# Kötöny vére

## Deák Mária netkötete

# Jelek

Az aluljáró huzatában állva
a mozgólépcső zakatolt halált.
A belém futó ijedelem árnya,
lázas káprázat, szívembe talált,
amint a huzatos, mesterséges szelek
fújták felém tündöklő lelkedet.
Mint hideg ablaküvegen a lecsapódott pára,
úgy folyt arcomon az izzadás.
Szememből guruló könnyeim morzsolása
torkomban kínlódó, éles kaparás.
Ma már tudom, mi volt az érzés, mi sokkolt:
égbe mártott lélekujjad búcsúérintése volt.
És rohantam a metró után,
de mintha nem volna fontos...
A megállóban már nyugodtan, furán
beletörődtem, hogy a busz ma se pontos,
hogy az idő lomhán telik.
Kit érdekel? Mikor a szívem verik.
Mellkasomban visszhangot verő szirénák sóhajával
kúszott a kínlódó magány felém.
Tudat alatt tudtam, hogy a hirtelen halállal
szívemből elveszik minden remény.
Mesterséges szelek, űzött vadként fájó gondolat,
vigyétek lelkemet, könnyes dermesztő gyászomat.