DONNA JUANNA

REGÉNYES KÖLTEMÉNY

TIZ JELENETBEN

IRTA

CZÓBEL MINKA

BUDAPEST

SINGER ÉS WOLFNER KIADÁSA

1900.

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Igy add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2018

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-963-417-306-9 (online)

MEK-17885

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/17800/17885/

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

TARTALOM

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

I. LUBRIKA.

II. VEZEKLÉS.

III. ÉRZELGÉS.

IV. KÖZVÉLEMÉNY.

V. HÓDOLAT.

VI. TISZTESSÉG.

VII. TULNANRÓL.

VIII. IRGALOM.

IX. SZERELEM.

X. EPILOG.

I.

LUBRIKA.

(Sziklás uton jő fel egy sötét menet, bársonynyal bevont koporsót hoznak. Magas nőalak megy utána, kékes-fekete, őszbe vegyült haja repül a forró szélben, égő sötét szeme mereven néz a koporsóra: Őrült Johanna kiséri férje holttestét Burgosból Granadába.

Felérnek egy fennsikra. Csak kiégett szürke sziklák, egyes hasadékokból magasan nyúlik ki égő sárgán a Ginster virága. Alkonyodik.)

Johanna

Itt tegyétek le, itt maradunk éjjel.

Nem birok már ez őrült szenvedélylyel

Látni akarom, ismét-ismét látni,

Szép halott arczát ujra megimádni.

Ez éjjel az enyém - még ma, meg holnap -

Aztán - -

(Kaczag, s elfordul.)

Egy apród

Még most se hagy békét a holtnak.

(Leteszik a koporsót. Ezüst oroszlán lábai a nehéz ládának megcsikordúlnak a kövön.)

Johanna

Vegyétek le azt a rut fedelet,

Mely minden boldogságot elfedett.

(Leveszik a fedelet, látható lesz a király már feloszlásba menő arcza.)

Egyik szolga

Phü! hogy büzlik már!

(Egy udvarhölgy a koporsóhoz közelit.)

Johanna

(Felsivít.)

Oda ne merj menni!

Kastiliai Johanna már semmi?

Hogy kinoztok!

Egy barát

(Nyugtatóan.)

Felséges asszonyom

A virrasztás terhét ugy gondolom

Megosztjuk véled.

Johanna

Nem, - csak el, csak el!

Ha szükségem lesz rátok, hi a jel.

A virrasztás enyém, én őrzöm álmát,

Rakjátok koszoruba mind a fáklyát.

Most menjetek! Csak messze-messze tőlem.

(A kiséret eltünik a sziklák mögött. Johanna vércsevisítással borúl a halottra.)

Te! te! te! el akarsz szökni előlem?

Hiába! most az egyszer ugy sem hagylak,

Megtartalak egész, egész magamnak.

Te szép! te mindenem, e nagy világon

Csak egyszer ölelj mint nászéjszakánkon,

Csak egyszer még!

A halott

(Felegyenesedik.)

Johanna

Uram segits!

A halott

Mit rémülsz?

Hiszen hivtál! s most tőlem visszaszédülsz?

Johanna

Hát igaz? Visszaszállt imámra lelked?

A halott

(Rettentően kaczagva.)

Lelkem?! mi köze hozzád? mit ismerted?

Nem azt hivtad, - de minden mocskos vágyat,

Mely bennem rövid életemben támadt

Jer drágám hozzám - itt a koporsóba

Pihenni! - milyen édes pásztoróra!

Johanna

(Hátrál, két kezét maga elé tartva.)

Jaj, nem a koporsóba, hisz’ ez rémes!

Hagyjál, nem mehetek! -

A halott

Miért nem édes?

Nász-ágy, koporsó, hisz ez egy, nem látod?

Amottan, ha elhullatod virágod

Gyümölcsöt bár ha érlelhetsz belőle

A koporsóé az már jó előre.

Jer melegits fel tested melegével!

Fázom! - - ha nem akarsz, mért ébresztél fel?

(Magához húzza Johannát, ki már nem ellenkezik. Egymás mellett pihennek egy őrült szerelmi ölelésben. A fáklyák nyugtalan fénye libeg-lobog felettük.)

II.

VEZEKLÉS.

(Terem egy magános királyi várban. Őrült Johanna egy feszület előtt térdel kétségbeesve.)

Johanna

Segits megváltóm, mennyei királyom!

Muljék el rólam ez az őrült álom.

Jézus segits, külömben elveszek,

Hozzád kiált vezeklő gyermeked!

Egy öreg dajka

(Belép. Egy ideig aggódva figyeli Johannát, aztán csendesen hozzá lép. Kérő hangon:)

Kegyes jó urnőm, ne öld ugy magad!

Siralmad megrenditi a falat.

Már ide s tova elmulik egy éve,

Hogy urunk királyunk Istenhez tére,

Enyhüljön végre szörnyü bánatod!

A multat vissza ugy sem hozhatod,

Megadtad neki a végtisztességet,

Utolsó utján hiven elkisérted,

Mellette hány kietlen vad hegyen

Virasztottál siralmas éjeken.

Most óra hosszant imádkozol érte,

Mit tehetsz még? Nyugodj meg végre, végre!

Johanna

(Komoran.)

A halott csöndes, már nem bántana

Sem emléke, sem szerelmes szava,

De nem nyugszik meg itt szivem alatt

A testet öltött bünös gondolat.

A dajka

Mi?

Johanna

Gyermeke.

A dajka

(Félre)

Szegény megőrült végkép

Csak emlegeti szörnyü bünét vétkét.

Johanna

Tudom mit gondolsz: hogy csábit a képzet

De nézd eltorzult alakom. - A végzet

Teljesül ujból. Kétkedhetsz még benne?

Anya leszek.

A dajka

De ki gyermeke lenne?

Johanna

(Büszkén, ünnepélyesen.)

A halottjából visszasírt királyé

És hitveséé: őrült Johannáé.

A dajka

(Keresztet vet.)

Szent Isten el ne hagyj!

Johanna

Figyelj rám kérlek,

Érzem, tudom soká már ugy sem élek.

Ha megszületik árva gyermekem,

Első sikolyával száll életem.

Mig testvéri királyi diszben járnak,

Ő marad csak meg névtelen árvának,

De hagyok fejedelmi örökséget

Néki is: világhóditó szépséget.

Majd vedd magadhoz ezt a gyermeket,

Minden gyöngyömet, minden kincsemet

Mennyi csak kell legyen részed belőle

A többit tedd el neki jó előre.

Hogy mivel birok? régen elfeledtem,

De dusgazdagok lesztek mind a ketten.

Neveld fel, s mondd neki, hogy szerelemmel

Ne szeressen soha, de tiszta szemmel

Nézzen az életadó napvilágba.

A szerelem e föld legszörnyübb átka,

A halálnak gonoszabbik testvére,

Az őrületnek kezdete és vége,

Halállal még megküzdhet földi ember

De soha a nagy rémes szerelemmel.

III.

ÉRZELGÉS.

(Szük utcza, ódon házak, egy félig palota félig kolostorszerü épület repkénynyel befutott, rácsos ablaka alatt egy ifju: Don Salvador, mandolinnal kiséri énekét.)

Don Salvador

(Halkan, szenvedélyesen énekel.)

Donna Juanna imádom képed

Nélküled halott, hideg az élet,

Vad szenvedélyem őrjöngő lángja,

Szikráit minden csillagra hányja.

