tövig;
A keze semmiképp ne legyen lapát,
S jó, ha tudja moderálni magát;
Szemén ne legyen hályog, orrán vérerek,
Ne borítsák testét sebek, hegek;
Ne legyen ragyás, ne legyen csipás,
Se olcsó, mint hóvégi kiárusítás;
Legyen foga, de egy se rohadt,
A csókja édes, ha egyszer mégis ad;
A bőre legyen fehér és vajpuha,
De segge ne legyen nagy mint a duda;
Ne járjon oldalazva, mint a rák,
Ne riszáljon, mint a sarki kurvák;
És ne járjon cipőjében kacsázva,
És szoknyája ne tocsogjon a sárba;
Még két fontos dolog kiment a fejemből:
Se háta, se hasa ne púposodjon szemből.
Ilyen hibákkal a nők alkalmatlanok.
GYÁMFI	S ha nem veszem észre, egy seggfej vagyok.
GENNYESI	Sőt, jogod van megnézni meztelenül,
Ez egy ősi rendelet.
GYÁMFI	Meztelenül?
Az nagy buli lenne. Utánanézek,
És ha tényleg ezt írja a nagykönyv,
Elém áll a nő talpig muffban,
Csupasz lesz, mint az ujjam. Pillanat,
Mi van, ha ő is meg akar nézni engem?
Nagy szarban lennék, mert ronda a testem.
GENNYESI	De tiszta az inged, és ez ellensúlyt képez.
GYÁMFI	Inkább mégse nézem meg meztelenül.
el
GENNYESI	Hát akkor vedd feleségül az összes
Hibájával és rongyával együtt!
A torzóját majd elrejti az abroncs.
Egy nőt talpig szoknyában feleségül venni,
Olyan, mint félhomályban árut kifizetni:
Az összes boltos amúgy is csaló,
Hozzá a vakhomály, károg a szarka,
Az ágyába kap aztán egy beteg nőt,
És hozzá még lerohad a farka.
el
GUARDIANO	Szerintem jól alakul.
LÍVIA	Kis bajt szimatolok.

Jön a szolga.

	a szolgának
Mi van, már itt is vagy?

Belép az Anya.

GUARDIANO	Megjött az özvegy.
LÍVIA	Pompás.
Gyere csak be, drágám, nagyon haragszom,
Micsoda dolog, hogy küldetni kell érted!
Pont mint egy idegen, magadtól sose jössz;
Szomszédok között ez nem szép dolog!
Pedig Firenzében nincs még egy ház,
Ahol ennyire szívesen fogadnak.
ANYA	Tudom, asszonyom, hálás is vagyok.
LÍVIA	De akkor mi ez a furcsa szokás?
Néha egész nap ülök egyedül,
Ha ennek az úrnak a városban van dolga,
És nagyon élvezném a társaságot,
A tiédet meg külön kedvelem.
Tudom, te is egyedül élsz, mi ketten,
Jó szomszédokként csak hasznára lennénk
Egymásnak s a világ dolgairól is
Elcseveghetnénk. Nagyokat nevetnénk
Két öregasszony, mindennap együtt,
Vidáman töltenénk el az időt.
ANYA	Öreg? Ugye viccelsz? Én tényleg az vagyok,
Neked odáig hosszú még az út.
LÍVIA	Harminckilenc vagyok, perccel se több,
S az úri feleségek és özvegyek között
Van egy bizonyos megállapodás:
Akkor számítjuk magunkat öregnek,
Ha egy fiatal férfi ránk se néz.
Aranyszabály ez, és mindig bejön,
Csak egy kivételről tudok eddig:
Ő negyvenkilenc, a pasi fiatal,
A nő ráköltött egy egész vagyont,
Az meg kitartott belőle pár kurvát,
Végül kirabolták és elvágták a torkát.
ANYA	Akkor utolérte a büntetése,
És intő jel az ötven éves nőknek,
Hogy tisztán éljenek.
LÍVIA	Vagy se.
Most már vacsoráig velem maradsz.
ANYA	Bocsánat, sajnos nem maradhatok.
LÍVIA	De itt maradsz. Nincs idegen a házban,
Csak vendégeim meg én: ez az úr,
Meg a gyámfia: csupa ismerős.
ANYA	Máskor élnék a kedves meghívással.
GUARDIANO	Kérem, maradjon.
LÍVIA	Dehogy engedem el;
Ilyesmit velem nem lehet csinálni.

Behozzák a sakkasztalt.

ANYA	Még messze van a vacsoraidő;
Ezért most elbúcsúzom, asszonyom,
Majd este eljövök, ha így kívánja.
LÍVIA	Majd este eljössz! Hát, komolyan mondom,
Nem mész, ha már itt vagy! Mi olyan fontos?
Vagy otthon akarsz ülni egyedül?
Mi abban a jó, föl nem foghatom!
Hát én a te helyedben folyton-folyvást
A szomszédoknál ülnék. Semmi dolgod,
Nem szól rád senki, jössz-mész szabadon,
Vidáman élhetsz és gondtalanul.
Egy kis sakkozás, egy kis dámajáték,
Ezeregy módon űzzük az időt
Egész vacsoráig, nyugodt lehetsz.
ANYA	Csak hazaugrom és rögtön jövök.
LÍVIA	Nem hiszek neked, nincs több kifogás,
Te így bánsz a legjobb barátaiddal?
Mi dolgod lehet, ha már rendesen
Bezártad a házad? Azt biztos nem
Felejted el, hiszen az egész vagyonod.
Egyetlen délután, csak annyit tölts
El itt! És ha most meghívnálak, hogy
Aludj nálam egy-kétszer, vagy egy hétig,
Vagy egy egész hónapra költözz hozzám –
A kedves régi szomszéd s jóbarát
Kérését visszautasítanád?
Mondd meg őszintén.
ANYA	Az udvariatlan volna.
LÍVIA	Akkor állítsd föl a sakkfigurákat;
Sok-sok éjszakát kell még átmulatnunk,
Mielőtt végleg elér az öregség.
ANYA	félre
A legjobb lesz megmondani, úgyis
Rájön – mindig nagyon kedves volt hozzám.
LÍVIA	Most hol jár az eszed?
ANYA	Otthon, mert igazság
Szerint vendégem van, egy ifjú hölgy,
Egyedül hagytam, és ezt rosszul bírják
A fiatalok.
LÍVIA	Újabb kifogás!
ANYA	Az Isten engem úgy segéljen, szentigaz;
Küldj át valakit, hogy nézze meg.
LÍVIA	Egy hölgy? Mese!
ANYA	Fiam felesége, de rajtad kívül
Nem tud róla senki.
LÍVIA	Hát most már haragszom.
Micsoda gonoszság ez vele, velem,
Simán átjönni nélküle? Ez annyira
Barátságtalan.
ANYA	Nem akartam tolakodó lenni.
LÍVIA	Tolakodó? Hát az igaz barátság,
Őszinte szeretet, két régi szomszéd közt
Hova lett?
ANYA	És nem is idevalósi.
LÍVIA	Annál szivesebben látjuk. Mikor
Helyénvalóbb az udvariasság,
Mint egy idegennek kezet nyújtani?
Komolyan megharagszom. Hátrahagyni
Szegénykémet, teljesen egyedül!
Tedd rögtön jóvá, kérlek hivasd át.
ANYA	Küldesd át érte valamelyik szolgád.
LÍVIA	Hé, valaki.

Jön egy szolga.

SZOLGA	Asszonyom.
LÍVIA	Tedd azt, amit a hölgy parancsol.
ANYA	félre
A legnagyobb titokban kell csinálni,
A fiam ebből nem sejthet meg semmit,
Mert ha megtudja, örjöngeni fog.
a szolgának
Figyelj csak ide.

Négyszemközt beszélnek, a szolga el.

LÍVIA	félre Guardianónak
Most jön szereped legkényesebb része.
GUARDIANO	félre, Liviának
Igen, és ha rosszul játszom el,
Minden megbízást vonjon vissza a herceg,
Mindegy, hogy léha vagy komoly.
LÍVIA	Elküldtél érte?
ANYA	Igen, a szolga már odaérhetett.
LÍVIA	Hadd kérjelek meg, hogy mostantól fogva
Zavartalan barátságunk jegyében
Felejtsd el az ilyen buta hibákat.
Gondolj bele, engem mennyire bánt,
– Hisz barátaidat szívesen látom –,
Hogy megfosztasz a társaságuktól:
Nagyobb szégyen ennél nem is érhet.
Akinek van miből, az csak bőkezűsége
Révén lesz közkedvelt és hiteles.
De látom, hogy már bánod, és ezért
Egész szívemből megbocsátok.
ANYA	Itt van.

Jön Bianca és a szolga, aki miután Biancát bevezette, távozik.

BIANCA	félre
Vajon mért hozatott engem át ide?
LÍVIA	Hölgyem, tiszta szivemből üdvözöllek,
Hidd el, ez nem pusztán udvariasság,
De személyednek szóló tisztelet.
BIANCA	Köszönöm szépen.
LÍVIA	Azt mondták, hogy egyedül ülsz otthon,
S ez az én szememben korántsem tűnt
Illendő dolognak – bár nem ismerlek,
Sohasem láttalak – egy humanista
Mások baját is magáénak vallja –,
Hogy így kizárjunk ebből a társaságból.
Nem hagyhattalak ott magányosan.
Hát kockáztattam, voltam oly merész,
Ami szerintem a kisebbik hiba,
Hogy körünkbe meghívjalak téged –
Kiváló barátom javaslatára,
Akivel ismerkedj meg közelebbről,
Megérdemli, hogy figyelmedre méltasd,
Mert ő mindig kiállt a nők jogaiért,
S a női nemnek igaz bajnoka,
Ez a hivatása.
BIANCA	Szép tőle, és annál megtisztelőbb
Rám nézve ez az ismeretség.
GUARDIANO	Az önhöz hasonló hölgyek szolgálata
Minden ambícióm.
BIANCA	Csakis szerénységből
Beszél ilyen méltatlanul magáról.
LÍVIA	az Anyának
Kezdjük.
Biancának
Mi, látod, ezzel mulatjuk magunkat:
Kellemes időtöltés, nem igaz?
a sakktáblára mutat
Ezen veszekszünk mi már régesrég,
És úgy látszik, nem lesz soha vége.
BIANCA	Pedig úgy látom, hölgyem, van elég
Férfi a táblán, hogy közétek álljon.
LÍVIA	Naná! De ők csak fölizgatnak minket,
Aztán boldoguljunk, ahogyan tudunk,
Szegényeket, szépen magunkra hagynak.
Kérlek, foglalj helyet, ha van türelmed
Két gyönge játékosnak kibicelni.
GUARDIANO	Ti estig szerintem ellesztek ezzel,
Unatkozni ráérünk akkor is.
Jobban jár, ha mint messziről jött vendég,
Előbb megnézi a szobáidat,
És a képeket.
LÍVIA	Kiváló ötlet,
De jó, hogy eszedbe jutott! Kérlek,
Vezesd körül, mutass meg neki mindent.
Röpülni fog az idő. Szépen kérlek,
Viszonzom majd a szivességedet.
Tessék, itt vannak a kulcsok, mutasd
Meg neki a nagy szobrot is – ilyesmit
Minálunk nem mindenki láthat,
az Anyának
Erre özvegy barátném a tanum.
ANYA	Az tényleg egy ritkaszép műremek.
BIANCA	Kedves asszonyom, attól tartok, hogy itt
Önöknek csak problémát jelentek.
LÍVIA	Dehogy, szó sincs róla.
BIANCA	Meg a kedves úriembernek is,
Ki ennyire a szívén viseli
Az idegen vendég szórakoztatását.
GUARDIANO	Ha elfogadod szolgálatomat,
Az érdemeimet jócskán meghaladva
Megtisztelsz és boldoggá teszel.
BIANCA	Ha nem, azt joggal hánynák a szememre,
Illetlen is volna. Megyek veled.
LÍVIA	Még egy-két parti, és csatlakozunk.
GUARDIANO	Nem is kívánhatnánk jobb társaságot
Tenálad és kiváló partnerednél.
ANYA	Köszönöm a dicséretet. Amíg rád
Figyeltem, jött egy ócska bástya,
S most moccanni is képtelen vagyok.

Guardiano és Bianca el.

LÍVIA	Szegénykém, sajnos itt a túlerő.
ANYA	Nagyon ravasz játékos vagy, az biztos.
LÍVIA	Kiderül, mielőtt végzek veled.
Aki figuráját jó helyre rakja –
ANYA	Mint te.
LÍVIA	– Mint én fogom, az nem tud veszíteni.
Hopp-hopp, a sötét király az enyém.
ANYA	Jaj, ne haragudj.
LÍVIA	Meg a királynő.
ANYA	Látom már.
LÍVIA	A vezér,
Látod, támadásra készül;
A gyalogod nem tud visszafele lépni.
ANYA	Azt jól tudom.
LÍVIA	Jól titkolod kiváló technikádat!
Fogadok két aranyba, hogy fehér
Királyodat rögtön bemattolom,
A gyermeteg és szent királyodat.
ANYA	A rafinált is el tud bukni néha.
Na, most nevess.
LÍVIA	Viszont a gyermetegből, úgy nézem,
Rögtön kettő jut egy rafináltra.
ANYA	Itt nem segít más, csak a türelem!

Fönt megjelenik Guardiano és Bianca.

BIANCA	Kijelenthetem, hogy még sohasem
Láttam ennél szebb diszítéseket.
GUARDIANO	Igen, élénkebbet sem Firenzében,
Sem Velencében nem lehet találni.
BIANCA	Ebben teljesen egyetértek önnel.
GUARDIANO	Pedig van még egy ezeknél is szebb
Darab.

Fönt megjelenik a Herceg.

BIANCA	Az lehetetlen!
GUARDIANO	Higgye el;
Hiszi, ha látja. Most forduljon hátra,
Itt áll ön előtt.
el
BIANCA	meglátja a Herceget
Uram!
HERCEG	Ő már elment, te gyönyörű!
Őt már ne keresd! Ő a puszta pára,
Ha felragyog a nap, már senki se látja.
BIANCA	Ó, csapdába csalt ártatlanság!
HERCEG	Most már ne remegj, kérlek.
A melled, mint egy ziháló galamb,
Rázkódik szerelmes tenyerem alatt.
Mitől félsz? Én a szépség barátja lévén
Csak tisztelni és becsülni tudlak.
Ismersz, láttál; a szívem a tanu,
Hogy én is láttalak.
BIANCA	Csak annál nagyobb veszélyben vagyok.
HERCEG	Csak annál boldogabb leszel.
Jaj ne küzdj már ellenem, édes!
Az erődnek, amit most elpocsékolsz,
Szerelmi játékban több hasznát veszed.
Ne próbálj szabadulni – mert azzal
Engem egy szűk zárkába dugsz,
S nem engedlek el, míg ki nem jutok;
Együtt szabadulunk, vagy maradunk;
A rabságnak is van kellemes oldala.
BIANCA	Jézusom!
HERCEG	Én üres kézzel nem megyek el innen.
Lazíts, gondold csak át nyugodtan, és
Annál hamarabb jó döntést hozol.
Megemeled a hangod? Ettől csak
Az ellenfeled jön majd izgalomba,
És mialatt egyre nagyobbra gerjed,
Maga alá gyűr minden ellenállást.
Hallgass rám, könyörögöm; te a szememben
Csupa szelídség vagy, lefegyverző jóság,
A lényedből ugyanaz a fény sugárzik,
Ami istennőszobrok arcán ragyog,
Melyben a művészet önmagát csodálja.
Sajnálnám a legcsekélyebb kényszert,
S hogy durva kézzel nyúljon bárki hozzád.
BIANCA	Ez kétségbeejtő!
Akkor árulja el, fenség, mit akar?
HERCEG	Szerelmet.
BIANCA	Az a hajó már elment.
Van egy férjem.
HERCEG	Az túl kényelmes,
Vegyél be még egy játszótársat.
BIANCA	Az dupla aljasság,
Vagy nincs Isten. 	
HERCEG	Ne ijesszen
A képzelt félelem.
BIANCA 	Te meg ne akarjad, fenséges úr, hogy
Kinevessem a halált s a tetteket,
Melyek örökre tönkretesznek bárkit,
Csak mert tebenned nincsen félelem.
Nekem viszont meg kell ijednem ahhoz,
Hogy jól aludjak. Ha a mennydörgésre
Nem riad föl senki, nem dörgés többé,
És jobb, ha hallgat. Én nem az vagyok,
Aki a legnagyobb viharban mélyen
Alszik. Minél ijesztőbben zúg a szél
Én annál éberebb vagyok, erőt
Gyűjtök, védeni tisztaságomat. 	
HERCEG	Te aztán tudod, hogy kell engem felcsigázni.
Egy jó kis szenvedélyes könyörgés
A könnyű hódításnál jobban izgat,
De szánalmat azt nem ismerek. Azt
Nem sajnálom, aki nem sajnál engem.
Tudd meg, hogy itt én parancsolok:
Ezt tartsd eszedben. Ha tényleg ismernéd
A végtelen gyönyört, amit gyöngéd
Együttléteinkben szerezni tudnék,
Hol egyenlő felek között zajlik
A legnemesebb szerelmi küzdelem,
Jobban igyekeznél kedvemben járni.
BIANCA	De mondd, te mért akarod annyira
Elvenni azt, amit adni nem tudsz?
HERCEG	Többet adok: vagyont és közmegbecsülést.
Akit a herceg kegyével kitüntet,
Olyan magasra jut, mi minden nő vágya;
Anyád, ha látná, honnan szedsz gyümölcsöt,
Okosnak hívna, s áldaná a percet,
Amelyben megszülettél. Szállj magasra.
Azt hiszed, nem tudom, hogy a korábbi
Életedet egyszerűen eldobtad magadtól
A puszta nyomorért, s hiányzik minden,
Hogy biztonságban, egészségben élj?
Most hallottam, s a szívem megszakadt –
Saját szépséged ellensége lennél,
Hogy pár hónap boldogságért cserébe
Évekig, örökké sirasd az életed?
Legyél okos, és gondoskodj magadról;
Jöhet ezer vihar, de biztonságban ér.
Ha kételyed támadna, soha ne zavarjon;
Csak bízz szerelmünkben, s nyugodt leszel.
Majd mindent jól megbeszélünk. A lényeg,
Hogy sorsunkat fogadjuk örömmel.

