# Dark Pixel

Szerelem örökkön örökké

####

Vallomás

Abban az időben, amikor én még fiatal voltam az embereknek az volt a szokása, hogy vasárnap délutánonként ellepték a kisváros főutcáját, sétaterét, hogy találkozhassanak a régi ismerősökkel, barátokkal, megmutathassák új ruhájukat, vagy új partnerüket. Az asszonyok pedig kicserélhessék egymás között a legújabb pletykákat, a férfiak felhajtsanak egy krigli sört, és megvitassák a vasárnapi focieredményeket.
Zsombor épp most érkezett vissza falujából a kisvárosba a hétvégi szünet után az almaméterbe. Kis csomagjában ott lapult az édesanyja által összecsomagolt hazai. Egy kis kolbász, egy kis sonka, egy kis kalács.
Ahogy leszállt a buszról, körül sem nézett. Automatikusan célba vette a kollégiumot, és elindult, amikor váratlanul mellélépett Imola, akibe a gimi összes fiúja szerelmes volt. Rámosolygott, és ahogy ráemelte két gyémántragyogású szemét, Zsombor úgy érezte, hogy egyből melege lett.
- Elkísérhetlek egy darabig? – hangjában hárfák hangja vegyült az angyalok égi karának dalával.
Szegény Zsombor azt sem tudta, hogy ébren van, vagy álmodik. Először csak hebegett, habogott, aztán kinyögte:
- Akár a világ végéig is!
Maga is meglepődött azon, amit mondott. Imola újból rámosolygott és csendesen csak annyit válaszolt:
- Ennek igazán örülök.
Szótlanul mentek az utcán, és tudomást sem vettek a körülöttük zajló eseményekről: a sétáló emberekről, a velük szembe jövő irigy diáktársakról, akik nem hittek a szemüknek.
- Imola és Zsombor? Na de ilyet! Ezt nem hiszem el!
Ahogy mentek az utcán, néha összeért a kezük, és ilyenkor Zsombor testén kellemes áramütés futott végig. Mind a ketten érezték, hogy ezt a csendet szavakkal nem szabad megtörni. Szívükben lágy hegedűszó muzsikált a tavaszi szerelemről.
Váratlan fordulat történt. Hirtelen a semmiből eléjük lépett Adél.
- Szia Zsombi! – szólt bizalmaskodóan, noha eddig a punk lány szóra sem méltatta őt, pedig Adél piros, sárga, kék, zöld hajával igyekezett kitűnni a lányok közül. Most Imolára mutatott.
- Vele jöttél végig a városon? Ezt nem hiszem el Zsombi.
Imola szólalt meg előbb. Különös, de általában váratlan helyzetek esetén a nők ocsúdnak fel hamarább, és nyelvi eszköztáraikkal tűzet nyitnak az ellenfélre.
- Te mi jogon avatkozol bele a mások életébe? Ki vagy te?
- Én, csak vagyok valaki! – válaszolt Adél kihúzva magát – de te ki vagy? Ha ezt Zsombi tudná!
Zsombor most összeszedte minden maradék bátorságát, belekarolt Imolába és csak annyit mondott:
- Gyere, menjünk! Ne törődj vele! – és faképnél hagyták a meglepett Adélt, akit Zsombor húzása annyira meglepett, hogy még a száját is nyitva felejtette.
A gyerekek késő estig sétáltak, immár kéz a kézben. Észre sem vették, hogy a kollégium kapuját már többször is elhagyták, de sétáltak, sétáltak, és egyikük, sem mert megszólalni, mert attól féltek, hogy megtörik a varázslat.
Késő este lett, amire elbúcsúztak egymástól. Búcsúzáskor Imola jobbról-ballról is arcon csókolta Zsombort. A fiút ez annyira meglepte, hogy egyszerűen mozdulatlanná dermedt.