Koronád légyen: csillagok fénye,

Puha zsámolyod: lelkem reménye,

Hozzád szól szivem elhaló hangja:

Donna Juanna, Donna Juanna!

Virágból lenne nyoszolyád vetve,

Takarót szőnék fehér kebledre,

Kert illatából, madár dalából

Tündérek csipkés gondolatából.

Drága kövekkel hinteném utad,

Föld nyomorát, hogy feledni tudjad,

Elaltat szivem mámoros hangja!

Donna Juanna! Donna Juanna!

Hű szerelemnek soha sincs vége. -

Tetetett szived, jég hidegsége!

Jer hadd el, fényes zord palotádat,

Itt a szerelem, amott csak bánat.

(Mind hevesebben)

Donna Juanna, meghalok érted,

Ha sóvárgásom te meg nem érted.

(Sikoltva)

Halld! hogy hi szivem zokogó hangja:

Donna Juanna, Donna Juanna!

Donna Juanna

(Kinyitja a ház ajtót, s Don Salvadorhoz lép.)

Itt vagyok, mit akarsz?

Don Salvador

(Elejti a mandolint, nem tud szólni, csak bámulja Donna Juanna földöntúli szépségét.)

Donna Juanna

Mit kivánsz tőlem.

Don Salvador

Hiszen tudod - -

Donna Juanna

Dehogy! titok előttem,

Csak azt hallottam, nevemet kiáltád,

Mint vizbefuló hi egy mentő bárkát.

Don Salvador

(Kitörve)

Oh égi angyal, szerelmedre vágyom,

Ne légy kegyetlen, éltem, boldogságom

Mind tőled függ.

Donna Juanna

Ah értem! évek óta

Fülembe zug a rég elcsépelt nóta,

Ezért igazán kár volt lesietnem.

Don Salvador

Miért gunyolsz? hisz neked nem vétettem

Hisz meghalok, ha nem érintem ajkad.

Donna Juanna

Ez igy is, ugy is megeshetik rajtad,

Mindnyájunknak sorsa ez.

Don Salvador

De mit tegyek?

Donna Juanna

Játszd ujból az előbbi éneket

Itt holdfénynél. Ily szerelmi lehellet

Megnyugtató, s regényes is a mellett.

Don Salvador

Kétségbe ejtesz, őrület lesz végem.

Donna Juanna

Barátom, hányszor mondták már ezt nékem!

És dehogy őrültek meg - vagy ha meg is

Vérükbe volt a bűn, s az őrülés is.

Don Salvador

Hát nem szeretsz?

Donna Juanna

Miért ne szeretnélek?

Jó fiu vagy -

Don Salvador

Ez minden mit elérek?

Donna Juanna

(Gőgösen felegyenesedve)

Arczátlan, ha még másra többre vágynál

Ne merd keresni Donna Juannánál.

Don Salvador

(Hevesen)

Ha igy szakitod minden álmam széjjel,

Hogy mertél még is hozzám jönni éjjel?

Donna Juanna

Miért?

Don Salvador

Feleded, hogy férfi vagyok,

Szerelmes férfi!

Donna Juanna

S ez aztán nagy ok.

Don Salvador

És hirneved?

Donna Juanna

Ezen szót sohsem értem.

Van tisztaság s piszok, vétek és érdem,

Az emberek hosszan beszélnek róla,

Majd helyesen, majd ismét buta módra,

Kedvük szerint, - de többnyire bután,

Ugy gondolom ez a „Hirnév” talán?

Don Salvador

(Reá se hallgat, de tárt karokkal rohan felé.)

Oh Juanna, Juanna!

Donna Juanna

(Arcza egyszerre Medusa fej lesz, izmos keskeny keze egy tőrt von ki ővéből, villámgyorsasággal Don Salvadorra tartja.)

Ne merészelj!

Don Salvador

(Visszaretten.)

Tőröd nem félem, nem ijeszt e vészjel,

De arczod, oh ez szörnyü! ezt ne lássam

Soha többé ily rémes változásban!

Donna Juanna

(Nevetve.)

Jó markolat lehet a tőrhöz arczom,

Hogy győztes lettem minden ilyes harczon,

Tőrömmel bár mi ügyetlenül bánok.

(Szeliden mosolyogva.)

Édes Don Salvador, jó éjt kivánok!

(Bemegy a házba, hallani, hogy zárja be maga után a nagy nehéz zárat.)

IV.

KÖZVÉLEMÉNY.

(Egy széles tér, nyüzsgő embertömeg, kik a felállitott sátrakban vásárolnak, jönnek mennek.

Balra Maur izlésű székesegyház, jobbra gyönyörü kert, melyben oleanderek és gránátfák viritanak.

Donna Juanna kilép a kert rácsos kapujából, gránátvirággal kezében a székesegyház felé tart.)

Egy halárus

(Halat nyujt felé.)

Szép Donna vedd meg ezt!

Egy aranymives

(Egy más sátorból corall-zsinórt mutat neki)

E füzért nézd meg,

Mi gyönyörüen illenék ez néked

Sötét hajadba.

A halárusné

Ni, mi büszkén léptet,

Még meg se látja az ily szegény népet,

Nem néz se bal se jobbra, megy magába

Azt gondolnák, valami király lánya.

Egy órás

(Titkolódzva.)

Pszt! ha nem is, de királyné volt anyja.

A halárusné

Miféle királyné?

Az órás

Őrült Johanna.

A halárusné

Beszélj bolondot! - a vén dajka lánya,

Ki szolgált hajdan a királyi várba’

Jól ismerem.

Az órás

Már ilyet csak nem képzel

Az ember tiszta józan földi észszel

Hogy ez a gyöngyvirág, ez égi termet

Egy olyan rücskös vén csobakon termett?

A mézeskalácsosné

Akkor mért nem királyi vár lakója?

Mért nem infánsné? - Utczák kóborlója!

Azért hogy haja és ruhája hosszabb.

Phü! az ilyen utczai lánynál rosszabb.

Szegény asszony vagyok, de azt kén’ látnom

Hogy igy magába tekeregne lányom,

Összetörném még csontját is. -

Az órás

Hja, néni

Kigyelmed az ily dolgot ugy sem érti.

Nem infánsné ez, csak oly fattyu gyermek

- Hát persze, ilyen nincsen jó embernek, -

De mikor Johanna férjét kisérte

Vagy is holttestét, csak ugy bomlott érte

Az apród, ki a koporsónál állott.

- Nem féltékenyek már a holt királyok.

Ez életében sem volt. - Hát ki tudja

Mire volt jó Őrült Johanna utja?

(Ha! ha! ha! kaczag és szemével hunyorit.)

Egy aggszűz

(Szörnyűködve.)

Hogy is beszélhetsz ilyet? Jaj a férfi

Mind rossz. Tisztességes lány meg sem érti

Gonosz beszédjét.

(Kiváncsian.)

De mondd csak, ugy szemre

Szép volt az a kis apród? -

Egy katona

(Donna Juannát bámulva)

Istenemre,

E hölgy elbüvölt! Hogy ha nem is kérte

Megküzdenék a Sátánnal is érte.

(Ez alatt Donna Juanna lassan halad a széles téren végig. Mintha mit se hallana, mit se látna. Utczai suhanczok hozzá tolakodnak.)

Egyik suhancz

Donna Juanna, add nékem virágod!

Másik suhancz

Nem, nékem add, ha nem teszed, megbánod!

Donna Juanna

(Rájuk se néz, megy tovább.)

Első suhancz

Ni, hogy megy, mint egy páva!