Fent mindketten el.

LÍVIA	Nem megmondtam, hogy vezérem kicselez?
ANYA	Most már látom, hogy komolyan beszéltél.
LÍVIA	S a fekete királyom is vágtat előre.
ANYA	Állunk elébe, jöhet bármikor.
LÍVIA	Vakmattot adtam kétszer is.
ANYA	Te jól látsz,
De az én szemem már gyönge.
LÍVIA	Az biztos.

Jön Guardiano.

GUARDIANO	félre
Nevetnem kell, ha csak rágondolok,
Hogy lépre csaltuk szegény kis libát,
S milyen váratlanul! Szellemes idők.
Ravaszabb csapdát női becsületnek
Nem állítottak, amilyent manapság;
Pók nem szőtt soha finomabb hálót,
Nem menekül az ezüstszárnyú húslégy.
Fokról-fokra készítettem elő
Gyomrát a szerelmi lakomára,
Mert láttam, hogy egy kissé émelyeg,
Odafelé meztelen képeket mutogattam –
Nőjön az étvágy. Előléptetés!
Érted bármit megteszek; s ha előbb
Egy nálam rangosabbat érsz utol,
A zökkenőt türelmesen kivárom,
Míg be nem fut egy még jobb ajánlat,
Kibírok mindent.
LÍVIA	Ez a játék legérdekesebb része,
Egyszer minden véget ér.
ANYA	Azt látom.
LÍVIA	Legközelebb pár szomszédodat hozd el.
ANYA	De azok nálad kétszer öregebbek,
Ha most a kortársaimról beszélünk.
LÍVIA	A vezérem ugye jól kitett magáért?
ANYA	Ebben a játékban, nem is vitás,
Minden rosszat neki köszönhetek.
LÍVIA	Megmutatta, hogy kicsoda is ő.
ANYA	Hogy megmutatta?
Erre esküszöm.
LÍVIA	És nem esküdsz hamisan.
GUARDIANO	félre
De csitt! Valaki jön le a lépcsőn. A lány.

Jön Bianca.

BIANCA	félre
Ne hagyj elzülleni, istenem! Most az
Történt meg, amitől minden nő retteg.
Pillantása is fertőző pokol,
Lehelete az utolsó ítélet.
Ha leprás lett becsületem, miért
Óvjam a szépséget, mi a leprát okozta?
Itt már csak a méreg segít!
félre, Guardianónak
Téged, akinek aljassága mélyén
Az erény mocskos üledéke lappang,
Tiszta szívből elátkozlak örökre,
Te síma nyelvű rothadt áruló,
Ki látszatra barátként üdvözölt,
Engem, az idegent – nyilván megérte.
A gyilkos halálos ágyán bűnei
Nem ülnek olyan súlyosan a lelkén,
Mint ez az árulás a te lelkeden.
Vigyázz, mert nem szabad a zsenge bárányt
Isten helyett a bűnnek áldozni fel:
Halálos bűn olyan kurvával hálni,
Kit már megrontottak és használatba vettek.
Ha ez halálos, mint bölcs férfiak mondják,
Hát mennyivel nagyobb bűnös az,
Aki sajátmaga rontja meg őket?
Rágódj ezen. Már vakmerő vagyok,
Köszönöm árulásod; a bűn már ismerősöm,
Pompás pár vagyunk. Most olyan vagyok,
Mint a hatalmasok, kik céljuk érdekében
Használni szoktak mocskos figurákat:
Az árulással nincs semmi bajuk, de
Az árulót magát azt gyűlölik.
Így gyűlöllek, te féreg.
GUARDIANO	félre
Tehát hálás lesz a herceg,
Nagy baj már nem érhet; két ünnep
Ritkán esik egybe, egyetlen napon,
Ne erőltessük.
BIANCA	Még mindig sakkoztok?
ANYA	Itt ülünk azóta, te meg már itt vagy?
LÍVIA	félre
Így fel van dobva? Ez jó jelnek látszik.
ANYA	És mindent megnéztél rendesen?
BIANCA	Én? Meg,
A szobrot is, mindent. Hálás vagyok
Ennek a nyílt, kedves, és udvarias úrnak,
Képzeld el, anya, megmutatott mindent,
Előzékenyen végigvezetett;
Mennyire kedves tud lenni némely ember!
Nem sejtettem, ma reggel, ébredéskor,
Hogy ilyesmiben lesz napközben részem.
ANYA	Én előre megmondtam neked,
Milyen nagyszerű dolgok vannak itt.
Köszönöm, amit a lányomért tett,
És hogy ennyire rendes volt vele.
GUARDIANO	Remélem, meg is lesz az eredménye –
félre
Úgy negyven hét múlva, azt hiszem.

Jön a szolga.

LÍVIA	Mit akarsz?
SZOLGA	Ha volnának szíves jönni, asszonyom,
A vacsora tálalva van.
LÍVIA	Jövünk;
Kedves hölgyeim, velem tartanak?
BIANCA	Köszönöm, nemes lélek –
félre, Liviának
Mocskos keritőnő!
fennhangon a többieknek
Mindjárt megyek,
Kisérjék be anyámat.
félre
Azt a vén hülyét!
fennhangon
Az úrral mi egymástól el nem válunk.
LÍVIA	Akkor menjetek előre.
BIANCA	félre
Ez a szakmája, mutatni az utat.

Bianca, Guardiano, és a szolga el.

LÍVIA	Mindjárt megyek én is.

Az Anya el.

LÍVIA	Azt mondod, mocskos kerítőnő?
Ilyen keserű vagy? Majd csak belejössz;
A kis szemérmes tengeribeteg,
A női hűtlenségtől hánykolódik.
Nem bírja ezt a nagy hullámverést,
Melyet a kísértés vad szele dagaszt.
Lelki émelygés, elmúlik hamar;
Kicsit keserű, de nem tart sokáig.
A bűn első kortya keserű, mint a vermut,
De ha tovább iszod, édes lesz, mint a méz.
el

III.1.
Jön az Anya.

ANYA	Bárcsak itthon lenne már a fiam,
Vagy a síromban feküdnék!
A lány a házon kívül csak egy napot töltött,
Azóta viszont úgy felvágták a nyelvét,
Szólni se lehet hozzá. Nem tudom,
Vajon a vidám vendégeskedés,
Vagy az itthoni sivár viszonyok
Miatt lett ennyire elégedetlen,
De mindenképp nagyon megváltozott.
Nem fogadok be több menyet a házba,
De százból egyet se! Láttak már olyat, hogy
Együtt maradt a pár, ha az anyóssal
Negyedévet se bírtak egy fedél alatt?
Az első héten már a kifogások.
Megfertőzte a házam a betegség.
Elegem van, ennek semmi se jó;
Már nem tudok mivel kedvében járni.
És itt jön már.

Jön Bianca.

BIANCA	E furcsa helyen elképzelhetetlen,
Hogy egy jó házból való urilány
Normális szerelmi életet éljen.
Mért nincs egyetlen díszpárna sehol,
Vagy hímzett csipke az ágyam fölött,
S aranyozott illatszeres flakon?
Mert vagyok kedves nem említeni
Az ezüst mosdótál fájó hiányát,
Mely egy hozzám hasonlónak kijár –
Mert hálószobájában ez a minimum –
ANYA	félre
Az én összes holmim nem ér annyit.
BIANCA	Se egy zöldszínű selyem ágytakaró,
Amit az ágyra ráteríthetek?
ANYA	Az sincs.
De még csak narancssárga sem.
BIANCA	S a gyerekemet itt hozzam világra!
ANYA	Lehet, neked csak egy nyomortanya, de
Három gyerek született benne, évi egy
– Te kényszerítesz, de kipakolok –,
Mind széparcú és édes kisgyerek,
Amilyenek a tieid is lesznek.
Most már nem teszek lakatot a számra.
Ha nincs aranyozott flakon a házban,
Talán egy gyerek nem tud megfoganni?
Meg tud, sőt, és legalább olyan édes.
A molnár lánya pontosan olyan
Fehér bőrű fiúkat hoz világra,
Mint aki egész nap tejben-vajban fürdik.
Van egy régi mondás: „Aki boldog,
Nem a falat nézi”. Az igaz szeretet
Kis kunyhóból is palotát varázsol.
BIANCA	Jól megvédted a házikód, de tényleg;
Eléd omlik mindjárt, hogy megköszönje,
Vagy ha aludni mész, letérdepel,
Áldásod kéri, mint egy jó gyerek.
Nekem meg azért kell mostantól nélkülöznöm,
Mert véletlen összejöttem fiaddal?
A nők nem azért mennek férfiakhoz,
Hogy a végén rosszabbul éljenek.
Pont fordítva: hogy a kedvükben járjanak,
Hogy megbecsüljék, s kényeztessék őket;
Ennyi kijár, ha már életüket
A férjeiknek ajándékba adják.
Nem kérek annyit, mint amennyit otthon
Apám házában kaptam lánykoromban.
De más, ha egy feleséget fosztanak meg attól,
Amiről tudja – tudja! – hogy hiányzik,
Kivéve, ha hülyének született.
Rólam azt mesélték, hogy két órásan már
El tudtam érni, amit akarok,
Erről nekem papírom van, világos?
Te hallod, amit beszélek, anya?
el
ANYA	Sajnos túl jól is hallom, azt hiszem.
És, ha míg beszélsz, még süketebb volnék,
A nyugalmamnak az se ártana.
Ez volt a leggyorsabb átalakulás,
A legváratlanabb, legmeglepőbb,
Mi még egy sokat látott hatvan évest
Is ámulatba ejthet. Az okát
Azt nem tudom, de olyan messze áll
A lánytól, aki ide pár napja belépett,
Mint én egy nőtől, ki nem hált még férfival,
És hát iszonyatosan fiatal.
Én megmondtam rögtön az elején,
Hogy itt minden szegényes lesz neki.
De hogy ő mennyire elégedett
– Így ő. Én nem titkoltam el a helyzetet,
Ez akkor nem zavarta. Az ördög bújt
Belé, most már semmi se jó neki.
Ma este jön a fiam; bár itt lenne már,
Belefáradtam, de az életembe is.
Ez, ha tehetné, csak ezüstből enne,
Az ónedény nevét is utálja,
Úgy gyűlöli, mint zajt a lázbeteg,
Vagy fájó csont a kalapácsolást,
Mert összerezzen mindegyik csapásra.
Mit kezdjek vele? Itt minden hiába.

Hátra megy. Jön Leantio.

LEANTIO	Milyen közel van már a boldogság,
A földöntúli! Melyhez nincs hasonló!
A tengermély összes kincse nem ér föl
A férfiember titkos gyönyörével,
Melyet a lakatra zárt női szív
Szerelme rejt magában. Illatát
A házunkhoz közeledve jobban érzem.
Milyen finom is a házasság
Édes levegőjét belélegezni!
Ibolyáé sem lehet édesebb.
A tiszta házasság éppen olyan, mint
A fák között megbúvó kerti lak,
Tele a tavaszi virágok szerény
Illatával, míg az aljas kéjvágy,
Kikent-kifent, és felfuvalkodott,
Csatornabűzben álló palota.
Ha megpillantok egy gyönyörű szajhát,
Káprázatos, érzéki tünemény,
És elpusztít egy pillantás alatt.
A szép testét látva templomra gondolok,
A kriptáiban tetemek rohadnak.
Így aztán lassacskán lelankadok,
A forró vágyat higgadt töprengésbe fojtom,
És minden rendbejön. Most pedig
Jöjjön az a „de jó, hogy itt vagy újra!”,
Hogy minden férfi engem irigyeljen:
Úgy függ mindjárt egy csók az ajkamon,
Mint édes hajnali harmat a rózsán,
Olyan soká. Öt napnyi böjt után
Nagyon mohó lesz, s rám csimpaszkodik,
Alig tudom levakarni magamról;
Kezdődik már.

Jön Bianca. Az Anya előrejön.

BIANCA	Nahát, te újra itthon.
ANYA	Megjött? Na, ennek örülök.
LEANTIO	Ez minden?
félre
Mi a fene ez? Hátborzongató,
Mint gazdagnak a hirtelen halál,
Ki addig azzal áltatta bűneit,
Hogy ha öreg lesz, majd megbánja őket,
De váratlanul földobja a talpát.
Biancának
Nem érzed jól magad, Bianca? Hogy vagy?
BIANCA	Voltam már jobban is, mint most vagyok.
LEANTIO	Mindjárt gondoltam.
BIANCA	De voltam rosszabbul is,
Mint most látsz.
LEANTIO	Örülök, hogy már gyógyulsz,
Akkor talán a szívem is begyógyul.
Mi történt veled? Valami kellemetlen,
Amíg nem voltam itt?
BIANCA	Dehogy,
Engem Firenze maximálisan
Kielégített.
LEANTIO	Na, ne szépítsd. Mondd, anya,
Mi az oka? Te biztosan tudod.
ANYA	Én nem tudom, beszéljen önmagáért.
félre
Hacsak az nem, ami Lucifer bukását
Okozta: a büszkesége.
BIANCA	Nekem ez a ház sajnos nem megfelelő;
A főutcán sokkal szívesebben laknék,
Egy kényelmes otthonban, lehetőleg
A hercegi udvarhoz közel, az jobban esne;
Egy nőnek a legjobb szórakozás,
Ha erkélyének ablakában állva,
A férfiakat nézegetheti.
LEANTIO	Az én hangulatom, úgy tűnik, ennek
Tökéletes ellentéte: én rajtad
Kivül másokra nem vagyok kiváncsi.
BIANCA	Könyörgöm, ne már! Nyalni-falni egymást
Épp olyan kínos, mint a durvaság.
Az isten mentsen olyan férfitól,
Ki csókolgat a társaság előtt.
Na, és unalmas mindig egyet nézni,
Legyen akár az ember szíve csücske;
De rád se – pedig a szerelmed, ugye,
Az szakított el a barátaimtól –
Rád se bámulnék reggeltől-estig.
Bele is pusztulnék.
Ilyen erővel akár vak lehetnék,
Tán azért van szemem, hogy szünet nélkül
Ugyanazt bámuljam vele? A látás
Gazdagsága nem a változatosság?
Te művelt ember vagy, lásd be, hogy
Van ebben valami. Nem erkölcstelen, ha
A női szem több férfira kinyílik,
Ha szívébe csak egyetlen van zárva.
LEANTIO	Megint a régi vagy: csókot kapsz érte.
BIANCA	Nem ér ez csókot, kérlek, hagyjuk ezt;
Gyerekség, ne ragadjunk le ennél;
Térjünk inkább a komolyabb témákra.
Mi van a kalózokkal, mozgolódnak?
Erről mesélj.
ANYA	félre
De jó, hogy itt van, és
Saját szemével látja, miket művel.
Ha én mondom, azt hiszi, hazudok.
LEANTIO	Áruld már el, mi a probléma, drágám,
Mitől lett ajkad olyan idegen?
Ez eddig nem így volt.
BIANCA	Tán nincs szeretet férfi s nő között, csak
Ha folyton turbékolnak, mint a gerlék?
A babusgatás idétlen szokás,
Halálra kínozzák vele a nőket;
Szétcsókolnak egy csomó betegséget,
Mint a nyálas franciák. Kérlek, gondolj
A világra, meg az életünkre; ideje komolyodni –
Mi már két hosszú hete házasok vagyunk.
LEANTIO	Két hosszú hete! Szerinted ez sok?
BIANCA	Minek annyit enyelegni – ezek a
Te nagy elveid, emlékeztetnélek.
Én megtanultam a leckét.
ANYA	félre
Na, ez talált;
Na, kisfiam, úgy jártál mint a hős,
Egy országot kigyógyított a bajból,
De hazatérve maga esik ágynak.