Másnap aztán a tanórák a szokásos módon, unalmasan, egymás után peregtek le, mígnem, elérkezett az ötödik óra, az osztályfőnöki óra. Ekkor azonban olyasmi történt, ami sokáig emlékezetes maradt valamennyiük életében.
Adél váratlanul felállt, és lakonikusan közölte, hogy meglopták őt. Ellopták a karóráját, amit a szüleitől kapott karácsonyra. Ez csak a nagyszünetben történhetett, mert akkor a padban hagyta. Ő azt is sejti, hogy ki tehette, de előbb megvárja, hogy az illető jelentkezzen, mert ő senkit nem akar megrágalmazni. Adél ezt annyira kenetteljesen adta elő, hogy a tanárnő megérezte, itt valami nem stimmel. Az osztálytársak is azonnal gyanút fogtak.
Zsófi néni az osztály felé fordult.
- Hallottátok Gyerekek? Ha önként jelentkezne, ha önként jelentkezik a tettes, ígérem, hogy semmi további következménye nem lesz az ügynek.
Néma csend ült az osztályon.
- Hát, ha nincs önként jelentkező, akkor arra kérem a lányokat, hogy rakják a padra a zsebeik tartalmát, lépjenek ki a padból és álljanak a fal mellé, amíg én végignézem a táskákat és a zsebek tartalmát.
Nagy mozgolódás támadt. A lányok méltatlankodtak, de mit volt mit tenni. A fiúk most néhány olyan dolgot is megtudhattak a lányokról, amit eddig nem is sejtettek.
A tanárnő először Adélt kérdezte meg, hogy milyen is volt az órája, aztán elindult és egyenként átnézte a padokat, és a táskákat. Imola táskájából a tanárnő egy órát húzott elő.
- Kié ez az óra? A tiéd Imola?
Imola rázta a fejét, hogy nem. Adél ujjongva, diadalittasan kiáltott:
- Az enyém! Enyém.
Imola halványsápadtan, döbbenten állt.
- De, hát tanárnő, én ezt az órát csak most látom először.
- Nos! Halljuk mi erről a többiek véleménye? – kérdezte az osztályt a tanárnő.
- Ezt Imola biztosan nem tette!- szólalt meg halkan, de határozottan Zsombor.
- Hát, akkor ki volt? – üvöltött Adél.
- Imola biztos nem! – szólt újból Zsombor.
- Honnan tudod? – kérdezte a tanárnő.
- Onnan, hogy szeretem őt. – válaszolta Zsombor határozottan, fülig pirulva. Ez a válasz mindenkit megdöbbentett.
- És, ha kiderül, hogy mégis ő tette? – kérdezte a tanárnő.
- Akkor is szeretni fogom. – válaszolta a fiú.
- Gyertek ki mind a ketten ide elém.
Imola és Zsombor lassan, izzó tekintetektől kisérve, szinte kibotorkált a tanárnő elé.
- Imola! Hallottad mit mondott Zsombor? – kérdezte a tanárnő.
- Igen. – válaszolt a lány halkan, fülig pirulva.
- És te mit szólsz ehhez?
- Azt, hogy én is szeretem őt.
- Nos, gyerekek! Nézzetek erre a két emberre. Akár, ha tetszik, fel is nézhettek rájuk, mert most olyant láttatok, amivel ritkán fogtak majd az életben találkozni. Az őszinte szerelmet láttátok, amely a bizalmon alapul.
- És, akkor mi van? – szólalt meg Adél – Ő mégiscsak egy kis tolvaj. Ha én ezt tudom!
- Akkor mi van? – kérdezett vissza a tanárnő.
- Akkor Adél nem tette volna Imola táskájába az óráját. – válaszolta Éva, Adél padtársa.
- Bizonyítsd be, hogy én voltam! – toporzékolt Adél.
- Nem kell bebizonyítani – válaszolta Éva – láttam.