Mind

(Orditozva.)

Páva! páva!

A halárusné

Betege már a város ifjusága

Varázsának meg ördöngős szemének,

Megrontja mindet - Sátán égetné meg!

Első suhancz

(Gúnydalt kezd énekelni.)

Megy a páva, megy a páva,

Azt hiszi, hogy király lánya,

Nincs a fején csipkefátyol

Szeretőt lel ő akárhol,

Nincs a fején keszkenője

Pedig száz a szeretője.

Mind

(Orditozva.)

Száz a szeretője! száz a szeretője.

Don Salvador

(Jő az egyház felől. Magában.)

Bár egy lenne, s ez Don Salvador volna!

(Megy Donna Juanna felé, de a mindig orditozó tömeg kellemetlenül hat reá. Kitér egy mellékutczába. A lárma, a zürzavar növekszik. A katona kirántja fegyverét, de rárontanak mind s leteperik).

Egyes hangok

Boszorkány te ifjuság megrontója!

El kell pusztitani.

Don Fernandó

(Egy csillagász, szép magas, már kissé őszülő férfi sietve jő. Donna Juannához érve, izgatottan sugja:)

Jer elkisérlek.

A székes egyházig. - Ne habozz kérlek.

A nép már hetek óta háborog.

Ilyen időkben megszokott dolog,

Hogy utat nyit minden kegyetlenségnek

Csak alkalmat keres reá.

Donna Juanna

(Nyugodtan.)

Nem félek!

Don Fernandó

Esztelenség egy felbőszült tömegben

Megmaradni. - Mit tehetünk mi ketten?

Láttad a katonát ott elterülni?

Donna Juanna

Jó mig lehet a veszélyt elkerülni,

De hogy ha egyszer nekünk fordult éle

Nincs menekvés már, - nézzünk szembe véle.

(Gyors, határozott léptekkel a legzajongóbb csoport felé tart, ez mintegy varázsszóra szétválik, utat nyit előtte, sorfalat képez.

Elbűvölve néznek Donna Juannára. Midőn elhaladt:)

Egyik suhancz

(Felkiált.)

De gyönyörü!

Második suhancz

Tán azt hiszed, rád nézett?

Reám tekintett, azzal az igézet,

Varázst szóró, tüzben uszó szemével,

Mintha csak mellényemet tépné széjjel,

Mintha csak pillantásától lyuk égne,

Éppen itten, a szivem közepébe.

Egy idősebb férfi

De engem ért ruhája, itt a helye,

Illatos volt, mint piros szegfü kelyhe.

Egy asszony

Mi jó, mi szép! mi angyal arcza van!

Ki rá néz, nem lehet boldogtalan

Azt hittem, Isten különös kegyéből,

A szentséges szűz, szállt hozzánk az égből,

Hogy erre ment el.

A katona

(Ki kiszabadulva a lecsöndesült tömegből, mozdulatlanul áll, s szemeivel Donna Juannát kiséri, sóhajtva:)

Oh Donna Juanna!

Az egész csoport

(Ujjongva, lelkesülten.)

Donna Juanna, üdvözlégy Donna Juanna!

Don Fernando

(A kert rácsához dőlve, figyeli a tömeget.)

Hogy röpitik felé a mámor szárnyán

Szerelem kardalát; - fényes szivárvány

Mely minden perczben eső cseppé válhat,

Ma szerelem, holnap már fojtó bánat,

Vagy gyülölség, mely széttépné, megölné

Bálványát sárba dobná, összetörné,

De most előtte még meghajlik térde,

Mind képes volna itt meghalni érte.

(Egész hévvel.)

Szépséges csillag, oh Donna Juanna!

(Mosolyog)

S én, az őszülő, rideg csillagász

Ugy sóhajtok utánna, ez a láz

Ugy elfogott, mint ama gyermeket

Ki ma még ifju testével szeret.

A csillagok közt is csak őtet látom,

Őt, az égbolt legfényesbb csillagát,

Őt, a legnagyobb vétket e világon,

Őt, a szerelmet, mely öl, s éltet ád.

Őt, ki az élet első sugara,

Őt, a rémest, ki a halál maga:

Szerelem sötét átkát fényes napját,

S e földön itt megtestesült alakját:

Donna Juannát!

V.

HÓDOLAT.

(Egy épület tetején csillag vizsgáló: Műszerek, óriás földgömbök és távcsövek. Az egyetlen kis fenyüfa asztalon kék ernyővel ellátott lámpa égi jelekkel és számitásokkal tele irt papirlapokra veti világát.

A helyiség többi része félhomályban van. Mintegy beleolvadva Don Fernando magas alakja, hosszu, sötétlila talárban. Egy emelvény előtt áll, melyen trónszerű arany támlásszék.

Ezen ül Donna Juanna, hosszu hófehér ruhában, fejét arany karika övezi gyémánt csillaggal. Az emelvényt mint egy lugas veszi körül fehér liliomok, gránátvirágok, piros szegfük sokasága.

A trón felett egy része a tetőnek nyitva áll s az égbolt csillagaival mintegy menyezetet képez Donna Juanna feje felett.)

Donna Juanna

Hogy halad műved? Közeledsz a véghez?

Sok munka kell még a befejezéshez?

Don Fernando

A hogy vesszük, - mi számitásban áll

A legpontosabb mértékben talál.

De mit ér mindez? ha a nagy rejtélyhez

Világok titokzatos életéhez

Nem férkőzhetünk soha közelebb.

Donna Juanna

S épp ezt fürkészi kutató szemed?

Don Fernando

Mit ér, ha tudom is, hogy győzök végre

- Melyet ma még kétkedve tesznek félre

Számitásimat - majdan elfogadja

Egy később tudománynak minden nagyja.

Melyekre ma csak szánva mosolyognak

- Hypotéziseim - mind győzni fognak

De reménytelen mind e tudomány

Mert ez életben soha a talány

Mélyére nem hat.

Donna Juanna

S még sem nyughatsz tőle?

Don Fernando

Nem, mert valami késztet csak előre

Előre menni. - Sokszor nevetek

Tudákos Abrakadabrám felett.

Kinek mi haszna, hogy feláldozom

Egy álomképért éjjem, nappalom?

Mig elsiklik az élet legjobb része,

Fejem felett, s én alig veszem észre.

Tudni, hogy ez már igy lesz! - Istenem - -

Donna Juanna

Talán kivánod, hogy máskép legyen?

Don Fernando

Isten őrizzen!

Donna Juanna

Don Fernando, látod

Te ismered a fájó boldogságot,

Egy vagy, a választottak seregéből

Ki minden remény, s illusió nélkül,

Él egyedül, - ki tudja, - hogy talán

A felébredés késő hajnalán

Csak fényesebb legyen napjuk világa?

Don Fernando

De ha nem ébredünk fel e világra? -

Rettentő lenne a csalás, a végzet

Mit rajtunk elkövet az ős természet.

Donna Juanna

Ugy mindörökre alszunk legalább.

Eltünik e zavargó délibáb,

Nincs kérdés többé. - Vágy és képzelet

Nyugszik.

Don Fernando

A megfejtést igy képzeled?

Donna Juanna

Nem - fel fogunk ébredni - tudom érzem.

Nem járnak gondolatim oly merészen

Hogy a Semmit, e legnagyobb fogalmat

Megérthetném, ott hol már minden hallgat.

Don Fernando

Csak legalább ne kötné mindörökre,

Anyag a lelket, e kis földi rögre!