Kintről kopogás hallatszik.

ANYA	Ki kopog?
LEANTIO	Ki lehet az? Menj be most, Bianca,
A kincsemet ne lássa idegen,
Kérlek, ne nézz úgy, mint aki nem érti.

Bianca el. Egy Küldönc jön.

LEANTIO	Jónapot, kit keres, megmondaná?
KÜLDÖNC	Jelenleg úgy látom, hogy nincsen itt.
LEANTIO	Kicsoda?
KÜLDÖNC	Én egy lánynak hoztam üzenetet.
LEANTIO	Egy lánynak?
KÜLDÖNC	Olyan tizenhat lehet.
Most mit nézel olyan feldúltan rám?
LEANTIO	Micsoda egy különös félreértés.
Szerintem eltévesztetted a házat.
Itt nem lakik ilyen, biztosítlak.
KÜLDÖNC	És én is biztosítlak,
Hogy aki küldött nem tévedhetett.
LEANTIO	Mért, ki küldött?
KÜLDÖNC	A herceg.
LEANTIO	A herceg?
KÜLDÖNC	Igen, vacsorára hívja a lányt,
Egy Lívia nevű hölgyhöz.
LEANTIO	A helyzet az,
Hogy ennél soha nagyobb tévedést,
Bár szándékod tiszta, még nem követtél el.
Ne haragudj, de mosolyognom kell,
Egy ennyire komikus tévedésen
– De nem szeretnélek megbántani.
A herceget abszolút félreinformálták;
Kérlek, hogy tájékoztasd erről. Hogy hívják a lányt?
KÜLDÖNC	Máris mondom: a neve Bianca Capella.
LEANTIO	Hogy mi? Bianca? És a családneve?
KÜLDÖNC	Capella. Szóval nem ismersz ilyet?
LEANTIO	Ki lehet? Soha nem hallottam róla.
KÜLDÖNC	Akkor ez egy hiba.
LEANTIO	Mi lenne, hogyha
A szomszédos utcában érdeklődnél?
A nemrég felépült új házakban
Lakik jónéhány gazdag szépfiú,
Tíz az egyhez, hogy ott majd megtalálod.
KÜLDÖNC	Nem, ha hiba, nem keresem tovább.
LEANTIO	Nos, tégy legjobb belátásod szerint.

A Küldönc el.

LEANTIO	Hol is kezdjem? Gyere elő Bianca.
Attól félek, elárultak.
Jön Bianca.

BIANCA	Elárultak? Hogyhogy?
LEANTIO	A herceg ismer.
BIANCA	Engem? Honnan veszed?
LEANTIO	Tudja a neved.
BIANCA	félre
A jó nevemet bizony nála hagytam,
A rosszat meg örökre hordozom.
LEANTIO	Mégis hogy?
BIANCA	Hogy ismerhet a herceg?
Van erre valami ötleted, anyu?
ANYA	Ha megfeszülök se értem; a ház be volt zárva.
LEANTIO	Bezárva! Nincs olyan lakat Itáliában,
Ami a nőket visszatartaná.
Ti elkószáltatok, a sportpályáknál
Ólálkodtatok alkonyatkor,
És szembejött pár fiatal férfi,
Aki éppen hazafelé indult.
Mindketten maszk nélkül, dögöljek meg, ha nem!
Téged meglátott, Bianca, egy idegen;
Le ne merd tagadni.
BIANCA	Eszembe sincs.
Te tényleg azért vettél feleségül,
Hogy aztán befalazz, nehogy meglássanak?
Tulajdonképpen mit képzelsz te rólam?
LEANTIO	Hogy jó feleség vagy, és semmi más.
BIANCA	Azokat, akik mindennap kijárnak,
Azokat meg mind elviszi az ördög?
LEANTIO	Ne folytassuk. Tudom, te tiszta vagy,
Vitán felül. Csak az volt a peched,
Hogy megláttak. Ez minden baj oka.
De megvan a megoldás.
ANYA	Már tudom,
Hogy hol történt és mikor.
LEANTIO	Hol, mikor?
ANYA	Ó, hogy is mehetett ki a fejemből!
Amikor elmentél, emlékszel rá,
Hogy mind a ketten az ablakban álltunk?
LEANTIO	Igen, persze.
ANYA	Körülbelül húsz perccel azután,
Itt vonult el a herceg ünnepi menetben
Szent Márk templomához, és észrevettem,
Hogy kétszer is az ablakunkra nézett.
LEANTIO	Tehát az a perc vetette meg az ágyat
A mostani rossz viccnek!
BIANCA	félre
Szerinted rossz vicc,
De bennem sajnos félek megfogant.
LEANTIO	Kétszer felnézett és ti nem vigyáztatok!
ANYA	Egyszer vagy ezerszer, nem mindegy, fiam?
Egy kis szikrától leég egy ház,
Begyullad a kemence.
LEANTIO	S az én szívem lángol!
De fojtsuk el a parazsat idejében.
Van egy ötletem. Az ajtót jól bezártad?
ANYA	Ráfordítottam a kulcsot.
LEANTIO	Emlékszel, anya,
A kis szalonban, ahol nincsen ablak,
Ki van képezve egy olyan üreg,
Amit soha meg nem találhat senki.
Apám is ott rejtőzködött,
Mikor emberölés miatt keresték,
Oda zárom életem drága kincsét.
Bianca!
BIANCA	Te most engem még jobban bezárnál?
Képes volnál rá? Mért nem fojtsz meg rögtön?
Kezdek félni, hogy te meghibbantál,
Olyan vad ötleteket adsz elő. Mi van?
LEANTIO	Te nem érzed, milyen nagy a veszély?
Egyáltalán, hogy kérdezhetsz ilyet?
A herceg maga küldetett el érted,
Hogy vacsorára hívjon Liviához.
BIANCA	Na, most menj el a francba! Meghívott!
És te, a férjem, ezt az apróságot
Nem említetted egész mostanáig.
Jól demonstráltad, hogy a te szemedben
Nyíltság, tisztesség mit jelentenek.
Úgyhogy pá-pá.
LEANTIO	Hová, Bianca?
BIANCA	Hová, a herceghez.
Most mondtad, hogy vacsorára hívott.
LEANTIO	De ugye nem fogsz
Tényleg elmenni, ugye nem?
BIANCA	Nem? Vagyis legyek udvariatlan,
Faragatlan, mint te, és tébolyult?
Gyere, anya, ne tűrjük ezt tovább.
A végén még kivégeztet árulásért.
ANYA	Nem is: a herceg parancsa az első,
S a finom vacsora, én veled tartok.
Csak felugrom két zsebkendőért gyorsan,
Az édességnek, s máris jövök.
el
BIANCA	félre
A néni máris kerítőnek állna,
Csak kapjon pár szem cukrozott gyümölcsöt,
És hozzá egy szép marcipánlovacskát.
el
LEANTIO	A házasság a férfibánat ősze,
A kínzó gondok és gondolatok,
Mint a gyümölcstől roskadozó ágak,
A féltékenység iszonyú terhétől
Megroppannak és végül leszakadnak!
Ó, ez a gyümölcs villámgyorsan érik,
Ha házasságba oltják: amint
A napfény a menyasszonyra rásüt,
Már kap egy kis színt. Uramjézusom!
Mért változott meg így? Nagy zűrzavar,
Milyen sok kétely, mennyi félelem,
S az okát nem értem. Ki sose nősül,
Micsoda lelki béke! És ha tudná,
Milyen előnyöket élvez, vagy abban
A szerencsében részesülne,
Hogy velem beszélhet, megértené,
Mily végtelenül gazdag, s azon mérné,
Joggal, milyen hatalmas kincse van,
Hogy én milyen sokat vesztettem el.
De mennyivel nagyobb nyugalomban él,
Ki kurvák karjában tölti ifjuságát,
S nem költ egy nőre soha annál többet,
Mit egy dugás után fizet, majd távozik,
S ha visszatér, és elpatkolt a nő,
Hamar túllép rajta: csak egyet sóhajt,
De azt is csak a tarifa szerint!
Viszont a félelem, meg a gyalázat,
A féltékenység, költség, és a gond,
Mit közös ágyuk vállára rakott,
Tovább él, ha a feleség halott.

Jön a Küldönc.

KÜLDÖNC	Eredményes töprengést kívánok.
LEANTIO	Mi újság?
KÜLDÖNC	Bár nemrégiben voltál olyan kedves,
Hogy azt állítottad, én tévedek,
Ezúttal a trükk nem fog beválni:
A herceg téged akar látni.
LEANTIO	Engem?
félre
A szöktetés; lebuktunk mindaketten.
Nem én raboltam nőt először:
Több honfitársam is csinálta már.
a Küldöncnek
Jövök.

Mindketten el.

III.2.
Vacsorához terítenek. Jön Guardiano és a Gyámfi.

GUARDIANO	Külön ügyelj, kérlek, a kisasszonyra,
Nem véletlenül jön, én hívtam el,
Apjával és nagybátyjával együtt.
Figyeld meg jól, hogyan viselkedik.
A te érdeked. Hű képet alkothatsz
Előnyös vonásairól, amennyire idő,
Hely és szerény képességeid engedik.
A gyámod vagyok, egyben nagybátyád is,
Tehát duplán is én felelek érted,
S ezzel ma élni is fogok.
GYÁMFI	Azt mondod, hogy bizonyos jelekből
Ezer közül is felismerem, mert
Csinos, vonzó, elegáns és szexi?
GUARDIANO	Úgy van.
GYÁMFI	Virágos ág lesz hajába tűzve?
GUARDIANO	Helyes irányban tapogatózol;
Van még egy fontos ismertetőjel:
A bácsikájával kéz a kézben jár,
Együtt másként nem is láthatod őket,
Folyton egymás kezét markolásszák.
Még nem szeretett így rokon rokont,
Mint ezek ketten egymást: ki a lányt
Feleségül veszi, nagybátyja szívét
Is megkapja hozzá.

Kürtök hangja.

GYÁMFI	Valóban? Akkor
A templomba két jegygyűrűt kell vinnem.
GUARDIANO	Ma döntened kell – de itt jön a herceg.
GYÁMFI	Na, azt a nőt, akivel érkezik,
Azt szívesen megdönteném.

Jönnek a Herceg, Bianca, Fabrizio, Hippolito, Lívia, Anya, Izabella és kísérők.

HERCEG	Bianca, téged
Azért küldtek, hogy a világ belássa,
Nőből is létezik tökéletes.
S én mostantól készséggel elhiszem,
Kivétel nélkül mindnek lelke van,
Szemben azzal, mit durva férfiak
Érzéketlenül állítani szoktak.
Firenze csillaga, gyere karjaimba!

Jön Leantio.

BIANCA	Jön már a dühöngő férfi, mindjárt
Neked esik. Szívében nagy vihar dúl,
Lecsapna rád, ha merne, ehelyett
A távolban villámlik s mennydörög.
HERCEG	Ha róla beszélsz, légy egész nyugodt,
Az időjárás mindjárt földerül.
Megsúgom, hogy hogyan.
valamit suttog Bianca fülébe
LEANTIO	félre
Már csókolóznak?
Tessék, a színtiszta lucskos kéjvágy,
A szemérmetlen házasságtörés;
Mi lesz majd később, mikor megzabálták
Az édességet és bevedelték a bort,
Ha már éhgyomorra ilyen pofátlanok?
HERCEG	Leantiónak
Nagyon sok jót hallottunk önről,
Amit most egy baráti öleléssel
Szeretnénk honorálni.
egy kísérőnek
Kineveztünk
Már bárkit a rouani citadella
Parancsnokának? A posztra, mi nemrég
Haláleset miatt felszabadult?
KÍSÉRŐ	Senkit.
HERCEG	Leantiónak
Fogadd el, kérlek, tiéd ez a poszt,
S a bizalommal s érdemmel arányban
A jóindulatunk is fokozódni fog.
Leantio letérdel
Kelj föl, mint mondott erőd kapitánya.
LEANTIO	Egész életemmel hálásan köszönöm.
HERCEG	Gyere, ülj mellém, Bianca.
LEANTIO	félre
Ez nem rossz fejlemény,
Sőt, több is, mint reméltem; ízes koncot
Vetnek a felszarvazott férj elé.
Gyorsan virágzik minden karrier,
Ha gyökere a bűn, s a bujaság.
A kertész legszebb növényei is
A legrothadtabb talajon teremnek;
A kurvaságból keletkező vagyon,
Mint trágyadombon termesztett saláta.
Ilyen lény még nem volt a világon:
Félig vidám vagyok, félig veszett –
Mint jó étvággyal falatozó férfi,
Ki elgennyedt sebet visel az arcán,
Hogy mellőle mindenki menekül.
Vagy mint ostoba, egykedvű szamár,
Ki vérző pofával bogáncsot zabál.
Hát így néz ki az én nyomoruságom.
LÍVIA	Az volna a fiad?
ANYA	Igen, csodálkozom,
Hogy még nem ismered.
LÍVIA	Nem én, hidd el.
félre
S nem is éreztem igazi szerelmet,
Se szánalmat, amíg őt meg nem láttam.
Van miből a vágyaimat fedezni,
Jut is, marad is; ennyi jár nekem.
Leantiónak
Figyelj.
Váltsunk pár szót mielőtt távozol.
LEANTIO	Mi ketten? Jó, úgy lesz, ahogy kívánja.
félre
Mi lesz ebből, még egy kis alamizsna?
GYÁMFI	Na, látom már, ott van a kis majom,
Olyan pici, szétolvad a kezemben;
A vásárban ekkorát pár fillérért
Vesztegetnek. Úgy csücsörít, mint akinek
Nem olvad el szájában a cukor!
Lehetne olyan kedves, igazán,
Küldhetne már egy marcipánbikát,
Kost, vagy kecskét, megnyalogatnám.
A nők, ha egyszer édességet látnak,
Mohóságukban a legeslegjobb
Barátjukat is rögtön elfelejtik,
A férjükről nem beszélve.
HERCEG	Igyunk
Arra, ki ma Firenzében a legszebb.
BIANCA	Akárki legyen, én is iszom rá.
HERCEG	Te föl vagy mentve az ivás alól.
BIANCA	Ki, én?
HERCEG	Bacchus törvénye, te föl vagy mentve,
Nem kell saját egészségedre innod.
BIANCA	Jó trükk, fenség, hogy szárazon maradjak.
HERCEG	Ne sértsük meg Vénuszt ilyesmivel,
Bacchus forduljon másik bírósághoz.
Most rád iszunk, Bianca.
iszik
BIANCA	És senki
Nem örül úgy szavaidnak, felség,
Mint ő, a név viselője.
iszik
LEANTIO	félre
Úgy, úgy;
Itt áll a tolvaj, ki a drága kincset lopta,
De őt persze ma nem ünnepli senki.
Pedig mi ketten rokonok vagyunk; közös
Nyomorra ítélt sorstársak és ikrek,
Egymás pokoli tükörképei:
Az első, a szorgalmas, vagyonokat halmoz,
És ő, a második, mulatságokra költi;
Egyik megszerzi, a másik elszórja,
És mind a kettő a pokolra jut.
Pártatlan igazság, a bűnömet
Ma teljes súlyoddal megtoroltad;
Úgy érzem, mintha agyonvertek volna:
Ólomnehéz a lelkem, úgy vagyok,
Mint Bianca barátai, akiket otthagyott.
HERCEG	Hol itt a szellem jó barátaim?
Nincs semmi fény, csak ami tündöklő
Biancánk két szeméből ragyog?
Ha az sem volna, sötétségben ülnénk.
Ki is mesélt nekünk itt nemrég
Holmi lánykérésről, meg ceremóniáról?
GUARDIANO	Én.
HERCEG	Igen, már emlékszem. Hol van a lány?
GUARDIANO	Ez az a kisasszony.
FABRIZIO	Az én lányom.
HERCEG	Na, végre, akkor egy kis izgalom.
FABRIZIO	Az én drága kis gyermekem.
HERCEG	Nyilván az, hiszen azt mondtad: a lányod.
FABRIZIO	Én úgy értettem, hogy drága mulatság,
Többe került, mint én saját magamnak.
Fejtől-lábig igazi urinő:
Tanult zenét, táncot, meg tudom én mit,
Ami illik, s egy férjre hatni tud.
HERCEG	És hol van a férj-jelölt?
GUARDIANO	Itt van. Ez az ifjú örökös.
HERCEG	És mihez ért?
HIPPOLITO	félre
A tollaslabdázáshoz.
GUARDIANO	A gyámfiam, gazdag, de együgyü;
Mi hektárban mérjük képességeit.
HERCEG	Azok a bölcs hektárok!
GUARDIANO	Most összefoglaltad a lényeget.
BIANCA	Nincsen jó helyzetben szegény kislány,
Hacsak nem készült fel nehéz időkre,
S nem gondoskodott télen tartalékról:
A férjek nyáron, ha túl nagy a hőség,
Megromlanak.
LEANTIO	félre
S a feleségekből, ha lehull a hó,
Kis kurva lesz, és nagy faszszopó.
HERCEG	A hangját is?
FABRIZIO	Az összes női hangképző nyílást,
S a hozzájuk tartozó páros szerveket,
A kimenetet és a bemenetet,
A kebelhangot és gégezengést
Rendesen kiképezték, azt remélem:
Mer’ ablakon nem dobom ki a pénzem.
Kis kortársait messze megelőzve,
Kottából nagyon hamar élvezett,
Valójában egy ritka jó gyerek,
De éppen ezért nagyon nem szeretném,
Hogy a kis fruska hallja, mit beszélek,
Mert a végén még felfuvalkodik,
És jobb, ha nem dagad fel túl korán.
HERCEG	Javítsunk az este hangulatán,
Szóljon a zene, mely kedvet csinál,
És legfőképpen Biancához méltó
Magasabbrendű szórakoztatás.
Biancának
Szépségem, máris látni fogod, hogy a
Firenzei nők is tudnak valamit.
BIANCA	És bátran élnek azzal a tehetséggel,
Mit nagyvonalúan kezükbe adtak.