Adél nagy hiszti roham közepette kirohant az osztályból.
- Nos, úgy látom, az órakérdést levehetjük a napirendről. Jól látom gyerekek?
Az osztály helyeslően bólogatott.
- Ami pedig benneteket illet – fordult most a tanárnő Imola és Zsombor felé – mától kezdve engedélyezem, hogy egészen az érettségiig egymás mellett üljetek. Éppen itt van egy üres pad, mától kezdve itt lesz a helyetek. Rendben?

Imola és Zsombor visszasiettek a padjukhoz, és összeszedték a holmijukat, és még mindig kipirulva helyet foglaltak egymás mellett.
- És, mi lesz az órával? – kérdezte Imola.
- Semmi. Ha a kisasszony visszajön, visszakapja az óráját is, de előbb átül Imola helyére.
- Muszáj? – kérdezte Katalin, Imola padtársa.
- Nem muszáj. – válaszolta a tanárnő – Te előrejössz Éva mellé.
- Akkor Adél egyedül fog ülni? – kérdezte egy fiú.
- Igen. – felelte a tanárnő.

Aztán a hazafelé úton az osztálytársak kis csoportokba verődve tárgyalták meg az osztályfőnöki óra eseményeit. Adélra nem sok szót pazaroltak.
- Na, de Imola és Zsombor!
Senki sem értette, hogy a szerény, halk szavú, visszahúzódó Zsombor mivel csavarhatta el Imola fejét, hiszen olyan sokan szerettek volna udvarolni neki. Azt gondolták, hogy Imolának a macsós srácok jönnek be. És most tessék.

Adél, az osztályból történt emlékezetes kirohanása után azonnal összepakolt a kollégiumban, és hazautazott. Nem jött vissza évzáróra sem, úgyhogy a bizonyítványát, no meg az óráját úgy kellet postán utána küldeni. Gimnáziumi tanulmányait több száz kilométerre innen ugyancsak egy kisvárosban fejezte be. Az osztálytársak egyetlen érettségi találkozóra sem hívták meg őt.

Próbatétel

Beköszöntött a nyár. Imolának és Zsombornak nehéz feladatot adott, hol töltsék a nyarat?
Zsombort a nagyszülei nevelték, mert édesanyja az ő születésekor meghalt. Édesapja ezért úgy meggyűlölte őt, hogy egy percig sem akarta megtűrni a házában, ezért anyai nagyszülei vették magukhoz és egészen kicsi korától ők nevelték.
Imolának úgynevezett menő, gazdag szülei voltak. Édesapja ügyvéd volt, édesanyja zongoraművész.
Zsombor nem szívesen vitte haza nagyszüleihez Imolát, hiszen a nagyszülők meglehetősen szegényen éltek. Attól félt, hogyha Imola meglátja honnan jött, megszakítja a kapcsolatukat.
Imola viszont attól tartott, hogy Zsombor nem fog tetszeni apjának, azért mert, egyszerű, szegényes környezetből jött. Nagyapja kis nyugdíjából tengődtek mind a hárman.
Amikor Imola apja megtudta, hogy lányának fiúja van, összevonta a szemöldökét, magához hívatta Imolát és a fiú családi és anyagi körülményeiről kezdett érdeklődni. Imola elnevette magát és nemes egyszerűséggel közölte apjával:
- Zsombor szegény, mint a templom egere, de Te azt mondtad nekem Apu, hogy tiszteletben fogod tartani a választásomat, ha erre sor kerül!
Apja erre felhorkant:
- Az igaz, de mi van, ha nem Te tetszel neki, hanem az anyagi helyzetünk, és szeretne beférkőzni a családunkba?
- Zsombor? – nevetett Imola – azért beszélsz így, mert Te nem ismered őt.
- Rendben van! – vágott közbe az apja – a jövő hét végére hívd meg ezt a fiút, aztán majd meglátjuk.
Zsombor nagyszülei szintén aggodalmaskodva fogadták Zsombor szíve választottját.
- Mert, hát egy gazdag városi lány, ha meglátja ezt a szegénységet, amiben mi élünk, sikítva fog innen elmenekülni.
- Imola? – szólalt meg Zsombor – azért beszéltek így róla, mert nem ismeritek.
- Rendben van. – mondta a nagyapja – minél előbb mutasd be Őt nekünk.
Először Zsombor mutatkozott be Imoláéknál.
Imola apja azonban előzetesen már érdeklődött Zsombor iránt az osztályfőnöknél, aki elmesélte neki az Adéllal történt incidenst. Elámult a hallottakon.
- Még ilyen emberek is vannak? – dünnyögte magában.
Kezdte szimpatikusnak találni a fiút. Aztán megérkezett Zsombor a legszebb, legünnepibb ruhájában, amelyről lerítt az olcsósága, de Imolának nem lehetett panasza, mert szülei rendesen, tisztességesen fogadták Zsombort. Felnőttnek vették, és úgy is bántak vele.
Mivel Imola és Zsombor mindketten jeles tanulók voltak, az érettségi után volt esélyük a továbbtanulásra.