Mig benne él, a lélek meg van csalva.

Mért is oly szörnyü az anyag hatalma?

Donna Juanna

Azt hiszem, Don Fernandó, hogy a lélek

Hatalma százszor szörnyebb.

Don Fernando

Hogyan érted?

Donna Juanna

Szegény anyag, mely békén nyughatott

Vagy csak félig tudatos alakot

Vett fel, beöltözött fémnek, virágnak -

Lélek, e szörnyü ragadozó állat

Lassan egészen hatalmába kapja,

Van már mozgása vágya gondolatja,

A lélek felé fordul szenvedélye:

Hogy örökösen egy maradjon véle

Ez minden vágya.

Don Fernando

S aztán?

Donna Juanna

Szörnyü próba:

Kegyetlen vad rabszolga hajcsár módra

Kergeti, üzi e szegény kis testet,

Mely hihetetlen fáradságtól reszket,

Üzi utálatos káros munkára,

Világ veszélyre, saját romlására,

Csakhogy perczekre szünjék meg uralma

A nagy kényurnak, - széles birodalma

Terjedjen - s mely lényege mélyén támad -

Kielégitsen minden gonosz vágyat.

Don Fernando

Fogalmakat zavarsz tán? hiszen éppen

A test gyönyörködik földiességben.

Donna Juanna

Oh nem, szegény, törékeny gyönge állat

Ellenszegül kinzója parancsának,

Kidobja a gyomor tulterhelését

Ki, minden szenvedélyek őrülését,

Borzad, vétektől, sötétségtől, vértől

Minden rúttól, piszok minden nemétől

Védekezik. - Nem használ semmi, semmi.

A kegyetlen kényúr készteti menni

Mások, s önmaga elpusztitására

Mig végre szokásból hajt parancsára.

S bár mi e tudatos szörnyeteg vétke

Ő az öntudatlan lakol meg érte?

Don Fernando

Ki adta ezen gondolatot néked?

E fogalmat?

Donna Juanna

Maguk a teremtmények

A szörnyü lélek-hasiték sugárok

Melyeket minden ember-arczban látok.

Don Fernando

Szemek sugárja?

Donna Juanna

Igen, a szemek.

Menj egy tömegbe, s szived megremeg

Azon mélységes gonoszság tüzétől,

Mely feléd árad mindegyik szeméből.

Nincs alkalom, idő, hogy tetté váljék

A gonoszság, mely mint villámló árnyék

Ott kisért tapadó érzékiségben,

Féktelen vadság, kicsinyesség képen.

Don Fernando

S te azt hiszed, a lélek okozója?

Donna Juanna

Egyedül. - A testet ösztöne óvja,

De ott a nagyobb erőnek hatalma

Mely folyton, folyton csak vesztére csalja.

A lélek átformálhatná a testet

De csak rá rak egy sulyosabb keresztet.

Átszellemithetné anyag szövetjét,

S csak megfertőzésében leli kedvét.

Az egyedüli hatalom a lélek,

De minő hatalom! - Mig Istenének

Szava hivja Szépségre boldogságra

Ő csak a rút, az ős Sátánt imádja.

Don Fernando

Asszony! a porba borulok előtted

Uj-világok fogalmát kaptam tőled

Szavadban hallom az Isten szavát:

Emelkedés kérlelhetlen tanát,

Melyben már nem számit „test gyöngesége”

S a véteknek már többé nincs mentsége.

Donna Juanna

(Félbe szakitja.)

Olvasd fel kérlek jegyzetidet nékem

Az üstökösök pályáiról értem.

Don Fernando

(Felveszi iratait az asztalról. Donna Juanna lábaihoz ül, olvasni akar. Azonban felpillant a tetőhézagra, hol már az első korai derengés látszik.)

Donna Juanna, már első sugárja

A hajnalnak, száll tornyom ablakára,

Virrasztástól már fáradt tán szemed,

Nem kivánod, hogy elkisérjelek?

Donna Juanna

Köszönöm! te hü gyöngéd jó barát,

Látom nemes szived gondolatát:

Félsz: az emberek mint tépnek majd széjjel

Ha megtudják, hogy veled voltam éjjel. -

Hiszem! - esküdni fognak földre, égre

De hisz rosszabbat nem mondhatnak végre

Rólam sem, mint mit ők maguk mivelnek

S mint legfőbb jót és szépet ünnepelnek.

De olvass kérlek - tanulmányod vége,

Érdekesebb mint emberek beszédje.

Don Fernando

(Mélyen meghajlik, s olvasni kezd.)

VI.

TISZTESSÉG.

(Egy lugosban az öreg dajka és Don Pedro, egy középkoru kissé elhizott, de még mindig szép ember, különös gazdagon és igen sok izléssel öltözve.)

Don Pedro

(Folytatva egy párbeszédet.)

- - Nem oly megvetendő ám a vagyon.

Hiszen tudod, gazdag vagyok nagyon.

Hajóim pompáznak majd minden révben,

Távol földrészek kincsét hozva nékem,

Érczét önti felém száz arany bánya.

A dajka

De ha ő mit sem ád a gazdaságra!

Hisz vagyonból neki is jutott bőven,

De ő azt csak ugy szórja elmenőben

Nem is kérdi ki keze nyul utánna,

Aranyit mind a szegényeknek hányja.

Hát még ha holmi mázolást meglátott

Mi néki kell - odaadná a világot.

Uram bocsáss! - hogy jön ily badarságra? -

Azt mondja: - műremeknek nincsen ára.

Ha nem mondanám néhány rossz fillérre,

Hogy ez már az én fáradságom bére,

Keze közt minden végkép széjjel folyna,

Mindketten szépen eléheztünk volna.

Don Pedro

De mondd csak jó öreg, ki hagyta rája

Mind e vagyont? minő a családfája?

Kik szülei?

A dajka

Nem - esküvel igértem

Hogy ezt a titkot soha meg nem sértem.

Don Pedro

Csak annyit árulj el, ugy egyre-másra:

Előkelő, nemes-e származása?

Bár szerelmes szivem repedne meg

De olyan nőt soha nem vehetek

Hitestársul, ki, bár tündöklő légyen

Minden nemes lélekbeli erényben,

De már jövendő gyermekimbe oltja

- Mi egy család legfájóbb szégyenfoltja: -

Alacsony származása bélyegét.

(Hangos nevetés hallszik háta mögött. A lugasba lép.)

Donna Juanna

Ne féltsd Don Pedro gyermekid nevét

Hiszen ha származásom nem ütné meg

Az általad felállitott mértéket

Keresztet kellene örökre vetni

A ritka tisztességre: nőd lehetni

Fenyegetésed szörnyü. Hogy ne érjen

E keserü csalódás, fájó szégyen

Jó előre inkább lemondok róla.

Don Pedro

(Zavartan.)

Ne hajts szép Donna pár elejtett szóra

Hiszen, ki rád néz egyszer, ugy is látja:

Előkelő vagy, mint egy király lánya.

Szegény beszédemet te félre érted;

S én ugy, de ugy szeretlek - égek érted!

(Letérdel Donna Juanna előtt.)

Donna Juanna

E mozdulat Don Pedro, kényelmetlen

Ne fáradj kérlek.

Don Pedro

Mért vagy oly kegyetlen

Legalázatosabb szolgád szivével?

Mért üznél gunyt sovárgó szerelmével?

Donna Juanna

Csalódsz Don Pedro, tiszteletem tárgya

Maradsz mindig.