Zene.

LEANTIO	félre
Így van, ezt a pokol adta szádba,
A tehetséged te sem fogod vissza.
Engem röhög ki még a zene is!
LÍVIA	félre
Képtelen vagyok magam kifejezni,
Csak szerelmes szavak jönnek a számra,
Mint aki nem tanult rendesen beszélni.
Még nem vagyok öreg, lehet, hogy annak néz;
Az én hibám, el vagyok hanyagolva;
Hétfőtől újra kifestem magam,
És mindennap rendesen sminkelek,
Az mindig hatásosnak bizonyult.
IZABELLA	énekel
Érhet egy nőt nagyobb tragédia,
Ha már életét kell áldozni egy férfira,
Hogy az ifjúságát, szépségét, idejét,
Kötelességtudatát, életismeretét,
Haszontalanságokra pazarolja,
Hogy vért csaljon egy petyhüdt férfitagba,
S hogy ne bukjon pár vénasszony orra.
Ki olyan bolond, mint én,
Dúdolja velem ezt a dalt, a szegény.
GYÁMFI	mialatt Izabella énekel	
Micsoda szar zene! Inkább adnának elő orrhangon valami balladát pár kecskéről, aki a vízbe fulladt, mint hallgatni ezt a macskabélhúron elpengetett, szenvelgő cicapicsahangon előadott nyivákolást.
FABRIZIO	Ugye szépen emelkedik a melle?
Gyomorból, nem torokból énekel.
BIANCA	félre, a Hercegnek
Emelkedik a melle? Úgy beszél,
Mintha már szoptatna a hajadon.
Szerintem perceken belül,
A mellbimbóját is magasztalni fogja.
HERCEG	félre, Biancának
Egy ilyen férj fülében ez a hang
Felbecsülhetetlen szépségű drágakő,
Egy szimpla barom fülébe akasztva.
FABRIZIO	Megengedi, felséges hercegem,
Hogy egyéb oldalát is bemutassa?
HERCEG	Minden tehetség figyelmet érdemel,
A több az mindig jobb.
LEANTIO	félre
A több legtöbbször
Kevesebb. Bunkóság lenne a jót
Nem megdícsérni, de ki jó maga?
Ég óvjon, mondja a szar zsaroló
A beteg koldusnak, de pénzt nem ad.
Manapság ez a tipikus.
FABRIZIO	Guardianónak
Volnál szíves a gyámfiadnak szólni,
Hogy ragadja meg a lányom kezét,
S vezesse táncba a herceg előtt?
GUARDIANO	Eljött az ideje.
a Gyámfinak
Figyelj, fiacskám.
FABRIZIO	a Gyámfinak
Nos, ifju ember, ma a pénzedért,
Valódit kapsz és nem utánzatot.
GYÁMFI 	Hogy én itt táncoljak ezzel a lánnyal!
Szó se lehet róla, kedves gyámom,
Meg se próbálj engem rábeszélni,
Lázad ellene minden porcikám:
Hogy táncolhatnék egy idegennel!
Mindegy, ki kezdi, én biztos, hogy nem.
HIPPOLITO	félre
Ne izgulj, már jobbat talált magának.
GUARDIANO	De akkor ki viszi táncba?
GYÁMFI	Valaki más.
Ott a nagybátyja, jó kiállású férfi,
Egy nagyvilági ember, és nyilván ismeri
A lány táncolási szokásait.
Csinálja ő előbb. Abból, kedves gyámom,
Sokat tanulhatok.
GUARDIANO	félre
Mégis hülye maradsz.
GYÁMFI	Nem hagyom magam provokálni.
Én így maradok az, aki vagyok.
GUARDIANO	Hippolitónak
Kérlek, vidd táncba unokahugod,
A gyámfiam makacs természetű,
Előbb szeretné látni hogy csinálod.
HIPPOLITO	Hogy én? Akármikor, mondd meg neki.
GUARDIANO	Nevében is hálásan köszönöm,
Mert sajnos ő egy kissé bugyuta.
HIPPOLITO	Izabellának
Gyere, életem.
félre
A felszólítás eléggé bizarr.
Van, aki boldog gyönyörét titokban,
Kedvére élvezi, az én szerencsém,
Hogy másnak szerzek örömet azáltal,
Ha ezt a nagyvilág előtt teszem –
Mint mikor valaki arra kényszerül,
Kilátástalan, őrült helyzetében,
Hogy megváljon legkedvesebb lovától,
És azután gyalog menjen tovább.
De mindennek kemény sors szab irányt,
Mely egyként sújt le férfit és leányt.

Zene. Hippolito és Izabella táncolnak, meghajolnak a herceg előtt a tánc elején és végén is.

HERCEG	Boldog apa vagy, Signor Fabrizio,
Lám, jól fektetted be a pénzedet,
Gondoskodásod meghozta gyümölcsét,
Köszönjük, Hippolito.
FABRIZIO	És van hozzá egy kis bónusz is.
Mindenütt felálló tapsvihart arat.
HERCEG	Hogy tetszett, Bianca?
BIANCA	Ez mind nagyon szép és jó,
Ami szegényre vár, az annál rosszabb.
HERCEG	Nyugodt lehetsz, Bianca, jól fog élni,
Ha ésszel él: a férje gazdag és hülye.
BIANCA	Van rá esély, hogy ő vigye a prímet,
Ez minden nő vágya.
GUARDIANO	Gyámfinak
Azt mondtam, gyerünk.
GYÁMFI	Egy dudatáncot eljárnék vele,
Vagy valamilyen házasember táncot.
GUARDIANO	Mindegy, csak mutass valamit.
GYÁMFI	Van rá egy versem is.
GUARDIANO	félre
Csak eszed nincs hozzá.
GYÁMFI	Az egyik ugrabugrál, a másik vadul rázza,
A harmadik keringőz, a negyedik magyarázza,
Az ötödik a hülye férj, ha berug, akkor részeg,
Járják a kurvák, kerítők, művészek,
Ja, van még egy tánc, úgy hívják sarabanda
Mindig akkor kérik, hogyha szar a banda.
Ha véget ért a rigmus, ideje van a kussnak,
Ha több táncot tudsz, fizess a muzsikusnak.
HERCEG	Nahát, személyesen a férjjelölt!
Már azt hittem, az esküvőjén is
Az ügyvéd fogja helyettesíteni,
Sőt az ágyban is.
BIANCA	Nem hiszem, hogy
A földön volna bárki oly balek,
Ki másnak átengedné ezt a szerepet.
LEANTIO	félre
Keserű pofon! De most már maradok.
Egy elbukott nő nagyképűsködik,
Ahogyan lenéz bűne magasából,
Direkt belémrúg, iszonyú megalázó.

Zene. A Gyámfi és Izabella táncolnak, a Gyámfi nevetségesen utánozza Hippolitót.

HERCEG	Ez a hogyishívják mégiscsak megkísérli
Betölteni a férj szerepkörét,
Ha nem tévedek – te mit gondolsz, Bianca?
BIANCA	A kísérlettől hányinger fog el.
Ha esküvője után útra kelne,
Veszélyes útra, és jó hosszúra,
Kilenc évente egyszer térne vissza:
Na, az volna egy sikeres kisérlet.
HERCEG	Csókot!
megcsókolja Biancát
Ez szellemes volt, ezért jutalom jár.
Kérem a kocsim.
GUARDIANO	Már odakint vár.
HERCEG	Köszönök mindent. Szépséges Bianca,
Különleges gondoskodás jeléül,
Számodra a közvetlen közelünkben
Rendeztünk be szállást.
BIANCA	Nagy a te szereteted.
HERCEG	Mindenkinek mindent köszönök.
MIND	Az ég áldása óvjon.

Trombiták. Mind el Leantio és Lívia kivételével.

LEANTIO	félre
Most hagytál el, Bianca, teljesen!
Bianca! Nagyon hiányzol! Gyere vissza,
Hogy hinni tudjak még a nőkben! Én
Csak most érzem át, hogy a veszteséged
Mit is jelent nekem; ilyen nagy terhet
Ilyen fiatalon nem lehet elviselni.
Mintha a túlvilági büntetés
Már itt utolérne; a test az képtelen
Fölkészülni rá, annyira furcsa és
Elviselhetetlen kínszenvedés,
Mintha tévedésből kapnád – ha mondjuk
A vízbe fulladás lenne a büntetésed,
De tűzforró olajban.
LÍVIA	Édes úr!
LEANTIO	félre
Amíg nézni tudtalak,
Legalább félig enyém voltál.
LÍVIA	Uram?
LEANTIO	félre
El tudtál felejteni?
Mit meg nem tett érted a szerelmem,
Ott virrasztottam éjszakákon át,
A rossz idővel semmit sem törődve,
Vidám szívvel álltam a szélviharban,
Mely muzsikává változott fülemben,
Mint ahogy némely hízelgő figurák
Aljasságuk szép szólamokkal leplezik.
És apád házából, ablakán keresztül,
Éjfélkor karomban kimentettelek,
S úgy öleltük egymást, mint két szobor,
Kik élethűbbek, mint maga az élet,
Mert néma maradt az ölelésünk,
Az ajkunk szinte összenőtt a csókban.
LÍVIA	félre
Ettől csak még őrültebben kívánom.
LEANTIO	félre
El tudtad felejteni? Meg a többi
Mámoros gyönyört, amelyre csókok
További népes serege tolongott
A szánkon, hogy újra megköszönje?
LÍVIA	félre
Én ettől teljesen megőrülök.
Leantiónak
Uram!
LEANTIO	félre
Ez csak egy titkos kerítő aljas műve lehet.
Liviának
Bocsásson meg, mit akart az előbb?
Modortalanná tett a bánatom,
És ön abszolút kiment a fejemből.
LÍVIA	Semmit, csak annyira megsajnáltam,
A bajában akartam jótanácsot adni.
LEANTIO	Igazán kedves, hölgyem, soha jobbkor.
LÍVIA	Ha jót gondol róla, gyorsan felejtse el:
A lány vitán felül egy ócska kurva.
LEANTIO	„Vitán felül!” Mért ilyen magabiztos,
Hagyjon egy kis kétségnek is helyet.
LÍVIA	Ne mondjak igazat, hallgassam el,
Amit tudok – a bűnről, amit nemrég
Fedeztem föl, és meg is könnyeztem.
LEANTIO	Fölfedezte?
LÍVIA	Igen, és sírtam miatta.
LEANTIO	Ó, hamis barátok!
LÍVIA	Már az pech, hogy találkozott vele,
Szerelmes férfi, ha szépségre hajt,
Nem okosan szeret; az ilyen házasságban
Hamar felőrlődik a vonzalom –
Új vágy ébred, s az új vágy szül ribancot.
Meg nyilván kicsi volt a hozománya.
LEANTIO	A semmivel egyenlő.
LÍVIA	Hát mit képzeltél, mondjad, te szegény,
Hogy nagylelkűen tönkretedd magad?
Ilyen jó embert nő nem érdemel.
Légy hálás a sorsnak a sorsodért,
Hogy megóvta férfikorod nyarát
Sok koldustól, akik napsugaradban
A hasuk süttetnék, s te mindeközben
Éjjel-nappal izzadva robotolsz.
Mit mondanál akkor egy illetőnek,
Ki szívből megsajnálna, és akit
A másik nem küldött követül hozzád,
Hogy meghálálja eddigi jóságodat?
LEANTIO	Miről beszélsz?
LÍVIA	Egy úrinő, aki dijazni tudná
A jót, mit kapna – mert szerinte kötelesség.
Mondd, tudnál egy ilyen embert szeretni,
Aki – történjen bármi – tenne róla,
Hogy semmiben ne szenvedjél hiányt?
Sőt, annyit adna, hogy az irigységtől
Sárgulnának az ellenségeid?
S te gondtalan élsz, nem nyugtalankodsz,
Nem riadsz föl, hacsak a szerelem
Édes zenéje föl nem ébreszt éjjel;
Se vad vihar álmodat nem zavarja.
Nézz meg jól, én vagyok az a nő.
LEANTIO	Kincsem, csillagom, egyetlen Biancám!
LÍVIA	Még mindig az ő neve? Semmi sem elég?
Egy szajhát siratsz csak a sóhajoddal.
LEANTIO	Azért sóhajtok, ki engem szeret.
LÍVIA	félre
Túl korán jöttem; meg van zavarodva;
Hol a tapintat, ügyesség, belátás?
Most hagy cserben örök ravaszságom,
Pont most, amikor én vagyok szerelmes?
Gyászoló özvegynek udvarolni
A férje koporsója mellett
Nem a legjobb idő a csábításra;
Nyitott sírnál tenni ajánlatot,
Fiatalembert temetőbe vinni.
A lány távozását ravatalnak látja,
Hagyjunk időt, hogy a kép szétfoszoljon.
el
LEANTIO	A halálomig ő a feleségem,
És ugyanakkor soha, soha többé?
Kemény. De így a házasság mit ér?
Igazság szerint nem szabadna élnem,
Úgy lenne jól. Ha nem találkozunk,
Tiszta boldogság lenne most a részem;
A veszteség mindig nagyobbnak tűnik,
Ha tudjuk, mennyit ért az elvesztett dolog;
Mi nem a miénk, az sosem hiányzik.
Örökre elment, kész; nem adja vissza
Az elkárhozott lelket a pokol,
Sem szép nő testét ez a palota.
Mért élné túl hazugságát az érzés?
Mit szeressünk tovább egy nőn, ha egyszer,
Az, ami oka volt, semmibe tűnt?
Ha szeretném, akkor szeretnem kéne
Az ő bűnét s az én szégyenemet,
Bűntársa lennék a házasságtörésben,
És abban is, hogy engem megalázott;
Ezek beteges, perverz ötletek.
Vagyis egyetlen módja marad annak,
Hogy szellemi-testi épségemet
Képes lehessek megőrizni még:
Át kell itatódnom a gyűlölettel,
Gyűlölnöm kell őt, iszonyatosan;
Más útja nincs. A tisztaság örök
Védelmezői, kik szent eskünk tanúi voltak,
Tanusíthatják, hogy ő szegte meg –
Ezek után nekem jutalmul kiutalják
Egy erődítmény parancsnokságát!
Jár vele presztízs, ez kétségtelen,
Bevétel szinte semmi; sokkal többet
Keresek mint kereskedelmi ügynök.
Aki belehalt, a régi parancsnok,
Nem ivott, s bár nagyon igyekezett,
Koldusszegényen halt meg. Ráadásul
A pozíció sem való nekem:
Megoldanám, de nem erre születtem.

Jön Lívia.

LÍVIA	félre
Próbálkoztam, de képtelen vagyok,
Nem bírok elszakadni.
Leantiónak
Most hogy van?
LEANTIO	Már sokkal jobban.
LÍVIA	Hála az égnek!
Garantálom, hogy rendbe jön, ne féljen.
Hallgasson a jobbik eszére. Mert
Aki saját fájdalmába szerelmes,
Vagy kínos betegségét melengeti,
Mi elszívja az utolsó csepp vérét,
Az ilyen ember önsorsromboló.
Tudom, egy fiatalember szemében
Nincs ennél nagyobb veszteség.
De most jöjjön. Kérem, tartson velem.
Nem látta még, hogy milyen szép a házam,
S hogy mennyi földi kinccsel áldott meg
A sors. És higgye el, van annyim, hogy
Aki az én barátom, az, míg élek,
Gazdagnak mondhatja magát, és nagynak,
Ha meghalok. Belátod majd, hogy így van.
S ha bármid hiányzik és elhallgatod,
Nagy fejmosást kapsz makacsságodért.
LEANTIO	Ez az egész ugye csak egy szép álom?
LÍVIA	Most megcsókollak, és bebizonyítom,
Hogy a szerelmem, a lelkem és összes
Birtokom, mindez valóság.
megcsókolja
Gyere, nézz körül, s vedd el, ami tetszik;
Élvezd ki, én annál boldogabb leszek.
Lesz apródod és külön inasod,
És versenylovaid, meg ami még
A sportoló ifjúság szive vágya.
Cserébe tőled azt az egyet kérem,
Hogy szívedet mostantól ne cserélgesd.
Ha úgy szeretsz, akkor lesz mindened.
LEANTIO	Szeretve lesz, ne félj, majd mindened.
LÍVIA	És akkor én leszek a mindened.