Ebéd után aztán Zsombort félrehívta Imola édesapja, és egy órát kettesben elbeszélgettek. Imola ez idő alatt a körmeit rágta és rettenetesen izgult, hogy mi lesz ennek a beszélgetésnek a vége. De, amikor a fiúk kijöttek apja dolgozószobájából, édesapja mosolygott, és csak annyit mondott:
- Remek fiú ez a Zsombor! Becsüljétek meg egymást.
Ezzel a kérdés eldőlt. Imola szülei elfogadták Zsombort.

Következett a második lecke. Imolának be kellett mutatkoznia Zsombor nagyszüleinél. Most Zsomboron volt a sor, ő izgult. Izzadt a tenyere, reszketett a keze, és minél előbb túl akart lenni ezen a procedúrán. Amikor Imola megérkezett – természetesen kocsival –, a nagyszülők tetőtől talpig alaposan végigmérték őt. Imola pedig a tőle megszokott természetességgel viselkedett. Érdeklődéssel hallgatta a nagypapa történeteit és kíváncsiságot mutatott a nagymama receptjei iránt is. Sőt, amikor kiderült, hogy Imola még főzni is tud, a nagyszülők megkönnyebbültek:
- Hát, ez egy nagyon ügyes lány! – mondogatták egymásnak.
Aztán amikor elbúcsúztak Imolától, a nagyszülők megölelték és megpuszilták őt. Amikor pedig Imola autója elporzott az úton, azt hajtogatták Zsombornak, hogy:
- Ez, egy nagyon ügyes lány! Becsüld meg fiam, mert ilyen lányt nem minden bokorban találsz.

A következő iskolai évben már a tanárok számára is természetes volt, hogy Imola és Zsombor egymás mellett ülnek, sőt, mindenhová együtt mennek el. Csakis együtt lehet látni őket. Az osztályfőnökük a ballagáson sírva búcsúzott el tőlük.
- Ti lesztek a tanári pályám legszerethetőbb és legemlékezetesebb gyermekei.

Közös út, rögös út

Az érettségi után mindkettőjüket felvették a pécsi Orvosi Egyetemre. Zsombor sebész akart lenni. Imola aneszteziológus, azaz altató orvos. A szünidőben egy hetet töltöttek Zsombor nagyszüleinél és egy hetet Imola szüleinél, akik anyagilag is bőkezűen támogatták mindkettőjük tanulmányait.
Első éves koruktól az egyetem közelében egy lakást béreltek nekik, hogy jobban fel tudjanak készülni a vizsgáikra, és azért is, hogy összeszokjanak, megszokják egymást.

Harmad év végén megtartották az eljegyzést, az egyetem elvégzése után pedig az esküvőt. A szakvizsgák letétele után egy évre részt vettek az ENSZ egészségügyi programjában. Afrikába, Egyiptomba vitték őket, ahol a szegények kórházában teljesítettek szolgálatot a főváros közelében. Rajtuk kívül még szovjet, japán, amerikai orvosok is dolgoztak ott. Minden hónap végén a kórház orvosait elvitték Egyiptom egy-egy nevezetességének megtekintésére. Így látogatták meg a Gizai piramisokat, a Luxori templomokat. Sétáltak a Nílus partján anélkül, hogy tudták volna, hogy micsoda veszélynek teszik ki magukat, hiszen még abban az időben a krokodilusok még a nagyvárosok közelében is kint sütkéreztek a parton, és olyan sok volt belőlük, hogy minden száz, kétszáz méterre akadt egy-kettő példány. Ezek az úgynevezett Szegények Kórházai azonban korántsem az európai kórházak mintájára működnek. Az itt dolgozó orvosok túl a szakterületükön, mindenféle esettel, mindenféle betegségfajtával foglalkoztak. Ez részben jó, mert bővíti a fiatal munkatársak ismereteit, részben viszont ez a helyzet a kényszer hatására, a pénztelenség következtében alakult ki így.
Ezért az itt dolgozó orvosok a betegségeknek csak a felületes kezelését sajátíthatták el. A mélyebb okok tanulmányozására már se pénz, se idő nincs.