Don Pedro

Hisz egy jó házasságra

Nem kell egyéb, a többi ugyis álom,

Im szivem, kezem néked fölajánlom!

Donna Juanna

Végtelen tisztesség ez rám, de látod

El nem fogadhatom e boldogságot.

Don Pedro

Miért? - ez csak szégyellős lány beszéde.

Gondold meg: az idő is eljár végre

S ha még ma szebb vagy Isten angyalánál,

Nálam jobbra mégis hiába várnál.

Donna Juanna

Nem várok semmit! - Se kérni, se adni!

Don Pedro

Csak nem akarsz végkép aggszűz maradni?

Donna Juanna

Ifju szüz szivesebben. De a végzet

Mást rendel, mint azt elmés megjegyzésed

Mutatja is: „az idő eljár végre.”

Don Pedro

De hát ki lesz Donna Juanna férje?

Donna Juanna

Senki!

Don Pedro

(Magánkivül.)

Csak nem lész apácza?

Donna Juanna

Nem én.

Don Pedro

Mi hát?

Donna Juanna

Mi vagyok, s voltam: egy egyén:

Donna Juanna!

Don Pedro

Hisz ez őrület!

Hogy tőlem megvonod szerelmedet

Ez még hagyján. - De hogy szépséged bája

Ne légyen soha senki boldogsága!

Donna Juanna

Kit szépség boldogit az mind rám nézhet. -

Külömben oly gondos a jó természet,

Annyi a „boldogitó hölgyek” száma,

Mért tünnék fel az „egyesnek” magánya,

Ha annyi boldogitja a világot?

Don Pedro

Mért nem töltöd be női hivatásod?

Donna Juanna

Többek között talán, mert ölni félek.

Don Pedro

(Galánsan.)

Gyilkosságától szép szemed tüzének?

Donna Juanna

(Megvetőleg.)

- Ugyan! - - de mert ki éltet ád, ha bánja,

Ha nem - egy lényt dob mindig a halálba.

Don Pedro

(Halkan a dajkához.)

Szegény megőrült, de kár, de kár érte.

(Távozni akar.)

Donna Juanna

(Észre veszi szándékát, szelid arczczal.)

Hogy jó Don Pedro kezemet megkérte,

Sohsem felejtem el a tisztességet,

Igérem, gondolkozom még a végett,

Érdemes lehetek-e szerelmére?

Don Pedro

(Ijedve.)

Kényszer ne legyen a szerelem bére.

Donna Juanna

Oh dehogy kényszer, csak az igaz érdem.

Meggyőző fényes diadalát értem.

Don Pedro

(Mindig nyugtalanabbul halkan a dajkához.)

Jaj mi bűbájos! menekülök tőle.

Jó házias nő sohsem lesz belőle,

Őrült is tán? s oh jaj, keserü végzet:

Ez az egy csak, ki engem megigézett.

(Kis oldal lépésekkel a kijárathoz csuszik, s gyorsan eltünik a bokrok között.)

Donna Juanna

(Mig látja, biztatóan, kedvesen mosolyog reá.)

VII.

TULNANRÓL.

Donna Juanna

(Egyedül egy nagy sötét teremben. Egyik széles ajtaja a teremnek nyitva áll, s egy kápolnába vezet, hol a hold fénye siremlékeken játszik.

Mintha a holdsugár ködöt szivna a földből, lassan szállnak fel felhőszerű képződések, ezekből alakok bontakoznak ki s tolulnak be a terembe.)

Donna Juanna

Mi régen várom őket, lassan szállnak

Felém, ama multakba olvadt árnyak.

Olyan volt akkor is a véges ember?

Szeretett-e végtelen szerelemmel?

Nemesebb volt-e vágya, szenvedélye,

Gondolatának volt-e fénye, mélye?

Vagy akkor is csak ugy csörgött utánna

Kicsinyesség nehéz rabszolga láncza?

Multak alakjai, oh jöjjetek!

Vagy nem! - inkább sohsem feleljetek

Kérdésimre, ha bennetek se látok

Mást - mint az ismert szörnyü sivárságot.

Már késő - jönnek! - de hisz hivtam őket

A nagynevü emberi vezetőket.

Fellebben-e most ama titkos fátyol

Mely elválaszt a lényeges világtól?

Nem - érzem -, nincs más lényeg eme habban

Csak embert látok - ujabb változatban.

Jöjj végcsalódás, im, már nem fél hived,

Mindent nyerhet, ki mindent elveszitett.

Julius Caesar

(Alakja bontakozik ki a ködből. Mintegy álomból ébredve.)

Felébresztett egy régi régi álom:

Im Kleopátrát ujra megtalálom.

Meguntam már hatalmat, dicsőséget,

Nem kivánok semmit - csak téged! téged!

Szép volt, midőn száz ezrek szive vére

Hullott értem dicsőség mezejére.

Vérpiros mámor mely fejembe szálla.

Földünk legégetőbb nagy boldogsága.

De szebb a percz még, ha istennő-tested

Harczoktól bágyadt karjaimban reszket.

S még én adom a nagyobb boldogságot:

„Hódol, ki meghóditott egy világot!”

Lábadnál - mi egy mindenséget ér -

Gyomként hever a százados babér.

(Levesz fejéről egy hervadt, véres babérkoszorut, s leteszi Donna Juanna lábai elé.)

Donna Juanna

Csalódsz Caesar - nem vagyok Kleopátra,

Nem vágyom eme véres babér ágra,

Jobb is lesz, ha az fejeden marad:

Igy nem látszik meg, hogy kihullt hajad.

Julius Caesar

(Fellázadva, de a lázongásba mindinkább ködszerü lesz.)

Ki vagy te asszony, ki látni mered

Caesar hiányit? - mintha lényemet

Szivná fel szemed égető sugárja!

(Mindjobban szétoszlik, összezsugorodik, mig végre csak egy holdsugár marad a helyen, hol állott.)

Donna Juanna

És ez volt egykor a világ királya! - -

Hát nem elég, hogy annyi élő ember

Még holtak is üldöznek szerelemmel?

Jó Don Fernando, most már értlek végre:

Mi reménytelen a nagy titok mélye?

Megfoghatatlan örökre a lényeg.

S ha látszólag néha felénk is téved,

Mi, bárminő alakban hozzánk szállhat:

Csak a durvább állatból leszűrt állat.

(A ködben most látható lesz szent Ágoston alakja, előbb csak homályosan, majd mindig világosabban bontakozik ki.)

Szent Ágoston

Csalódsz leányom mert nem ismered

A csodálatos szellem életet,

Az erőt, mely magasztos szentek vértje,

Kegyelme szivedet még sohsem érte,

S a legnagyobb, - Ő - az Isteni bárány.

Ki egy világot vált meg élte árán! -

Donna Juanna

(Szenvedélyesen.)

Oh váltson meg hát! s az övé leszek!

Nem adom másnak sohsem szivemet

De váltson meg vad kétely sárkányától

Váltson meg az utálatos haláltól,

Mely, mig elringat édesen az élet

Felettünk lebeg mint sötét itélet.

S ha még tudnánk: ki hibája, ki vétke

Hogy gyöngék vagyunk? s hogy szenvedünk érte.

Mi távol mélységén a mindenségnek

Fogamzott meg, a „Rút” fogalma: vétek?

S ha ez csak Sátán kisértése itten,

Mért engedi meg a hatalmas Isten?

(Mint fénysugár lebeg felé.)

A Megváltó

Minden hang, minden sugár mondja néked

A megfejtést. - De ha te még sem érted!