Mindketten el.

III.3.
Jön Guardiano és Izabella az egyik ajtón, Gyámfi és Gennyesi a másikon.

GUARDIANO	Nos, gyámfiam, itt van a hölgy megint.
GYÁMFI	Francba, nem eljött megint! Figyeld meg jól, Gennyesi.
GUARDIANO	Ez az a lány, akit gondoskodó
Szeretetem szánt feleségedül,
És így is nyújtom most őt át neked.
Már volt alkalmad személyesen is
Tanulmányozni kvalitásait,
Melyek előkelő, s korántsem olcsó
Neveltetését bizonyítják.
Most összehozlak, beszélgessetek,
Ismerjétek meg egymást közelről.
Holnap kézfogó lesz, egy gyűrű kapcsol össze,
Egy ágyatok lesz – ha tetszik neked.
Az apja és a lány barátai
Itt várakoznak a szomszéd szobában,
Megvárják a szerződés megkötését.
Siess, légy jó, és ne húzd az időt,
Ha tetszik, ha nem, csak kettőt tehetsz:
Vagy most szépen bedobod a tested,
Vagy az örökség egy részét elveszted.
GYÁMFI	Nyugi, nem fogok sokat totojázni,
És gyorsan kilövellek, mint a villám,
Mire megjössz, le is lesz bonyolítva.
GUARDIANO	A párzáshoz sok szerencsét kivánok.
el
GYÁMFI	Soha életemben nem lőttem mellé.
GENNYESI	Oké, kedves gazdám, a helyzet az,
Hogy eddig csak a konyhalányra lőttél,
Ki nem volt más: egy féleszű szalonka,
Egy kiskorú, ki azért sirdogált, mert
A városból egyedül nem talált haza.
GYÁMFI	Az a husika már lejárt, Gennyesi,
Ez itt egy sokkal szaftosabb dolog,
S kifinomult módszereket kíván.
Az összes női hiba listáját húzd elő.
GENNYESI	Az összeset! Te megőrültél, azt hiszed, elfér annyi papír a zsebemben? Még tíz szekérre se férne föl, ha csak a kerítőnőket veszem. Az összes hibát? Elégedj meg néhánnyal, de annál kevesebb is túl sok volna, komolyan. Dönts magad.

Távolból lesik Izabellát.

IZABELLA	félre
Ha most nem lenne a hülyével szemben
Olyan csodás a helyzeti előnyöm,
Amilyet nő csak kívánhat magának,
Pokoli lenne ezt végigcsinálni,
Hogy adnak-vesznek, mint egy árucikket,
Megvizsgálgatnak és megtapogatnak,
Miközben ennek túl jó volna még
A legrosszabb részem is! Csak az vigasztal,
Hogy ő beszerző, és egy másik asztal
Számára szállít, a szegény hülye,
Mint ínyenc szakértő a piacon,
Ki fölvásárol mindent, ami jó,
De csak nagyon ritkán ehet belőle!
GENNYESI	Lendülj támadásba, már eleget nézted.
GYÁMFI	De melyik végénél kezdjem, Gennyesi?
GENNYESI	Mindig a nő szájától indulunk; ezt most komolyan kérdezed?
GYÁMFI	Szerintem, Gennyesi, elég vadalmaképe van, hogy mást ne mondjak.
GENNYESI	Vadalmaképe? Azzal pénzt takarítasz meg.
GYÁMFI	Pénzt? Hogyan, Gennyesi?
GENNYESI	Hát azért, mert ha vadalmaképe van, akkor a birkahúshoz kevesebb almamártást eszik; és az év végére rengeteg mártást megtakarítasz.
GYÁMFI	Ha továbbra is ilyen csípős leszel, akkor mustár nélkül eheted a főtt marhahúst.
GENNYESI	Na, ez egy igazi büntetés.
GYÁMFI	Kisasszony, úgy hallom, szeretnél a feleségem lenni, és hamarosan megtudod, hogy én is szeretnék-e a te férjed lenni, vagy se, és ezért most én kezdeményezek.	
megcsókolja Izabellát	
Csodálatos illat! Teljesen olyan, mint mikor az ember beugrik a cukorkaboltba, nehogy elüsse a lovasszekér, végig ezt éreztem, amíg csókoltam. Azt mondják rólad, hogy megőrülsz, ha nem kapsz meg.
IZABELLA	Nagy bajban leszek, ha már egyszer így
Előre elszóltam magam.
félre
Nehogy kihátráljon ez a szamár!
GYÁMFI	Szegényke! Ez a saját hajad?
IZABELLA	Az utolsó hajszálig az én tulajdonom.
GYÁMFI	Ez jó; annyival is kevesebbe kerülsz majd, ha elveszlek feleségül.
Gennyesinek
Mondd, jól áll a szeme?
GENNYESI	Hogy álljon? Úgy látom, az arcában áll, szerinted máshol kéne állnia? Ami az orrát illeti, az kemény, mint a kaptafa.
GYÁMFI	Ismertem egy ilyen orrot, de az leesett.
GENNYESI	Ha túl sokat használják. Még a legerősebb híd is összeomlik, ha sokat ütögetik alulról. Még a cserzett bőrorr se tart soká, különösen, ha szagot fog egy katonatáborban.
GYÁMFI	Te Gennyesi, meg kéne nevettetni, hogy kilátsszanak a fogai. Hogy csináljam? Ha nincs ki mind a harminckettő, vagy csak egy is fekete, én kiszállok.
GENNYESI	Figyelj csak, menj oda és beszélgess vele, előbb-utóbb biztos elröhögi magát.
GYÁMFI	Nehezet kérsz, de megpróbálom.	
Izabellának
Mondd, tudsz valamit az éneken meg táncon kívül? Tudsz mondjuk például tollaslabdázni?
IZABELLA	Igen, meg biliárdozni is; nagyon jól fogom a dákót.
GYÁMFI	A golyókat is jól eltalálod?
IZABELLA	Nemrég egyszerre kettő is begurult a lyukba.
GYÁMFI	Komolyan? Akkor muszáj lesz megtanulnod
Tekézni is, a kettő kiegészíti egymást.
IZABELLA	Amilyen játékra csak megtanítasz,
Boldogan gyakorolom.
GYÁMFI	félre, Gennyesinek
Nem megy, Gennyesi, így soha nem nyitja ki elég nagyra a száját.
GENNYESI	Nem? Hát ez furcsa! Akkor megtanítlak egy trükkre.
ásít, Izabella is elásítja magát, de eltakarja a száját
Nézz oda, nézz oda, gyorsan, gyorsan!
GYÁMFI	A fene a jólnevelt pofáját!
Ez a zsebkendőtrükk megint bejött,
Nem láttam semmit, de elégedett vagyok.
Ha egy szép nő így rejti el a száját,
Mint a tejszínhabos tálat a kendő.
Szép fogakra lesz kilátás, Gennyesi.
GENNYESI	Na, akkor minden rendben; ahogy én látom,
Őszintén áll, és függőlegesen,
Mellébeszélni ágyba bújva szoktak,
A nagymesterek rá se rántanak,
Ha már vízszintes, hadd járjon a szája.
GYÁMFI	Nagyon szeretném látni, ahogy a lába jár, és akkor megvagyunk. Csak nehogy kacsázva járjon, borzasztó dolog reggel erre ébredni; a két sarka összezárva, mintha valami ír táncra akarna perdülni, közben rázza a seggét, az a zenekar. De kitaláltam, hogy tudjuk biztosan leellenőrizni: menj le kutyába, mint én, és a másik oldalról nézz be neki, mikor hátat fordít; mutatom.
GENNYESI	Na, leselkedni azt nagyon tudok,
Emelvények alatt már nem is egyszer
Őrületes látványokban volt részem.
GYÁMFI	Izabellának
Lennél szíves itt néhány fordulót
Fel-alá járni? Annyira tetszel,
Gyönyörködnék mind a két oldaladban.
IZABELLA	Boldogan sétálok szerelmedért;
Az embernek jó étvágyat csinál.
félre
Amire nagy szükségem van jelenleg,
Hogy ezt a félig főtt borzalmat megemésszem.

Föl-alá járkál, miközben a Gyámfi és Gennyesi a ruhája alá kukucskálnak.

GYÁMFI	Most koncentrálj a tisztaléptű lányra,
Kinek ember nem kukucskált be még.
GENNYESI	A legédesebb látványban volt részem,
Egy francia kötéltáncos se lebben oly szépen,
Mint ő a firenzei kókusz szőnyegen.
GYÁMFI	Izabellának
Most már elég lesz, nagyon köszönöm.
IZABELLA	És hogy tetszettem, kedves uram?
GYÁMFI	De annyira, hogy nem hagylak el addig,
Amíg, édesem, tizenhat kölyköt
Nem nemzettünk, de mind fiú legyen.
IZABELLA	Ha nem félsz, hogy sokat fáj majd a fogad,
Mintha száddal kéne megszülnöd őket.
GYÁMFI	De akkor a hasad mire való?
A fogfájástól mind a két pofám
Dagadt lenne, mint a duda, ha fújják.

Jön Guardiano.

GUARDIANO	Nos, gyámfiam és unokaöcsém,
Kisasszony és unokahúg! Beszélj,
Úgy van, vagy se?
GYÁMFI	Úgy van, megállapodtunk.
GUARDIANO	Akkor nyomás, ott kint a rokonok,
Bor, zene, barátok, csak rátok várnak.
GYÁMFI	Ma be fogok a boldogságtól rúgni.
GENNYESI	Én veled tartok, csak semmit se félj,
Szép alkalom ez inni mint az állat.

Mind el.

IV.1.
Jön Bianca és két udvarhölgy.

BIANCA	Nektek hogy jár az órátok? Hány óra van?
1 UDVARHÖLGY	Nálam pont kilenc.
2 UDVARHÖLGY	Nálam negyeddel múlt.
1 UDVARHÖLGY	Én Szent Márk harangjához állítottam.
2 UDVARHÖLGY	Szent Antal viszont, a többség szerint,
A pontosabb.
1 UDVARHÖLGY	Ezt csak azért mondod,
Mert éppen így hívják az udvarlódat.
2 UDVARHÖLGY	Ő mindig jól jár.
1 UDVARHÖLGY	De az is,
Aki ma éjjel meglátogat engem.
BIANCA	Lezárom a vitát. Én, az enyémet
A naphoz igazítom; legjobb a legjobbhoz
Igazítani, mert úgy nem kell folyton
Átállítani.
2 UDVARHÖLGY	Ez nagyon okos dolog.
BIANCA	Ha az órámat, mint olyan sok lány,
Toronyórákhoz igazítanám,
Egészen biztos késne vagy sietne;
Ha babrálod a mutató hegyét,
Vagy birizgálod benne a rugót,
Attól az óramű tönkremehet.
Az én órámon nemsoká kilenc.
1 UDVARHÖLGY	Tehát az enyém a hűségesebb.
2 UDVARHÖLGY	Egy óra nemrég egy ügyvédnél ketyegett,
Ki hazudott óraszám eleget,
Az óra nem tudta, hogy jóhírének árt,
És gazdájával együtt pórul járt.
BIANCA	Köszönök nektek mindent, most szeretnék
Egy kicsit egyedül maradni.
1 UDVARHÖLGY	Én meg nullának érzem magam,
Ha nincs velem számtalan barátom.
A kettőnk vágya sajnos nem adódik össze.

Az udvarhölgyek el.

BIANCA	Milyen furcsán is működik a női sors!
Velencében rólam ki hitte volna,
Hogy egyszer ilyen messzire jutok,
Úgy őriztek kisgyerekkoromtól,
Egy pillanatra sem hagytak egyedül,
Azt hitték, csak így vagyok biztonságban.
Szülőhelyemtől mégis milyen távol
Vetődtem, a barátoktól, a rokonoktól.
Mert nem jó dolog a kislányokat,
Állítom, ilyen szigorúan fogni.
A tiltástól szárnyal a képzelet,
Mint ahogy a több napos böjt után,
A húsban csak jobban zsibong a vágy.
A lányaimmal nem leszek kemény;
A sorsuk úgyis utoléri őket –
Mint engem is. Ha városiak lesznek,
Attól felőlem mehetnek vidékre,
Ha meg vidékiek, a városokba.
Egy szép napon úgyis elbuknak végül,
Ezer mérföldre is az otthonuktól,
Mikor szívük erre legkevésbé készül.

Jön Leantio.

LEANTIO	félre
Megnézem azt, ki egykor leköpött,
Megnézem, hogyan él. Most itt lakik;
Magasra jutott. Ha jól emlékszem,
Az ablak, amin át karomba kaptam,
Alacsony volt, s nem ilyen faragott.
BIANCA	félre
Na, nézzenek oda! Miféle pompás
Selyemhernyó lépked, mellét düllesztve
Nagy büszkén felém? Csak nem ő?
LEANTIO	Leborulok a nagyságod előtt;
Föl is állnék, ha volna itt mire,
De úgy látom, itt csak feküdni lehet.
BIANCA	Kíméld magad, ismerek olyat
Aki fektében is szépen föl tud állni.
LEANTIO	Gazdagon élsz.
BIANCA	Te is nagyon dögös vagy.
LEANTIO	Pazar berendezés!
BIANCA	Szuper az öltönyöd.
LEANTIO	Bársonyszék!
BIANCA	A köpenyedben az aranyfonál?
LEANTIO	Határozottan fejedelmi.
BIANCA	Büszke lehetsz magadra.
LEANTIO	Várj, várj, mutasd az ezüstpapucsod.
BIANCA	Ki a cipészed? Szép a csizmád.
LEANTIO	Kell egy pár?
A herceg majd biztosan kölcsönadja
A sarkantyúját.
BIANCA	Ha lovagolni vágyom.
LEANTIO	Egyenesbe jöttél.
BIANCA	Az én időmben soha nem voltál
Ilyen jólöltözött.
LEANTIO	A te idődben?
BIANCA	Igen, mióta külön uton járunk
Mind a kettőnknek sokkal jobban megy.
LEANTIO	Te kurva!
BIANCA	Hajrá.
LEANTIO	Pofátlan, aljas ribanc!
BIANCA	Így köszönöd meg a kinevezésed?
Na, és a jómodor az hova lett?
LEANTIO	De tudok én is aljas lenni, olvasd!
egy levelet ad Biancának
Most pukkadj meg! Robbanj fel a dühtől!
Engem sem tagadott ki a világ,
Még létezik a földön szeretet,
Nem mindenki olyan embertelen,
Hogy részvétlen nézze, hogy rámcsapják az ajtót
Idióta önzésből egyesek.
De én ezen rég túltettem magam.
Tessék, olvasd, és szégyelld magadat:
Nem csak szép, de igazán kedves ember
A jótevőm, és csupa szerelem.
BIANCA	Lívia?
félre
Csak nem? Az az imádnivaló,
Aki engem a hercegnek dobott,
Imádja, pénzeli, kitartja – őt?
A kuplerosnak házhoz jött a büntetés.
Leantiónak
Látom, boldog vagy, de nem irigyellek.
LEANTIO	Hát nyilván nem, te szajhák védőszentje!
Neked speciális a szeretőd;
Egy ártalmatlan ördög, nem is, egy kisded.
Na, és ha már növeszti körmeit?
BIANCA	Akkor inkább ne játszadozz vele.
LEANTIO	De, sőt, még a nagyot is kihívom.
Nemsoká valódi vallásháborút
Indítok a fajtátok ellen, és
Bűneitek egész légióját
Visszaűzöm, ahonnan jött, a kutyaólba.
Most még halk voltam és udvarias –
Ahogy illik egy előkelő nőnél,
Tudom, magamnak mivel tartozom –,
De itt leszek, mikor téged kidobnak,
Mert egy szép napon bezár a bazár,
S a mennydörgés csak egércincogás lesz
A számból zúgó szélviharhoz képest.
BIANCA	Igen, a múlt héten halvány volt a hold,
Azt mondják, jön a hideg, erre gondolsz?
LEANTIO	Mert bűnben élsz, s nem bánt a gondolat,
Te csupa homlok, szem nélküli szörny!
De mit beszélek erkölcsről veled,
Ki sötétebb vagy mint az éjszaka?
Világosságot vinni az agyadba,
Az épp olyan őrült vállalkozás,
Mint vakoknak szobrokat mutogatni,
Hadd szagolják, ha már nem látják őket.
A fényre vágynak, de fejükkel érzik,
A kő milyen kemény. Így ér utól,
Kis beképzelt majom, dühödt bosszúm,
Mikor legkevésbé számítasz rá, vakon,
Te a méhednél sötétebb butaságban
Élő bukott lélek! Dögvész reád!
Meg fogsz dögleni!
el
BIANCA	Ha már kint vagy, nem tartok többé tőled,
A dögvész te vagy, de már nem sokáig.
A szemtelenség be nem teszi többé
Ide a lábát, mert kitiltalak,
És kiszellőztetek minden szobát,
Ne fertőzd itt tovább a levegőt.
Majdnem elájultam a szájszagától,
Rosszul voltam, mikor rám lihegett
Felkapaszkodott az uborkafára
A szerencsétlen! Az eszem megáll!
A más pénzéből kiöltözködik,
És idejön, hogy hencegjen vele?