Egy év után a fiatalok már rengeteg tapasztalattal, és sok új baráttal gazdagodva hazatértek Magyarországra. Itt egy vidéki kis kórházban kaptak állást. Zsombor és Imola ugyanazon az osztályon dolgozhattak. Zsombor operált, Imola pedig mint altatóorvos működött közre. A kórháztól kétpercnyi járásra egy kis garzonlakást kaptak.
Teltek, múltak az évek, de az egymás iránt érzett szerelmük egy cseppet sem változott. Sokan irigyelték is őket ezért. Sokan megpróbálkoztak elcsábítani valamelyiküket. Hol egy nagy arcú, öntudattól duzzadó, de önismerettel alig-alig rendelkező fiatal orvos próbálkozott Imolánál, hol pedig egy saját női vonzerejét túlbecsülő „szép nő” próbálkozott Zsombornál sikertelenül. Mindig, mindent elmondtak egymásnak, mert szerelmük a bizalmon alapult. De, aki kalandvágyból jobb híján erre a földre született, az pontosan tudja, hogy itt semmi nem tart örökké.
Imola épp, hogy befejezte az aznapi éjszakai ügyeletet, szedelőzködött és elindult hazafelé. Amint mondtam két percre laktak a kórháztól, de azon a reggelen kocsiba ült egy úgynevezett nagymenő, szokása szerint részegen, és elindult útjára a végzet autója, amely a járdán halálra gázolta Imolát. A sofőr is nagyon súlyos sérülést szenvedett, úgyhogy Zsombornak kellett Imola gyilkosát megműteni. Zsomborról patakzott a víz. Úgy érezte, hogy bármelyik pillanatban összeeshet, de a műtét sikerült.

A helyi igazságszolgáltatás a tőle megszokott módon felmentette a gázoló sofőrt műszaki hibára hivatkozva. Az utóbbi időben egyre többen szóvá teszik, hogy le kellene már venni Jusztícia – az igazság istenasszonyának szobrát a bírósági épületek tetejéről, mert az, ami ezekben az épületekben történik, mindenről szól, csak az igazságról nem. Sokkal inkább pénzről, politikáról, hatalomról és a jó szerencséről szólnak a történetek ezekben az épületekben. Olyanok is vannak – nem kevesen –, akik az igazságkeresők számára okulásul Dante híres mondatát írnák fel a bíróság kapujára: „ki itt belépsz, hagyj fel minden reménnyel!” A nagymenő pedig felgyógyulása után megint ott pöffeszkedett a többi nagymenővel együtt a kisváros menő presszójában, mígnem néhány hónap múlva a saját kocsija pótolta az igazságtételt, az állam erre létrehozott szervei helyett, mert most már valóban műszaki okok miatt a gépkocsi letért az úttestről és egy szakadékba zuhant. A nagymenő – aki a csodával határos módon ezt a balesetet is túlélte – többé már sem járni, sem beszélni nem tudott. Csak ült fényűző otthonában, a karosszékben és néha artikulátlan hangok kiadásával adta tudtára a ház lakóinak, hogy ő még jelen van.

Eszter

Zsombor közvetlenül a műtét után elvesztette az eszméletét és összeesett. Három hónapig volt úgynevezett éberkómában. Ezalatt Imola szülei látogatták őt naponta. Amikor a kómából felébredt, depressziós lett. Szanatóriumba küldték, ahol több hónapot töltött el. A szanatóriumban aztán egy vele azonos korú orvosnő vette őt pártfogásába, aki akkorra már országos hírnévre tett szert a lelki traumák, váratlan tragédiák sikeres gyógyításával. Ezt a doktornőt Eszternek hívták. Zsombornak volt olyan érzése, hogy már látta ezt a nőt valahol, de aztán gyorsan napirendre tért a kérdés felett. Nem foglalkozott vele. Őt most a saját élete foglalkoztatta, hogy hogyan tovább? Mi lesz vele?

A doktornő rendkívüli empátiával foglalkozott Zsomborral, és ez már a kollégáknak is feltűnt. Figyelmeztették is őt, de Eszter ezen csak mosolygott. Aztán, mielőtt Zsombort kiengedték volna a szanatóriumból, előző napon Eszter egy ajánlattal lepte meg Zsombort.
Azt ajánlotta, hogy Zsombor költözzön hozzá, ha valóban meg akar gyógyulni. Nem kell azonnal válaszolnia a felvetett ajánlatra, menjen haza, és gondolkozzon el rajta. Külön szobában fognak lakni és aludni, de Eszter szobája sohasem lesz kulcsra zárva Zsombor előtt.