Tán ha lehull rólad „föld gondolatja”

A test - az ujabb változás megadja

Neked fogalmát egy nagyobb világnak

Mit most látsz: csak névtelen fények - árnyak.

Látod ki vagyok? nézz bele e fénybe!

(Krisztus alakja mindjobban látható lesz, már Donna Juanna előtt áll. Galiléai öltözetben.)

Donna Juanna

A Megváltó vagy, egy világ reménye

Oh válts meg hát! s szivem neked ajánlom.

A Megváltó

A szeretet nem alkuszik leányom!

Donna Juanna

(Csábitóan közeleg a Megváltóhoz. Hizelgő majdnem szerelmes hangon:)

S ha én egyedül a te szived kérem!

A Megváltó

(Szelid szemrehányással.)

Donna Juanna kaczérkodnál vélem!?

Donna Juanna

(Egyszerre igen komoly lesz, arczára visszatér a hideg büszke kifejezés.)

És ha teszem! - mi különös van benne?

Hát férfi, s nő nem mindig együtt menne?

Ha Isten mint férfi a földet járja,

Csodás-e, hogy hozzá szegődik párja

Az asszony is? -

(Keserüen.)

S én, ki reménykedék.

Hogy más titkokat is rejt a nagy ég

Mint e buta játék örök alakját

Kik folyton, folyton csak egymásnak adják

Vágy és utálat habzó serlegét. -

Meguntam már végkép e szép mesét,

A paradicsomról, - hol egymást nézi

Kigyó szemekkel a nő és a férfi.

(Heves kitöréssel.)

Hát hol van a nagy Isten, ki nem ember?

Keresem rég halálos szerelemmel.

Keresem mindhiába - meg nem leltem.

Oh vezess hozzá, mert elsorvad lelkem!

A Megváltó

Juanna, bár még homályos szemed

Az igaz utat bizton megleled.

Izzó körödben nem tenyészhet vétek,

Ég benned a tüz, mely tisztára éget.

Ki érthetné meg e magasztos lázat?

Lásd, e szegény alak csak magyarázat!

(Magára mutat, szive a ködszerü testen keresztül izzóan világitani kezd, mig az egész alak beleolvad a fénybe, s a káprázatosan világitó sziv, mind magasabbra lebegve eltünik az égbe.)

VIII.

IRGALOM.

(Hó boritott csúcsai egy magas hegységnek. A hó őv alatt sűrű fenyü rengeteg. Donna Juanna a fenyüfák között lassan törekszik felfelé a hóban.

Egy magaslatra ér. Sötét köpenybe burkolva. A fehér fátyol alatt mely fejét takarja, haja kibomlott, s repül a szélben. Alakja körvonala élesen rajzolódik a fehér hó alapon s messziről látszik. Megáll.)

Donna Juanna

Üdvöz légy szüz hó, szép fehér világa!

Tisztább élet gyöngéd erős virága

Itt, hol elnémulnak a szenvedélyek

Ujult boldogság erejével élek.

(Kiterjesztett karokkal áhitatosan néz a fehérségbe. A fenyves felől gyorsan közeledik egy alak. Vad sötét arcz, égő szemek. Egykor gazdag piros bársony ruhája kopott és tépett, hiányos, de értékes fegyverzete töredezett. Sokszor vissza néz mintha üldöznék.

Midőn meglátja Donna Juannát durván felkaczag:)

Az idegen

Minő szerencse nem is gondolám,

E pusztaság havába szép leány.

Éhezve, fázva, üldött farkas módra,

Járom e rút vidéket hetek óta,

Hetek óta már, hogy asszonyt nem látok

S most, egy ily kedvemre valót találok!

És ha megfognak - ejh az ördög bánja!

Ember az ember, - kedvem van e lányra.

(Pár lépés távolságból oda kiált.)

Hé tubiczám, hideg van e hegyen,

Jer ölembe, hogy melegebb legyen!

Donna Juanna

(Nem szól csak merően néz reá.)

Az idegen

(Szemtelenül, de kissé zavartan.)

Néma vagy szentem, vagy befagyott nyelved?

Pedig fogadom, elég vigan pergett.

Donna Juanna

(Változatlanul nézi.)

Az idegen

(Mind zavartabb, habozóbb lesz, azonban, mintegy erőt véve magán, Donna Juannára rohan, felé kap, de visszarántja kezét, mely át van szurva, s hevesen vérzik. Felkiált.)

Ördög pokol! hiszen a szerelem

E vadonba gonosz tövist terem!

Donna Juanna

(Tőrjét, melylyel az idegen kezét átszurta, ismét visszahelyezi ővébe. Mint egy kérlelő hangon.)

Bocsáss meg, hogy rajtad ily sebet ejték

- Kényszerült védelem - nem volt más mentség.

Nyujtsd felém, szegény megsérült kezed,

Hogy bekötözhessem vérző sebed.

Az idegen

(Mintha Donna Juanna szavára minden akarata elveszett volna, majdnem alázatosan nyujtja felé kezét.)

Donna Juanna

(Fátyolából egy darabot tép el, s gondosan kötözi be a sebet. Gyöngéd hangon.)

Oh szegény kéz! hogy másra nem használod!

Véle téped szét minden boldogságod.

Az idegen

Talán tudnád?

Donna Juanna

Mit?

Az idegen

Hány áldozat vére

Szárad üldöződ átkozott kezére?

Donna Juanna

Mit sem tudok, de szenvedsz, ezért szánlak.

Az idegen

Hát lehet olyan még, ki engem szánhat?

Gyujtogatott, rabolt, gyilkolt e kéz,

Hová csak ért felzúdult ott a vész.

Most számkivetve, rút halálra szánva

Becstelenül bolyongok a világba.

Donna Juanna

S mondd, van valakid ki hiven szeret?

Van jó anyád, gyermek vagy hitvesed?

Mondd, hogy ha van, hogy hírt vihessek nékik,

Tudom léptedet aggódva kisérik.

Az idegen

(Merengve.)

Mi különös - hogy üldözött halálba

A gyülölségnek minden undok átka,

S most hallom ezt a bűbájos zenét

Egy égi angyal távol énekét.

Donna Juanna

(Leoldja köpenyét, s a szökevény vállára akarja adni.)

Az idegen

Mit mivelsz szép hölgy?

Donna Juanna

Árva idegen

Hogy hosszu, jégboritott éjeken

Hajléktalan, ne fázzál oly nagyon,

Felső ruhámat néked itt hagyom.

Az idegen

Ne tedd, nem érdemli ily üldött állat

Hogy miatta megfázzék gyönge vállad.

Átkos utamra elég meleget

Sugárzik nekem áldott szép szemed.

E pillanatot soha nem felejtem,

E pillanatban ébredt fel csak lelkem.

Donna Juanna

(Ismét felé nyujtja a köpenyt. Határozottan:)

Vedd, akarom!

Az idegen

(Félénken nyul utánna.)

Jó, legyen kivánságod,

Megteszek bár mit, hogy ha te kivánod!

S most mondd, tehetek még valamit érted?

Donna Juanna

A nap halad - menekülj - Isten véled!

Az idegen

Oh maradj még, látod, a halál árnya

Hogy nő reám, az ég előttem zárva.

Engedd, hogy édes ajkad nyujtsa nékem,

Végső engesztelés, vég-vigasz képen

Csókod szentségét utolsó kenetnek,

Hisz egyedül téged, téged szeretlek!

(Lábaihoz borúl.)