Jön a Herceg.

HERCEG	Ki volt az?
BIANCA	Segíts rajtam, könyörgöm.
HERCEG	Mondd meg, hogy ki volt?
BIANCA	Az exférjem, az új várkapitány,
Még mindig ugyanazt a csontot rágja.
HERCEG	Még mindig!
BIANCA	Idejön, s az új szerelmével henceg.
S a ruhájával! Most kapta Liviától!
Mert ki más is lenne a szeretője?
HERCEG	Liviától? Nem tudod, mit beszélsz.
BIANCA	De láttam a nevét! Az illatos
Papíron elküldött kis vallomását,
Mit ideadott, hogy kínozzon vele;
Nekem támadt és megfenyegetett,
Fröcskölt belőle a rosszindulat,
Veszélyes ember, mit igér, beváltja.
HERCEG	Dehogy. Nem váltja be.
Ne izgasd föl magad, most menj aludni.
Nyugodj meg, nem lesz semmi baj.
BIANCA	Szeretem a nyugalmat.
HERCEG	Mint minden szerelmes. Ne törődj vele,
Azt biztosítom neked ezután is.

Bianca el.

HERCEG	Hé! Valaki!

Belép egy küldönc.

KÜLDÖNC	Uram?
HERCEG	Keresd meg Hippolitót,
Lívia öccsét, gyors légy, mint a villám.
KÜLDÖNC	Épp az előbb láttam.
el
HERCEG	Siess utána.
Forróvérű ember, és rögtön ugrik,
Ha megsértik igazságérzetét,
Na, és gondolkodás nélkül cselekszik,
Brutálisan. Családja becsülete
Az életénél fontosabb neki.
Az elején majd meglebegtetek
Egy nővérének szánt ajánlatot,
Egy percig sem gondolom komolyan,
Mert nagyon közönséges az a nő –
De öccse dühét felkorbácsolom.
Akinek van rejtegetnivalója,
Minden kis félrelépést felnagyít,
Mint mikor egy semmilyen kis légy
A nyílt seben járkál, az nagyon tud fájni!
Itt jön.

Jön Hippolito.

HERCEG	Szervusz, Hippolito.
HIPPOLITO	Hercegem.
HERCEG	Hogy van drága nővéred, a víg özvegy?
Lett újabb férje nemrég, nem tudod?
Most nem a szeretőjéről beszélek.
Mert az lett neki, tudom.
HIPPOLITO	Szeretője?
HERCEG	Igen, az. Mért, te most hallod először?
HIPPOLITO	Remélem más is.
HERCEG	Bár így lenne, de sajnos
A nyilvánosság már régen értesült:
Kis szórakozásra, kalandra vágyott,
Mit tegyünk, hát viszketett neki,
S most ez a nagypofájú fickó,
Büszkélkedik nővéred szégyenével,
Világos nappal közhírré teszi,
Hogy mit művelnek éjszaka az ágyban.
Egy elvakult nő, a vagyona rámegy,
Többet fizet saját gyalázatáért,
Mint bőkezű gazda a hírnevére költ.
Mindez annál jobban elszomorít,
Mert úgy szeretlek téged és egész
Családodat, hogy Livia párjául
A nagy Vincentiót szemeltem ki,
Ki közel áll hozzánk s mindenki sokra tartja.
HIPPOLITO	Te minden boldogság lerombolója,
Fékezhetetlen vágy! Azt is tudod,
Hogy ki rontotta meg?
HERCEG	Egy bizonyos Leantio.
HIPPOLITO	Az egy közönséges ügynök!
HERCEG	Kifizetődőbb tranzakciót, mondja ő,
Még életében nem bonyolított.
HIPPOLITO	Egy koldusszegény özvegyasszony fia!
Most mennem kell.
HERCEG	félre
Ezzel megvolnánk.
Hippolitónak
Beszélj a lelkére, lássa be hibáját,
Tudom, rád hallgat.
HIPPOLITO	Az száz százalék,
Nem lesz sok választása, mert előbb
Elintézem, és csak aztán tudja meg;
És megköszöni visszanyert becsületét.

Csak úgy sajnálom majd, mint vén sebész
A kiszemelt tagot: előbb elaltat,
Csak aztán metszi le a beteg testrészt.
Annyira szeretem nővéremet,
Hogy kíméletes leszek. Meg sem érzi
A távozását, csak ha már nem lesz.
És megköszöni majd az operációt.
el
HERCEG	Sikeres volt az operáció.
Ez el is van intézve; máris örjöng,
Mély sérelem vezérli. Ég veled, Leantio;
Nem morgolódsz minálunk soha többé.

Jön a Bíboros, szolgák kísérik.

HERCEG	Kedves bátyám!
BÍBOROS	Tegyétek le a fáklyákat.
Most távozzatok. Majd szólítalak.

Szolgák el.

HERCEG	félre
Úgy látom, itt komoly dolgokról lesz szó,
A szeme se áll jól, sötéten bámul,
És valamiért biztosan haragszik.
a Bíborosnak
Miért nézel olyan feszülten, bátyám?
Olyan elveszetten állsz ott.
BÍBOROS	Mert az, amire nézek, a szememben
Örökre elveszett.
HERCEG	De te rám nézel.
BÍBOROS	Hívőnek tudod-e mekkora bánat,
Látni nagyszerű, kiváló barátját,
Ki bölcs és jó, sőt, herceg, sőt, az öccse,
És biztosan a pokolra jut?
HERCEG	Hogyan!
BÍBOROS	Az volna furcsa, ha hatalmas bűnöd
Nem volna már most is elég. Föl mersz
Az égre nézni, s nem félsz bosszújától?
Mersz-e még aludni? Mondd, nem félsz,
Hogy egy szép napon halálodra ébredsz?
Egy utolsó ribancra áldozni nem félsz
Érzést, törekvést, egészségedet?
Itt állsz, de mondhatod-e biztosan,
Hogy őt még egyszer élvezni fogod?
Nem mondhatod. Micsoda nyomorúság:
Biztosabb, hogy örökre elkárhozol,
Mint az, hogy ma még ágyba bújsz vele!
Tudod-e, bűnöd mennyivel kínosabb
Egy akármilyen közember bűnénél?
Ő bármit tehet zárt ajtók mögött,
Mert az mind a saját titka marad,
És nem lép túl lelke határain.
S ha bajba jut, vigasza az lehet,
Hogy mást nem ránt a sárba le magával:
Ez megédesíti a szájaízét.
De amit egy nagy ember elkövet,
Jelzőtűzként lobog a hegytetőn;
Messze látszik, s a nép lélegzete
Szikráit városokban szórja szét.
Előbb itt, majd ott kap bele, s a fél világ
Porig leég egyetlen perc alatt.
A völgyekbe a tűzvész, ne feledd,
Mindig a hegyekből érkezett.
Bár minden bűnért szenvedés jár itt,
De példává nagy ember bűne válik.
A rosszak vétkei külön-külön maradva,
A nagy számlán nincsenek összeadva,
De ha egyszer nagy ember bukik el,
Az összeg helyén példája szerepel.
Be kell ezt látnod: ha jó emberek
Szép tettei másokat megérintenek,
S utánozzák őket a többiek,
Haláluk után csak annál dicsőbbek –
A bűnösnek ezzel kell együtt élnie:
Hát nem elég, hogy szenvedés a sorsa,
Még másoknak is utat mutat a pokolba?
HERCEG	Befejezted? Én igen. Drága bátyám, elég.
BÍBOROS	Tudom, a jóság unalmas dolog;
Most nem tudtál élvezni egy pillanatra.
Mondd, hogy nézel szembe az örök kínnal,
Ha ennyi kis kritikát nem tudsz elviselni?
Szerintem jobb, ha végighallgatod,
Miféle szenvedés vár rád, hisz mindent
Elkövetsz, hogy úgy legyen. Jaj, bátyám,
Mi lenne, mondd, ha most vinnének el?
Vérzik a szívem, ha belegondolok;
A végtelen, és ki nem érdemelt
Irgalom műve, hogy még mindig élsz,
Nem taglózott le téged a halál.
Még nem. De nem is tartlak fel tovább,
Mert túl kevés időd maradna arra,
Hogy meg tudd bánni összes bűneid.
Egy gyönge hártya véd a pusztulástól,
Miközben életed virágában állsz:
Ez az esendő, vágyakkal teli test.
Gondolj bele. Elég egyetlen lépés:
S egy szép szajha kedvéért képes lennél
A véget nem érő, irdatlan szenvedés
Szakadékába így belezuhanni?
Az arca szép, de az se az övé,
Mert még azt is festi. Te azt hiszed,
A betegség sosem fertőzi meg?
Az öregkor sosem éri utol?
Netán a halálnak is ellenáll?
S az összes férgek elkerülik sírját?
Ha mégsem – s ezt lelked mélyén te is tudod –
Mért vállalna örök szenvedést a kéj,
Egy marék megpenészedett porért?
HERCEG	Tiszta lelkű bátyám, hadd sírjam el
A megbánás könnyeit szíveden,
És vedd észre, hogy áldott szavaid
Hálás lelkemben mennyire megfogantak.
Ha valaha törvénytelen viszonyban
Élek nővel – a legnagyobb bajomban
Se nyerjek én bocsánatot, a bölcs az tudja:
Egy üres sivatag, az semmi ahhoz képest,
Mintha nem jut hozzá az ég kegyelméhez.
BÍBOROS	A megtérésed örömére, testvér,
A mennyben most kórusok zengenek,
Miközben a sötétség urai
A pokolban a fogukat csikorgatják.
Előbb dícsérem az Eget, majd azután
A saját munkámban gyönyörködöm.
Hé, valaki!
SZOLGA	jön
Bíboros úr.
BÍBOROS	Kapd föl a fáklyákat; nagyobb sötét
Volt itt, amikor behoztátok őket.
Kedves bátyám, a szívemből kívánom,
Hogy ne zavarja semmi lelki békéd.
el a szolgákkal együtt.
HERCEG	A boldogság kísérje lépteid.
Bianca egyedül alszik ma éjjel,
És még egy darabig, akármilyen
Nehéz is lesz számomra elviselni.
De megfogadtam, hogy többé nem alszom
Vele, mint örömlánnyal, és vigyáznom
Kell a szavaim hitelére. És ha
Az örjöngő düh nem vall kudarcot,
A férje meg fog halni még ma éjjel,
De nem éli túl a holnap délelőttöt,
Akkor törvényesen kötöm magamhoz,
Se bűn, se rettegés nem áll utamba.
Ma még akárki nyugodtan letolhat,
Azért, mit szabadon élvezhetek holnap,
Nem didergek soká magányos ágyban,
De most egy ideig fékezni kell a vágyam,
Tisztán élek, mint egy vőlegény,
S a gyönyör újra friss lesz és kemény.
el

IV.2.
Jön Hippolito.

HIPPOLITO	A reggelnek vége, és ez a rohadék
Pofátlanul jár-kel a nagyvilágban?
Hogy még a napfény is belepirul!
Sétafikál, pedig tudja, hogy élek!
Ha valaki bűnözni kénytelen
– Magam is rettentő bűnös vagyok –,
Kövesse el nem látható időben;
Ha így tesz, az még elfogadható.
Csönd, csel, titok, ravaszság, éjsötét
Az ilyen ügyek intézési módja.
De annak, aki közszemlére tette
Bűnét, nincs kegyelem, ha fényes nappal
Ordenáré módon így henceg vele.
Engem csak egyetlen szent cél vezérel,
Hogy nővérem házassága elől,
Az előkelő nagy Vincentióval,
Ahogyan azt eltervezte a herceg,
Családunk legnagyobb dicsőségére,
Most elhárítsak minden akadályt.
Ettől forr a vérem, meg kell tisztítani
A levegőt a rothadás szagától –
De még mielőtt túl messzire terjed,
És megmérgezi hallatlan szerencsénk.
Én úgy szeretem a nővéremet,
Más öcs nem kockáztatna ennyit,
Csak hogy testvére magasabbra jusson.

Jön Leantio és egy apród.

LEANTIO	Megyek és megnézem még egyszer azt
Az udvar napfényében sütkérező,
Kígyóként csillogó rohadt kurvát,
Apród!
APRÓD	Parancs!
LEANTIO	Ma is kocsival megyek; fogjanak be.

Apród el.

LEANTIO 	Sietek.
HIPPOLITO	Bizony, hogy sietni fogsz,
Az ördöggel nyomodban. És kezdetnek
Elég is lesz ennyi!
megüti Leantiót
Rajta, gyerünk, húzd már ki a kardod!
Vívunk, de egyenlő feltételekkel
Te már korábban jogtalan előnyt
Szereztél: bemocskoltad a nevemet
Nővéremen át; a szúrásodat
Észre se vettem, addig míg majdnem
Elvérzett miatta becsületem;
Így nem követek el azzal kihágást,
Ha így fizetlek ki, te kéjenc faszverő!
E pillanatban egyenlően állunk,
Adj bele mindent, igyekezz. Ma meghalsz.
LEANTIO	A boldogság sarkában liheg az irigység!
Amíg szegény voltam, s mindegy volt, élek, nem
Kínált senki ilyen olcsón halált.
Nem szúrtam senki szemét.
kardot ránt
Te szemét,
Megsértettél, ezért most kardot rántok,
Mert engem aljasnak neveztél.
HIPPOLITO	A méltó név egy sunyi emberhez.
Rajta, szerezz magadnak jobb nevet,
Mert szebben bánok veled, mint te bántál el
Saját lelkeddel és a mi becsületünkkel;
Ez a tiéd, vedd el.

Vívnak, Leantio elesik.

HANGOK KINTRŐL	Segítség, válasszák szét őket!
LEANTIO	Hamis feleségem! Látom, imádkoztál értem.
A bukásommal fölemelkedsz, szajha,
Már kurválkodhatsz zavartalanul,
A szívem húrja s az esküvői láncunk
Egyszerre pattan el.
meghal
HIPPOLITO	Hallottalak,
S nem volt zene szivemnek kedvesebb.

Jönnek Guardiano, Lívia, Izabella, Gyámfi, and Gennyesi.

LÍVIA	A bátyám az! Megsebesültél?
HIPPOLITO	Nem, nem, sehol.
LÍVIA	Áldott szerencse!
Most menekülj; ki az, akit megöltél?
HIPPOLITO	A becsületünk ellensége.
GUARDIANO	Líviától
Ismered ezt a férfit?
LÍVIA	Leantio? Szerelmem, mindenem!
Hippolitónak
Gennyes sebek borítsák testedet,
Halálosak, mint bűneid! Nincs sérülésed?
Az ördög vigye. És ő meg halott!
Bűzös fertőzés rohasszon el élve,
Alattomosan, észrevétlenül.
a többieknek
Hívjátok az őröket!
Le kell tartóztatni rögtön, azonnal,
Még megszökik nekem: fogjátok le!
Előre kitervelt gyilkosságban vétkes,
Vigyázni kell vele! Ti most az Ég
Bosszúját teljesítitek, s a törvénynek
Tesztek szolgálatot. Őt nálam jobban
Nem ismeri senki: ez egy gazember,
Egy szörnyeteg, ijesztő torzszülött.
HIPPOLITO	Bírd ki egy pillanatra türelemmel,
Míg megmagyarázom, drága Lívia!
LÍVIA	Megmagyarázod! Ez valami vicc?
Hát ezen még a pokol is röhög!
Van magyarázat a mi ártalmatlan,
A törvényeket nem sértő szerelmünk
Legyilkolására? A sötét bűnre is,
Mely közted és a kishugod között
Titokban folyik annyi ideje?
GUARDIANO	Ez mit jelentsen, kedves Lívia?
LÍVIA	Ott van a lány, csak merje letagadni;
Majd felsír a tett a bába kezében,
Hacsak a szülők bűnei miatt
Nem halva születik. S ha nem lesztek
Szándékosan süketek és vakok,
Nemsoká érdekes hangocskát hallotok.
Izabellának
Nézz rám, te lány!
Én voltam az, aki hamis mesével
Kezére játszottam tisztaságodat;
Ezért kapom most én a büntetést.
De mért az ő karjával, mért a te szívedbe?
Én drága, imádott Leantióm!
GUARDIANO	Ilyen ördögien kijátszották
Megfontolt és gondos választásomat,
Nincs rá szó, milyen szégyentelenül!
Hogy rajtam röhögjön a fél világ?
GYÁMFI	Jaj, Gennyesi, Gennyesi, elátkoztak engem!
GENNYESI	Elátkoztak? De mért?
GYÁMFI	Te nagyon gonosz, tényleg nem érted?
Engem most felszarvaztak, és ezáltal
Egy kiköpött felszarvazott férj vagyok!
GENNYESI	Ugyan már, köpj rá, kispofám, sőt, inkább örülj neki, mert így nagyon változatos összetételű remek társaságba keveredtél. Komolyan mondom, most vasárnap megnősülök, mert én is szeretnék abba az illusztris társaságba bekerülni.
GYÁMFI	Amit mondasz, az kissé megvigasztal.
LÍVIA	Guardianónak
Te, aki annyi sérelmet cipelsz,
Mint amennyi súlyos bánatot én,
Segíts nekem elvinni innen ezt
A szomorú terhet, ki életében
Gyors volt, mint a villám, és lobbanékony.
Beszélgetünk, s ha lesz egy kis szerencsénk,
Hát egyszerre szakad meg a szivünk.
GUARDIANO	A bosszú és düh éltet, semmi más,
Amit ők tanácsolnak, azt teszem.