Donna Juanna

(Fáradtan, kedvetlenül.)

Ismét csak e szó! - Édes Istenem,

Jelentőségét de jól ismerem:

Hogy nincs e földön szent, melyért ne nyulna

Kicsinyes vágygyal ember mocskos ujja.

Az idegen

(Még mindig Donna Juanna lábai előtt. Kétségbeesve.)

Bocsáss meg, égi angyal! - Mily utálat -

Nem voltam más, csak egy kártékony állat

Midőn te hozzád közeledni mertem.

Szentségtörő kezem reád emeltem.

(Elébe tartja megsebesült kezét.)

De im e seb, az igaz érzés csókja

Szivem örökre minden szenytől óvja

Először életemben ismerem,

Tudom, mi a magasztos szerelem!

Donna Juanna

(Közömbösen.)

Ismerd meg hát az igaz boldogságot:

Hogy kit szeretsz, azt hófehérnek látod.

Az idegen

Könyörülj rajtam, tiszta szüzi lélek,

Hisz oly csekélység csak, mit tőled kérek:

Egyetlen csók! ha nyujtja tiszta ajkad

Engem vigasztal, s nem ejt foltot rajtad.

Csak egyszer hajolj hozzám elmenőben!

Donna Juanna

(Mind közömbösebben.)

Szomjazol? és égő tüzet kérsz tőlem?

(Menni készül, az idegen követni akarja. Parancsolóan:)

Maradj!

Az idegen

Összetörve a sziklára omlik, midőn már Donna Juanna eltünt a fenyük között, megsemmisülve mondja:)

Nem voltam érdemes reája,

Hogy felém áldó karjait kitárja.

(Lelkesülten.)

De igéző szépségét még is láttam.

Eztán nincs már borzalom a halálban.

Nékem már nem lehet sivár az élet

Mióta szivem, lelkem az övé lett!

(A hó sürüen kezd esni, lassan elfödi a tájat.)

IX.

SZERELEM.

(Forró nyári délután heves kék ég. Izzó napsugár ömlik szét egy kert felett. A sötét kék vizü tóban hattyuk usznak, hosszú csillámokat hagyva maguk után.

A pázsit elöntve fehér liliomok, piros szegtük és tubarózsákkal. Mámoritó, széditő illat.

Kelet felől nehéz felhők jönnek, távol mennydörgés hangja, már villámok is láthatók az ég alján.)

Donna Juanna

(Maga is mintegy fényalakká válva, szinte feloszlik a fénybe.

A virágok meghajlanak hosszu fehér köntöse szegélye alatt, s ingadozva emelik fel fejeiket léptei után, erősebb, hóditóbb illatot lehelve.)

A virágok

(Illathangon Donna Juannához:)

Hozzánk jövél, bűbájod hozva nékünk

Legszebb, legjobb, öntudatos testvérünk,

Illatunk hangjával köszöntünk téged,

Szinünk fényével dicsérjük szépséged.

Donna Juanna

(Összeborzad.)

Az örök élet, vagy a halál árnya?

E borzalom, mely velőm által járja?

Nap tüze-e, mely tagjaimba olvad?

Vagy halálba fagyott lehe a holdnak?

Boldogság-e vagy kétségbeesés?

Parányok oszlása vagy az Egész?

Lehet-e még tovább előre menni?

Mi közelit? a Minden? vagy a Semmi?

Kezükbe kaptak idegen hatalmak,

Jönnek a nagy ismeretlen fogalmak

Én, ki a félelmet nem ismerem:

Érzem, hogy teljesül már végzetem.

Lesz-e értelme, magassága, mélye?

Bármi legyen, im, szembe nézek véle!

Szivem átlátszó titkát várja, kérdi,

Minő alakja lesz majd?  - - -

(Merően, várakozva néz a zivatar irányába, mozdulatlanul vár. Egyszerre hangosan felkaczag:)

Oh, egy férfi!

Egy lény, tulajdon énem képemása.

Csak a természet durvább kiadása.

Ez hát a végzethez a magyarázat?

(Heves kitöréssel.)

Inkább a semmit, mint e bábszinházat!

(Türelmetlenül megfordúl s menni akar. Az irányból, melyre nézett, gyorsan közeledik egy felségesen szép férfi, vonásról-vonásra Donna Juannához hasonlit, csak tartása kifejezése kevésbé tiszta és büszke, inkább kihivó és daczos.)

A férfi

Megállj!

Donna Juanna

(Gyorsan felé fordul, s egyenesen szembe néz vele.)

Ki merészel igy szólni nékem?

A férfi

Szavamra engedelmet sohsem kértem.

Én, Don Juan - feléd is jő az óra -

Asszony szivek ura, parancsolója.

Donna Juanna

(Figyelmesen megnézi, aztán nyugodtan:)

Szép vagy, látom, parancsolsz a „nősténynek”

Szemedtől fellángolnak szenvedélyek,

De ily csodát - ugy-e sohsem képzelted? -

Asszonyi testben, tiszta csillag lelket?

Don Juan

(Mosolyogva.)

Uj a beszéd, kifogástalan termet,

Jól kitanúlhatta már a szerelmet,

De még sem. - Honnan jönne fanyar bája?

Homlokán szűziesség koronája.

E jel nem csal. Én már csak ismerem

Minő bokron, minő virág terem.

Mindegy is, ha csak enyém lesz a rózsa,

Minek még annyit szónokolni róla?

(Megnyerő barátságos modorral Donna Juannához:)

Szép Donna, látom, hogy szavam megsértett,

Vezekelve hajtok előtted térdet,

Megleptél, mint egy tulvilági álom.

Te vagy a legszebb nő a nagy világon.

Donna Juanna

(Közömbösen.)

Tudom.

Don Juan

(Meglepetve, szinte rémülten néz reá.)

Tudod!? - s ezt nyiltan mondod nékem?

Donna Juanna

Hisz szépnek lenni, sem szégyen, sem érdem.

Don Juan

Saját tőrömbe fogtam meg magam,

Mert Istenemre! igaz lett szavam.

Donna Juanna

S különben, nem szólsz mindig igazat?

Hiszen hatalmas vagy, erős, szabad!

Hazugság csak egy gyáva szolga-jel.

Don Juan

De szerelemben hasznos bármi csel.

Donna Juanna

S te élvezed az ilynemü hatalmat,

Ha „álarczod” vivja a diadalmat?

Don Juan

Mért érinted e rég sajgó sebet?

Nincs diadalaimban élvezet.

Egy forró vágy csupán, aztán utálat,

Hogy a legyőzött asszony is csak állat

Ugy mint én. - De mig én szellemem védem,

Ő minden kincsét oda dobja nekem.

S oh de szegény e kincses háznak tára!

Hamisitott csók, s hizelgés az ára.

Donna Juanna

S ha egy vagy másik lelkét néked adja?

Don Juan

Lelkét tőlem mindegyik eltagadja

Ha van? ha nincs? mit tudok én felőle,

Legelőbb is azt kérdem: szép-e bőre?

Donna Juanna

S ha szép?

Don Juan

(Kedvetlenül.)

Oh hagyjuk ezt - hisz úgy is látod

Czéltalanúl bolyongom a világot.

Utálat és vágyak közt hányva-vetve.

Egy pokol láng - e földön itt feledve

Hogy pusztitson.

Donna Juanna

Vagy égi szikra tán

Mely fellángolt az „uj nap” hajnalán,

De önmagát ismerni nem akarja,

Sugár fényét füstfátyollal takarja.