Livia és Guardiano el, Leantio testét együtt kiviszik.

GENNYESI	Egy feleség, az anyja köcsögit!
Az oltóágat gyámod a szilvafába dugta,
A mézédes szilvát a kukac már megdugta!
GYÁMFI	Szerintem sokkal csúnyább neve van ennek a gyümölcsnek, neked is eszedbe juthatott volna, mert sokkal találóbb. Mert aki kurvát vesz feleségül, az olyan, mint aki egész életét egy naspolyafával éli le; most figyelj: az olyan gyümölcs, ha megérik, pont mintha már megrohadt volna – van ilyen a tizenkilenc éves ribancok között is. A rohadt életbe, tudtam, hogy valami disznóság van a dologban, mert valami mocorgott a hasában, rögtön az első éjjel, mikor együtt voltunk.
GENNYESI	Hogy micsoda? Micsoda?
GYÁMFI	Ez az eredmény, ha valakit annyi mindenre kitanítanak! Énekel, táncol, de még akrobatikázni is tud. Soha többé nem veszek feleségül olyan nőt, aki ennyi mindenhez ért.
GENNYESI	Azok ritkán jók, ez tény. Mert ha olyan sok mindenre kiképezik őket, még mindig van egy plusz trükkjük, amit a saját ujjukból szopnak. Nekem elég ha egy nő csak azt tudja, hogy csakis a férjével feküdjön le, és ez már kellően jó neveltetés szerintem egy élő nőszemélynél a mai korban.
GYÁMFI	Az volt a nagy hiba, mikor föl lett nekem kínálva, hogy te nem néztél ennek alaposabban utána.
GENNYESI	Hogy a fenébe lássak bele egy óriás abroncsszoknyába, ha még egy malomkövön se látok át, vagy hogy a fenébe nézzek sétálás közben a dolgok fenekére.
GYÁMFI	Az apja a mellét dícsérte, vagyis a mellhangját, hát volt neki hangja, az tény, csodálkoztam is, hogy olyan lágy, na, de ha egyszer már nem szűz. Most már világos, hogy egy ifjú kórustag is van a hasában – még mindig cseng tőle a fülem.
GENNYESI	A feleségek körtáncot ropnak a paplanos ágyban, azt hallod folyton. Menj bátran aludni, kedves gazdám – de vigyázz, hogy a szarvad ki ne lyukassza a párnahuzatot.	
félre	
Egy disznóólnyi angyal kedvéért se mernék frontálisan ütközni vele, összevissza lyukasztaná a koponyámat, a végén olyan lennék, mint egy sószóró.

Gyámfi és Gennyesi el.

IZABELLA	félre
Becsaptak lányt ilyen kegyetlenül,
Tönkretették már így az életét,
Belegázoltak a becsületébe?
Ezt a gyilkosságot egy nő hajtotta végre.
Ne lennénk vérszerinti rokonok,
Már az is sok, hogy mindketten nők vagyunk.
Ez őrület, és szégyen és gyalázat!
Csak pár lépésre áll tőlem a férfi,
S az út hozzá annyi bűnnel van kikövezve,
Hogy belepusztulhatna a világ.
Hippolitónak
Itt az idő, búcsúznunk kell, uram,
Kerüljük egymás látványát, mert nincs
A megbánásnak nagyobb akadálya.
Két puszta szemünk megöli az istent,
Baziliszkuszra nézni nem halálosabb.
Ha még maradt önben egy kis jóérzés,
Ha még szeretne nyugalomban élni,
S a világ ítélete fontos önnek,
A kérésem: ne lássuk többé egymást.
Most elfordulok tőled mindörökre.
Egy reményem maradt csupán: hiányod.
De azzal, aki halálos bűnökkel játszott,
Aki ifjúságomat csapdába csalta,
Ha bosszúra egy csepp esélyem nyílik,
Hogy úgy bánjak el nővéred életével,
Mint ahogy ő az én becsületemmel,
Olyan ravaszul ‒ vele épp olyan
Könyörtelen leszek.
HIPPOLITO	Ez hát a hála,
Hogy a jóhírét meg akartam óvni,
Előmozdítani a sikerét.
Bár láncolta volna le a nyelvét
A sírok között alvó némaság.
Az érte érzett testvéri szeretet
Tette tönkre az én szerelmemet.

Jön Guardiano és Lívia, egymás közt beszélnek.

GUARDIANO	Játszd meg azt, hogy már nem fáj a szíved,
Ennyire csak vagy nő.
LÍVIA	Elég! Igyekszem.
GUARDIANO	Én majd a mosolyommal leplezem
A sérelmeimet. Jobb alkalom
Úgysem jöhet kiélni haragunkat,
A sérelemhez méltó szenvedéllyel,
Biztonságban s teljesen szabadon,
Törvényekkel, s veszéllyel nem törődve.
Az esküvői ünnep kellős közepén,
A herceg sietős nászának helyszínén,
Bármit teszünk, balesetnek nézik,
Puszta véletlennek. Hogy pontosan
Mi történt, soha nem fog kiderülni.
LÍVIA	Mindent értek, mindennel egyetértek,
És alig várom már, hogy belevágjunk.
Na, akkor lássad szavaid gyümölcsét.
Letérdel Hippolito és Izabella előtt.
	Bocsássatok meg kérlek, mind a ketten.
Higgadt vagyok és kijózanodott,
Nem a dühöngő őrült, kit nemrég,
Láttatok; a durva stílus örökre
Eltűnt. Magamhoz térve újra,
Békét, barátságot hozok; s e könnyek
A szívből jövő megbánás jelei,
Mert önfeledt örjöngésem közben
Rágalmat szórtam tisztaságotokra.
S hogy így van, azt barátom Guardiano
Is elfogadja.
GUARDIANO	Nem is hittem mást.
Tudtam, hogy csak a düh beszél belőle,
Nem vettem komolyan.
HIPPOLITO	Állj fel, kedves nővérem.
IZABELLA	félre
Ez tényleg aranyos jóvátétel volt,
Előbb ledöf, majd fizeti az orvost;
Kit érdekel a seb, vérveszteség,
Vagy hogy hány héten át nyomtam az ágyat.
De nem baj, én is anyától születtem,
Színlelni én is bármikor tudok.
Líviának
Ha szádon a düh önkívületében
Egy rossz szó kicsúszott, drága nénikém,
Szivemből megbocsátom.
GUARDIANO	Ez sokkal jobban hangzik!
HIPPOLITO	Nővérem, amit én tettem,
Azt becsületünkért tettem, s ezt idővel
Be fogod te is látni.
LÍVIA	Én ma már
Megéreztem, mennyivel jobb a jóság,
Mindent értek, és fennhangon dicsérem
Ügyességedet, s hogy sértetlen maradtál.
A halálával megszabaditottál
Egy olyan bűntől, amelyért a nők
Nagyon drágán meg szoktak fizetni.
A herceg is elégedett veled
És – láss csodát! – itt küldi már velem
Neked bocsánatát,
egy levelet ad Hippolitónak
mit én ott helyben
Forró áhitattal csókoltam megnyugodva,
Akkor már nem dühöngtem, s jókor jött,
Hogy boldoggá tegyen.
HIPPOLITO	Hát nem felejtett el.
LÍVIA	De már mindenki a nagy esemény
Előkészületeivel foglalkozik.
HIPPOLITO	Végül mégis elveszi feleségül?
LÍVIA	Teljes gőzzel, máris, amilyen gyorsan
Ki lehet fizetni több ezer kezet.
Mi kettőnknek ezzel az úrral pár éve
Már volt egy ötletünk, hogyan köszöntsük
A herceget első házassága napján,
A szövegkönyvet Guardiano írta,
Már készen álltunk, mindent kifizettünk,
De akkor halt meg, drágám, az anyád,
S a várt dicsőség sajnos gyászba fordult.
A kis darab, az jól elmenne most is,
Nagy művészek sem alkottak jobbakat.
Ha csatlakoztok, meg tudjuk csinálni,
A költségeket meg én viselem.
HIPPOLITO	Én vállalom, jól kifejezné hálám,
Amit a herceg irányában érzek.
LÍVIA	Te mit mondasz, kishúgom?
IZABELLA	Szívesen játszok benne.
GUARDIANO	Akkor hát meg is van a szereposztás:
A kupidókat pár apród rögtönzi majd.
LÍVIA	Igen, helyes.
GUARDIANO	Te meg a régi szerepedet játszod.
LÍVIA	Mi volt az? Teljesen kiment a fejemből.
GUARDIANO	A házasság istennője, Júnó Pronuba.
LÍVIA	Úgy van, tényleg.
GUARDIANO	Izabellának
És te játszod majd a nimfát,
Aki Júnónak áldoz, hogy haragját csillapítsa.
IZABELLA	Neki áldozok?
LÍVIA	Talán ki kell engem békíteni?
GUARDIANO	Csak tőled függ, ha látsz rá indokot.
LÍVIA	Szerintem az illik Júnó rangjához,
Ha füstölőt gyújtanak.
IZABELLA	Boldogan, de az áldozatom,
Meg is fog békíteni, ha sikerül,
félre
És megtanít egy romlott kerítőnőt
Hogyan is kell istennőt játszani.
GUARDIANO	Mi minket illet, nem vagyunk hiúk,
Kérlek, nézd meg bent a terveket,
És válassz ki egy szerepet magadnak.
HIPPOLITO	Nekem mindegy, fő, hogy benne legyek.
el
LÍVIA	félre
Fékeznem kell a tomboló dühöt,
Mert átkokat szórnék mindenkire.
Micsoda kín a fájdalmat rejteni!
A gyászt leplezni sokkal nehezebb,
Mint a szerelmet. Drága Leantio,
Engem agyonnyom ez a veszteség,
Itt most már csak a pusztítás elég.

Mind el.

IV.3.
Oboajáték. Ünnepélyesen jön a Herceg és Bianca, díszes öltözékben, továbbá urak, bíborosok, hölgyek és más kísérők, ünnepélyesen elvonulnak. Jön a Bíboros, és dühösen félbe akarja szakítani az eljegyzési szertartást.

BÍBOROS	Állj, állj! Aki egyházi áldással
Bűnt szentesít, lerombolja az erkölcs
Tekintélyét, és majd az ég haragját
Vonja Firenzére. A szent ritus
Szent célokat szolgál, és nem a bűnt.
Ez hát megbánásod gyümölcse, testvér?
Jobb lett volna, ha nem bánsz meg semmit,
Ha így visszaélsz jóindulatunkkal,
S korábbi bűnödnél is mélyebbre süllyedsz.
Nem azt mondtad, nem kurvázol tovább?
Annyira hajt a vágy, hogy nem tudsz várni,
S életed, becsületed hozzákötöd?
A bűn, mondd, nem elég, te szerencsétlen ember,
Még hozzá is kell láncolnod magad?
A helyzet ennél sokkal-sokkal rosszabb!
A házasságot, ezt a makulátlan köntöst,
Mely az erényes élet csúcsa, és a
Teremtője szemében egyedül
Szép és gyümölcsöző, erre a leprás,
Romlott viszonyra ráborítani?
Így vezekelsz a bujaságodért?
Mi ez, ha nem az ördög imádása,
Megmondanád? Ez hát a maximum,
Amire a te bűnbánatod képes?
Mintha egy részeges, hogy megbékítse
A mennyország haragját, áldozatként
A hányását ajánlaná! Ha ez
Neked elfogadható, akkor tényleg
A házasság szent oltárán van helye
A kéjenc összes cselekedetének.
HERCEG	Keserű vagy, de nincsen rá okod.
Mert én betartom azt, amit fogadtam,
És a te lelkiismereted tiszta.
Ennél többet ez nem érdemel. Szavaidból
Nem hit hallatszik, hanem a harag,
Nem jóság, hanem irigység. Az út,
Amelyre most léptem, őszinte, és
Törvényesíti a szerelmemet:
A legszigorúbb erkölcsi itélet sem
Találhat benne kivetnivalót.
Megesküdtem, hogy nem vágyam szolgája lesz,
Megtartom: törvényes asszony lesz belőle.
BÍBOROS	Aki ilyen trükkökre megtanított,
Ma még gazdád, de holnap tönkretesz.
Könyörgöm, ne légy ilyen rafinált.
Elrabolni más ember feleségét,
És a házasság szentélyébe futni?
Tény, míg a vétkes bent tartózkodik
Védett templomában, nem éri baj;
De ha valaha kimerészkedik,
És elkapják, az a biztos halál.
Most biztonságban vagy, de ha kilépsz
Ebből a testből, amelyik az ember
Egyetlen védett temploma a földön,
Ahol a bűnös lélek menedékre lel,
Majd megtudod, hogy tiszta esküidre
Miféle szörnyű büntetések várnak,
Ha kéj bitorolja a nászi ágyat.
BIANCA	Csöndben figyellek már egy ideje,
S kiváló képzettségű, nagytudású
Embernek látlak; ám úgy tűnik
Erényeidből egy biztos hiányzik:
A könyörület – éppen az, amit
A hit elsőszülöttjének neveznek,
Én ezt hitedben sehol nem találom.
És hidd el, nincs, minek hiánya jobban
Fájna, megléte nagyobb örömet
Szerezne. Ő áll a sor elején,
Hozzá igazodik az összes többi.
Az Ég s az angyalok gyönyörűséget
Mindig a megtért bűnösben találnak;
Te, ki a hitet szolgálod és vallod,
Mért különbözöl tőlük annyira?
Ha minden nőnek, ki egyszer rossz útra tért,
A jóság vágyát is megtiltanák,
Hol szerzel híveket a tisztaságnak,
Vagy megbecsülést? Ha egy vak kezéből
Kiveszed a fáklyát, az még nem bűn,
Mert nincs szüksége rá. De ha látótól
Tagadod meg a fényt, az mélyen sértő,
Sőt, kicsinyes rosszindulatra vall.
A hitedet mikor szolgálod jobban:
Ha az, ki megtévedt, jó útra tér,
Vagy ha tovább hempereg a bűnben?
Erényt lerombolni könnyű lehet,
De a romokból épít a könyörület.
HERCEG	Csókollak az eszedért, megmutattad,
Milyen okos vagy, és mégis szerény.
Haladjunk, haladjunk!

Oboák.

BÍBOROS 	A kéjvágy ezzel szemben vakmerő,
A bosszú jön, és feltartani már
Itt senkiben sem lesz elég erő.

Mind el.

V.1.
Jön Guardiano és a Gyámfi.

GUARDIANO	Érted, mennyire kihasználtak téged?
Van fogalmad, milyen sérelem ért?
GYÁMFI 	Hülye volnék, ha nem.
Ég a pofám, nem kell tükörbe néznem.
GUARDIANO	Fogd ezt az acéltüskét, és helyezd el
Oda titokban, ahová mutattam.
Ez a csapóajtó van épp fölötte.
GYÁMFI	Erre emlékszem, bácsikám, az utolsó diadalmenetnél innen ugrott ki egy félszemű ördög, a farka végén hatalmas tüzijátékkal.
GUARDIANO	Most hagyd a petárdáidat, és figyelj rám, nehogy a végén elszúrd nekem. Mikor hallod, hogy toppantok a lábammal, nyisd ki. A rohadék akkor szépen belezuhan.
GYÁMFI	Dögöljek meg, ha elszúrom, imádok gazfickókat elkapdosni, nem fogsz hiába dobbantani, arról gondoskodom. De hogy állok föl ugyanakkor, mikor őt beleengedem a lyukba? Ez így iszonyú nehéz feladatnak tűnik. Ugye tudod, hogy játszom a darabban, én vagyok a Rágalom.
GUARDIANO	Tudom, de meg se tanuld, mert nincsen rá szükség.
GYÁMFI	Nincs? Már megvettem a jelmezemet is, szörnyű démonfejem lesz egy hatalmas, kilógó nyelvvel az állkapcsában, nagyon illik a Rágalomhoz, az összes színházban ilyet hord.
GUARDIANO	Arra már nem kerül sor, nem érted?
GYÁMFI	De kár!
GUARDIANO	Addigra ő már lent döglődik a föld alatt, fölszúrva a vastüskére.
GYÁMFI	Most értettelek meg, kedves gyámom.
GUARDIANO	Most menj, készülj arra, hogy meghallod dobbantást, ennyi a szereped.
GYÁMFI	Ha elhibázom, törd porrá egy mozsárban a szarvaimat, keverd össze egy kis fehérborral, az a felszarvazott férjek orvossága – fejfájásra kiváló.	
el
GUARDIANO	Ha véletlenül mégse sikerülne –
De menni fog, a hülyének jók a reflexei –
Az apródok, mint gyorsszárnyú kupidók,
Szerelmi vesszőikkel lenyilazzák.
Ravaszul beleírtam ezt is szerepébe.
Nem ússza meg iszonyú dühömet,
A balesetek véletlennek tűnnek,
Senki nem gondolja majd, hogy mi tettük.
Ez benne a legjobb! Mert ki jönne rá,
Hogy egy ünnepen, ami ilyen hosszú,
Minden baleset fő oka: a bosszú.
el

V.2.
Harsonák. Jön a Herceg, Bianca, a Bíboros, Fabrizio, a többi bíboros, udvaroncok és udvarhölgyek, ünnepi ruhában.