Don Juan

Késő, késő remény - minden hiába!

Te tiszta vagy, ég szenvedélyed lángja,

De rám terjeszti szárnyát már az éjjel,

Hogy élhetnék elhamvadt szenvedéllyel?

Donna Juanna

Azt gondolod, elfogy a napsugár

Ha alkonyatkor nyugalomra száll?

Hogy elhamvadhatnak a szenvedélyek?

Soha! - a szenvedély maga a lélek,

Ő hordozója bün és tisztaságnak,

Benne teremnek szent, mint vétkes vágyak

Ha megutálva bünbe fúlt világod,

A tiszta szent Szűzt rajongva imádod

Csak szenvedélyed ragad fel az égbe,

Megforditott menyország: pokol mélye.

Don Juan

Oh csak hogy hallom szűz ajkad szavát.

Kerestelek évszázadokon át,

Szerény gunyhók ölén, palota fényben

Vad fájdalomban, mámoritó kéjben.

Élet-napban, árnyában a halálnak

S most végre-végre mégis megtalállak!

Szerelmed csillaga felém ragyog!

Donna Juanna

Oh Don Juan, nem tudod ki vagyok!

Miért lebeg e fény és árny felettem?

Én a szerelem, s halálból születtem!

Lélekben édes tulajdon testvéred

Áll előtted. - Nem félsz tőlem?

Don Juan

Nem félek!

Donna Juanna

Nem félsz tőlem, hogy megfagy szived lángja

A boldogság végső irtózatába?

A fehér tüzben, mely fagyaszt és éget,

Melyben kezdődik, s belevész az élet.

Don Juan

Kegyetlen vagy - felébred a remény -

Fehér virágod kelyhét nyujtsd felém,

Ama gyilkos, édes fehér virágot,

Melyet szivem csak álmaimban látott!

Donna Juanna

Mit kivánsz tőlem?

Don Juan

Halld szivem szavát

Első szerelmem mámoros dalát:

Donna Juanna dala

„Szúró tövissel volt benőve,

Mely hozzád vezetett, az út.

Hervadó rózsák illatából

Fonok fejedre koszorút.

Érzésem minden drága gyöngyét

Hajadra hintem, kedvesem.

Csalogány dallal, csillagfénynyel

Betakarlak szerelmesen.

Csókot kérjek? Szerelmi csókot

Hány asszony ajk nyujtott felém!

Egy fájóbb boldogságot adjál,

Mélyebb üdv légyen az enyém.

Szeretni vágyom végre, végre!

Ah engem hány is szeretett,

Ne légy te hozzájuk hasonló,

Légy az, kit én szerethetek!

Tested-lelked szépségét adnád?

Adj többet! ez még nem elég!

Ha őrülten szerelmed kérem,

Légy hideg, tiszta mint a jég!”

Donna Juanna

Kivánságod már teljesült. - Kezed

Többé nem érinthet, jöjj közelebb

Ha tudsz. - Csókolja ajkad ajkamat,

Hiszen tudod szeretlek!

Don Juan

(Őrült szerelmi vágygyal felé rohan, de egész közelébe érve, mintha visszadobná valami, majdnem félve, suttogja.)

Nem szabad!

Donna Juanna

Mért nem, ha várlak?

Don Juan

Minden kéjnek vége,

Jön a boldogság fényes sötétsége.

Donna Juanna

(Egészen átváltozva, ragyogóan.)

Eljöttél hozzám, im most véled szállok

Nyiljatok ki ismeretlen világok!

(Egymás felé nyujtják felemelt kezeiket, de nem érintik egymást. Ujjaikból szikrák ömlenek, s mind sürübben szállnak körülettük.

Merően néznek egymás szemébe.)

Donna Juanna

(Mint egy távol túlvilági hangon.)

Jöjjetek, jöjjetek

Minden jó szellemek,

Rég elmúlt lények

Jövendő fények

Lángok honából,

Viz országából,

Minden mi édes

Keserüséges,

Minden mi élet,

Mi halálé lett.

Minden mi késztet,

Mi megigézhet,

Minden mi távol,

Átlátszó fátyol,

Titkos végsejtelem,

Ki nem vagy, s nem voltál,

Ki a mindenség vagy:

Örök nagy Szerelem

Jer, várlak!

(A zivatar mind közelebb jön, a villámok sürüen hullanak, mint egy tüzzáporba vonva be a két mozdulatlanúl álló alakot.

Egy irtóztató csattanás. Az ég mintha megnyilna s tüzet öntene.

Midőn a zivatar elvonult, a viruló kert helye egy elhamvasztott rét. Csak ott, hol Donna Juanna és Don Juan álltak a hamu és üszökből magasan emelkedik ki egy hófehér virág, mely szinte lángolni kezd, fehér izzó tüzben.)

X.

EPILOG.

(Száz évvel később. Ugyanazon helyen, kiégett szürke sziklák, egyes hasadékokból magasan nyulik ki égő sárgán a Ginster virága.

Egy fiatal utast vezet egy aggastyán, repülő ősz haja egészen bemohosodott arczát veszi körül, de szemei élénken világitanak. Fiatal kisérője szemei sokkal bágyadtabbak.)

Az utas

Megállj öreg! - vak borzalom fog el.

Szivében épp ez elbüvölő tájnak,

Miért oly rémes pusztaság e hely?

- Hová talán csak rossz szellemek járnak. -

Az aggastyán

Virágos kert volt egykor e hely itten,

De elpusztitá a hatalmas Isten,

Mert olyanoknak érte bünös lába,

Kik nem voltak valók a föld porába

Öreg apám hallotta, mint menydörgött,

Midőn Don Juant elvitte az ördög,

És őt, kinek föld sohasem látta mását:

A legszebb asszonyt, - hű boszorkánytársát.

Mert mind a kettő szörnyen vétkezett.

Az egyik: mert folyton szeretkezett,

A másiknak még bünösebb volt lelke:

Mert a szerelmet soha sem ismerte.

Pedig milyen szép, hogy ha nő és férfi

Mértékletesen szeret, egymást érti,

Ha - - -

Az utas

(Félbe szakítja.)

Nézd csak!

Az aggastyán

Mit?

Az utas

Oh jó öreg, nem látod?

E bűbájos, mesés fehér virágot?

Az aggastyán

(Ijedve.)

Ne közelits hozzá, a halál árnya

Lakik ama csábitó szép virágba.

Ha Éva almája vesztünkre érett,

Mit e virág rejt, még gonoszabb méreg.

Nő, s eltünik, mint egy vészes talány,

Egyszer virit csak: Pünkösd hajnalán.

Virit három nap, majd eltünik ujra,

Senki se látta, hogy levele hullna,

Csak van - nincs, mint kit zugó szélvész kerget,

Azt sem tudja senki, mi magból termett?

S ki leszakitja, legyen nő vagy férfi,

A reá jövő reggelt már nem éri.

Az utas

(Nem is hallgat reá, egyenesen a virághoz megy, leszakitja, s szerelmesen megcsókolja.)

Az aggastyán

(Rémülten menekül.)

Vége.

TARTALOM

KEZDŐOLDAL

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

TARTALOM

I. LUBRIKA.

II. VEZEKLÉS.

III. ÉRZELGÉS.

IV. KÖZVÉLEMÉNY.

V. HÓDOLAT.

VI. TISZTESSÉG.

VII. TULNANRÓL.

VIII. IRGALOM.

IX. SZERELEM.

X. EPILOG.