HERCEG	Szép hercegnőm, most tanuja lehetsz,
Milyen szeretet s tisztelet övez:
Egy pazar ünnep minden ragyogása
Csak egyet szolgál: tündöklésedet.
BIANCA	Csak annál nagyobb adósa leszek
A rengeteg rajongó hódolatnak,
Amit nem érdemlek egyáltalán.
HERCEG	Jóság és nagyvonalúság! Szikrázik,
Mint tiszta gyémánt arany foglalatban!
Boldogságomhoz csak az hiányzik
Hogy ti ketten itt békét kössetek!
Ez a kiegyezés szivemnek jobban esne,
Mint hosszabb élet haláltól rettegőnek.
a Bíboroshoz fordul
Bátyám!
BÍBOROS	Én megbékéltem és nyugodt vagyok.
HERCEG	Csak akkor ér, ha látom a pecsétet.
BÍBOROS	Legyen ahogy kivánod.
megcsókolja Biancát
HERCEG	Ez nekem elég.
BIANCA	félre
Ma biztosra megyek, nem vakítasz el.
Az olyantól, aki fölényesen kioktat,
Szabadulj meg, később sem fog szeretni.
Irígy a bátyjára, és trónját is örökli.
A tervem kész, ma meghalsz, bíboros,
A nyilvánosság előtti események,
Gyilkossághoz kiváló fedezékek.
Az emberek gyanútlanok.
Erős hitű és százszor szent emberek
Se mindig halálukon merengenek,
Esendők ők is, bárhogy is tagadják,
A kísértések őket is elragadják,
S bár vizet prédikálnak a templomban nekünk,
Épp olyanok, mint mi, kik éjjel bűnözünk.

Fabrizio egy iratot ad a Hercegnek.

HERCEG	Mi ez, Fabrizio?
FABRIZIO	Az előadás programfüzete,
Benne részletes cselekményleírás.
HERCEG	Milyen kedvesek, hogy gondoltak erre,
Hercegnő, foglalj helyet. A cselekmény:
olvas
„Nimfa kóborol forrásnál és vadonban,
Kettőt szeret, s ők viszontszeretik,
Hogy döntésre jussanak végre azonban,
Ügyüket a hatalmas Junó elé viszik,
Lévén a házasság istennője ő,
S a nimfa áldozathozatalára várva,
Csak sóhajtozik a két szerető.
Majd Juno a vitát ügyesen lezárja,
De hiába, mert föllángol megint,
Ki alulmaradt, a többinek beint,
Pokolból hívja föl a Rágalom démonát
Riválisa ellen, ám az visszavág.”
BIANCA	Milyen bájos és érdekes bonyodalom,
Illik az alkalomhoz: Írigység, Rágalom,
Ha látnak hű szerelmet, fölkelnek ellened,
Az legyen vigasz, hogy jön a happy end.

Zene.

HERCEG	A zene jelzi, hogy mindjárt belépnek.
BIANCA	félre
S velük belépnek összes vágyaim!

Jön Hymen sárgában, Ganümédesz kékben, rajta csillagok sziporkáznak, Hébe fehérben, arany csillagokkal, kezükben letakart poharak. Rövid tánc, aztán, meghajolva a Herceg előtt, Hymen szólal meg,

HYMEN 	poharat ad Bianca kezébe
„A nász istene, íme, te szép mátka,
Kínálja neked az égi kupát ma,
Igyál és lesz, te hercegségünk éke,
Ágyadban szerelem, s szivedben béke.”
BIANCA	Iszunk belőle, mert nem volna szép
E szép kezdetet nem komolyan venni.
iszik
HERCEG	Nagyon szépen mondtad.
GANÜMÉDESZ	„Ganümédesz vagyok, mennyei pohárnok,
Én nektek két pohár nektárt kínálok.
Nejem, Hébe, az Ártatlanságnak adja,
A másikat tőlem a Szerelem kapja.”

Hébe poharat ad a Bíborosnak, Ganümédesz a Hercegnek, mindketten isznak belőle.

GANÜMÉDESZ	„Nézz lábad elé, Hébe, ne botolj el újra,
Kérlek szépen, hogy gondolj a Tejútra.”
HÉBE	„Ganümédesz, neked sokkal több hibád van,
Nem tudják, s csak látszólag vagy hibátlan,
Egyet kiöntöttem, nem volt több eset,
Te viszont elloptad az összeset.”
HYMEN	„Hymen kedvéért most hagyjátok abba,
A szerelem győz, s mi kimegyünk balra.”

Hymen, Ganümédesz és Hébe el.

HERCEG	Nahát! Nem említi őket a kivonat,
Hyment, Hébét, Ganümédeszt: hármukat.
A programfüzet négy szereplőt említ:
Junó, nimfa s a két szerető áll itt.
BIANCA	Ez valami kis rögtönzés lehet,
Előjáték, hogy múljon az idő.
félre
Most már nyugodt vagyok.
a Hercegnek
S már kezdődik is az előadás.

Zene.

	Hallod, megszólalt a zene!
HERCEG	Nahát, a nimfa, tényleg!

Jönnek ketten nimfának öltözve, két égő fáklyával; majd Izabella virágokkal és füzérekkel díszítve, kezében égő füstölő; nagy tisztelettel Júnó oltárára helyezik a füstölőt és a fáklyákat; a dalt több részletben énekelik.

	Dal
„Júnó, az istenek között,
Úrnő a házasok fölött,
Férj asszonyt ne hagyjon el soha,
Jó házasságra vagy garancia.
Most meg vagyok zavarodva,
Így kettőbe habarodva,
Mondd, kit utasítsak vissza?
Ha eddig őket egyformán imádtam.
A szívem a szavaid beissza:
Te dönts helyettem ebben a vitában.”
IZABELLA	a nimfáknak
„Most a forrásokhoz menjetek, nimfák,
Én addig megnézem a szerelem kútját.

A két nimfa el.

	Junó, szent istennő, nagy királynő,
Szaturnusz leánya, minden nászok éke,
Jupiter húga, és egyben felesége,
Essen meg szíved meghasadt szivemen,
Két érzés között hányódom szüntelen,
Győzzön bármelyik, parancsod követem.”

Jön Hippolito és Guardiano pásztornak öltözve.

HIPPOLITO	„Hatalmas istennő, engem boldogíts,
Legyen enyém ez a páratlan kincs.”
GUARDIANO	„Reményem él, mert az igazabb szerelem,
Túlmutat minden más érdemen.”
IZABELLA	„Továbbra is mindkettőt imádom,
Nem tudom, melyik legyen a párom?
Bírónő a szerelmi ügyekben,
Kérlek, válassz, és döntsél helyettem,
Könyörgöm, könyörülj.”
HIPPOLITO és 
GUARDIANO	„Mi is könyörgünk.”
IZABELLA	„A sóhajainkon túl, kérünk, vedd most át,
Az őszinte bűnbánat illatát.

Lívia Júnóként leereszkedik, kísérői íjat viselő Kupidók.

	Ezt neked ajánlom, hatalmas istennő,
Szálljon magasba tömjén füstfelhő,
Jusson hozzád egészen közel,
És orrcimpáidig is érjen el.”

Mérgezett füst emelkedik föl.

IZABELLA	félre
S ha ez beválik, Júnó nénikém,
Halhatatlanságod próbája lesz.
Félek, nem jutsz a mennyhez túl közel,
Ha most az egyszer leereszkedel.
LÍVIA	„Bár az ilyen csip-csup szerelmi bonyodalmak,
Mélységesen alattunk vannak,
Legalsó bugyrában a sötét pokolnak,
Kik fönt lebegünk a vakító egekben,
Mégis megsajnáltunk ebben az esetben,
S minden óhajod teljesül egy az egyben.
Jeleket kértél, nos, egyet se féljél:
Megkapod őket, mielőtt itt lesz az éjfél.
A kettő közül azt, aki neked tetsző,
Kétszer sebzi meg szerelmi nyílvessző:
A második azért, ha megvénül is,
Újra fellobbanjon a szerelme is,
Kik életük végéig jól szeretnek,
Két sebet kaptak, mikor esküt tettek,
Különben a szerelem nem éli túl,
Ha az ifjúkornak bealkonyul.”
félre
Fullasztó ez az illat.
mint Júnó
„Gazdag, arany napokat kívánok neked,
A jóléttől csillogjon a szemetek,
S bőséges legyen szerelmetek!”

Lángoló aranyat szór Izabellára, aki holtan esik össze.

LÍVIA	„Nagy Jupiter, jöjjön a lángoló
Lomhán úszó, nagy aranyfolyó,
Amelyik szép, mint egy igaz ima,
S egyben a bőség szimboluma.”
HERCEG	A nimfa elesett.
Ez mit akar kifejezni?
FABRIZIO	A túlzott boldogságtól, gondolom.
A nagy jólét néha nagy terhet jelent,
És hát neki most bőven kijutott.
HERCEG	De eltér a cselekménytől, azt hiszem.
Nézzétek!
GUARDIANO	félre
Primán megy; most szépen odacsalom,
Aztán toppantok egyet, és eltűnik.
HIPPOLITO	Szörnyethalt! Árulás! Meggyilkolták! De hogy?

Hippolito dühösen toppant, amikor fölfedezi Izabella holttestét. Erre Guardiano a csapóajtón át lezuhan.

FABRIZIO	Hopp-hopp! Az egyik szerelmes eltűnt a süllyesztőben.
HERCEG	A leírás rossz: ebben nincs erről szó.
LÍVIA	Beteg vagyok, engedjetek le gyorsan.
leengedik a földre
A füst halálos. Jaj, megmérgezett!
Nincs több cselem, ügyesen visszavágott,
Saját becsvágyam aknázott alá.
meghal
HIPPOLITO	Izabella holtteste fölött
Hadd csókoljam meg hideg ajkaid,
Holtan is bosszút állsz, ez tapsot érdemel.
FABRIZIO	Nahát, Júnó is leszállt.

A kupidók Hippolitóra lőnek.

	De mit keres idelent?
Neki magasban kéne szállni büszkén.
Más előadásban megveti a földet.
Lehúzhatták a nehéz pávatollak.
HIPPOLITO	A véremben már lángol a halál!
Rohadt kis kupidók! Kapjátok el őket.
Nehogy megszökjenek, akik kinyírtak:
Mérgezettek voltak a nyílhegyek.
HERCEG	Kicsit most már elvesztettem a fonalat.
HIPPOLITO	Mi mindannyian ugyanígy vagyunk.
HERCEG	Hogyhogy?
HIPPOLITO	Izabellára mutat
Ő meghalt, és én meg fogok.
FABRIZIO	Halott? A kislányom? Kizárt dolog,
Júnó hugom ezt velem nem tehette.
HIPPOLITO	Kicsapongók lettünk, meggondolatlanok,
Így lettünk semmivé. Ki adja kardját
Egy pillanatra kölcsön,
Hogy meggyorsítva az égi kegyelmet,
Lehűtsem a véremben tomboló
Tüzet? Leantio halála
Hozta ezt fejünkre – kezdem érteni –,
Egymásnak állítottunk titkos csapdát.
Az események mind erre utalnak.
Bukásában az ember tisztábban lát,
Mint addig egész életében.
Szerelme meghalt s Lívia őrületében
Leleplezte a köztünk, vérrokonok közt
Régóta folyó tisztátlan viszonyt,
Joggal ért utol a rettenetes
És nem várt büntetés.
De ő is belepusztult: bosszú bosszú ellen,
Mintha csak így rendezték volna el
Mintha a bűn valamennyi csapása
Ide beszélt volna meg randevút.
Sunyi barátja mért halt meg, nem értem,
Ha saját csapdájába nem esett –
Olyan igaz, mint ez a fájdalom,
Ez álmában se hitte, hogy ma meghal;
Ő volt a rendező, és bőrét menteni
Lett volna trükkje. A bűnös tettek
Már csak ilyenek, magukkal rántják
A ravaszakat is. Vége a műsornak. Jaj, ez a kín!
HERCEG	Őrség!

Jön egy udvaronc alabárdosokkal.

UDVARONC	Uram.
HIPPOLITO	Keresd meg saját halálodat,
Most véget ér idő és fájdalom.
szándékosan belefut egy őr alabárdjába, és meghal
UDVARONC	Nézd csak, fenség,
Felnyársalta magát azon a lándzsán.
HERCEG	A mi esküvőnk is jól kezdődik,
Diadalt ül az őrült rombolás,
Veszélyes méregkeverők a könnyű
Szórakoztatás álarca mögött! Ez iszonyatos!
Sötét előjelek: sehogyse tetszik.
A holttesteket vigyétek innen.

A holttesteket kiviszik.

BIANCA	félre
Semmi hatás? Mikor esik már össze?
NEMES	egy papírt ad neki
Sziveskedj, fenség, átfutni az írást,
Mely rövid vallomást tartalmaz attól,
Aki először lehelte ki a lelkét.
A sötét tettekre világos fény derül.
Teljeskörűen le van benne írva
A szándék és a kivitelezés.
A gyámfia, aki tudatlanul
A mélységet alatta megnyitotta,
Hangját hallva rémülten elfutott.
BIANCA	félre
Még most se?
HERCEG	a Bíborosnak
Olvasd, én rosszul látok, elhagy az erőm.
BÍBOROS	Drága bátyám!
BIANCA	Jaj, átkozott gonoszság!
Gyilkos kezem saját uramat érte.
Halál, vezess el hozzá, mutass utat;
A kárhozottak összes kínja sújtsa,
Aki egy pillanatra is megakadályoz!
HERCEG	Dagad a szívem, tépjétek föl, segítség,
A mellem mindjárt szétszakad.
meghal
BIANCA	A méreg,
Ami neked készült, neked, Bíboros!
Neked!
BÍBOROS	Szegény herceg!
BIANCA	Átkozott tévedés!
Megmérgezett tüdő, sóhajtsd felém
Utolsó lélegzetedet! Egy méreg
Párája borítsa kettőnk lelkét.
megcsókolja a Herceg ajkát
Így, így, jutalmazd meg a gyilkosod,
Hadd legyen a halálból búcsúcsók.
A lelkem ajkam szélén készen áll,
Egy percig sem bír nélküled maradni.
BÍBOROS	A legnagyobb bánat és döbbenet,
Mely feldúlta valaha Firenze nyugalmát,
Sújtott le ránk ezen az órán.
BIANCA	A vágyaim most már mind teljesültek,
Érzem magamban a halál hatalmát!
A méreg csápjai belém hatoltak,
Erőd javát uramra pazaroltad.
Nem baj, ha egyszer már lealjasodtam,
Leprás lélekhez torz arc illik jobban.
Mit keresek én itt? Ezek idegenek,
Csak rosszindulat sugárzik felém,
Mióta nem vagy itt. A sajnálatból
Pedig nem kérek.
megragadja a mérgezett kupát és iszik belőle
BÍBOROS	Fogjátok le
Tudatlan, önkényes kezét!
BIANCA	Rajta! Kész.
Most érzem csak, Leantio, a házasságtörést,
Hogy szívem megtörik! A gyilkos csapdát
A nők mindig a nőknek állították,
Rég nincs szó lélekről, becsületről,
Úgyhogy tanuljatok az esetemből,
Tudjátok, ki az ellenségetek.
Én most itt előttetek teszek hitet,
Miránk saját nemünknél nincs veszélyesebb,
Nincs veszélyesebb!
NEMES	Hallod, uram,
Milyen érvekkel öli meg magát?
BIANCA	Büszkeség, nagyság, hír, szépség, ambíció,
Mind jöttök velem, nincs menekülés.
De a boldogság mégis megtalált:
Mert szerelmi pohárból iszom a halált.
meghal
BÍBOROS	Igaz arcodat, bűn, e pusztulás mutatja.
Egy trónuson nem ülhet két király,
Ahol a kéjvágy a fő irányító,
Ott herceg nem marad soká uralkodó.

Mind el.