Zsombor természetesen haza utazott, de a munkát még nem kezdte el, mert úgy érezte, hogy még nem tudná ellátni a feladatát, ezért időt kért a kórháztól, amely nagyvonalúan meg is adta számára a kért időt, és ezzel a lehetőséget is. Egyre gyakrabban jutott eszébe Eszter ajánlata. A hosszú hónapok alatt neki is egyre szimpatikusabb lett a doktornő.
Egy hónap elteltével aztán felhívta Esztert telefonon, aki nagyon megörült a hívásának. Meg is egyeztek, hogy másnap Eszter kocsiba ül, és elmegy Zsomborért. A találkozáskor Eszter jobbról és balról megpuszilta Zsombort. Felment a lakására, amíg Zsombor összepakolt, és ott alaposan körülnézett. Sokáig nézte Imola képét, és váratlanul csak annyit mondott, hogy ismeri Imola és Zsombor történetét. Zsombor annyira el volt foglalva a pakolással, hogy fel sem fogta a mondat jelentését. Aztán a kocsiban szótlanul utaztak egészen Eszter lakásáig. E pillanatban úgy néztek ki, mint két idegen. Eszter lakásába érve Zsombort meglepte a terített asztal, a sok finomság, amivel Eszter fogadta őt. Hogy, hogy nem Zsombor kezdte magát otthon érezni ebben a környezetben. Persze arról, hogy Eszter hálószobájának ajtaját kinyissa, egyelőre szó sem lehetett. Túlságosan mély volt a seb ahhoz, amit Imola elvesztése okozott számára, hogy ezt megtegye. Másnap aztán csodálkozott, hogy Eszter nem siet a szanatóriumba, a munkahelyére. Eszter nevetve közölte vele, hogy fizetés nélküli szabadságot vett ki azért, hogy őt meggyógyítsa.
- Te ennyire hiszel a saját módszered hatékonyságában? – kérdezte Esztert.
- Igen. – válaszolt a lány – Életemben csak egyszer tévedtem, de levontam a kellő tanulságot belőle.
- Meséld el, hogyan történt? – kérdezte Zsombort.
- Ennek még nincs itt az ideje! – válaszolta talányosan Eszter.

Egyik reggel Zsombor megkérdezte Esztertől:
- Ha fizetés nélküli szabadságon vagy idehaza, akkor miből élsz, és miből élünk?
- Én eddig sem a fizetésemből éltem. – válaszolta Eszter.
- Ezek után már meg sem merem kérdezni, hogy hát akkor miből?
- Ne légy türelmetlen, minden titokra időben fény derül! – válaszolta Eszter nevetve.
Telt, múlt az idő. Zsombor azon kapta magát, hogy egyre inkább bűvkörébe vonja őt ez a titokzatos, érdekes nő, aki ügyesen lavírozott az asszonyi felkínálkozás és távolságtartás keskeny mezsgyéjén. Egy-egy mozdulatával, mondatával, hangsúlyával felgerjesztette, a következővel viszont le is lohasztotta Zsombor vágyait, reményeit.

A harmadik hónap végén Zsombor mégiscsak, ott találta magát Eszter hálószobájának ajtajában. Megfogta a kilincset – amely most oly forrónak tűnt, hogy szinte égette a kezét –, aztán lenyomta. Az ajtó lassan kinyílt. Lassan, óvatosan közelítette meg az ágyat, ahonnan Eszter halk szuszogását hallotta, és a lány mellé feküdt.
Az első meglepetése az volt, hogy az ágyon egyáltalán nem volt takaró. A második meglepetése pedig, hogy Eszter ébren várt rá. Halk sikoltással, forrón átölelte a férfit, és csókjaival elkábította őt. Hajnalra Zsombor úgy érezte magát, mint aki fent járt a mennyország legmagasabb pontján, de most lent fekszik a pokol fenekén. Minden izma és csontja fájt. Alig tudott megmozdulni. Aztán úgy elaludt, mint akit fejbe vertek. Másnap Eszter halk kacarászása ébresztette fel.
- Hétalvó! Tudod, hogy hány óra?
Zsombor kinyújtóztatta elnyűtt tagjait és csak annyit tudott mondani:
- Nem érdekel!
- És, ebédelni ki fog? – kérdezte a nő.
- Ebédelni? És a reggeli hol marad?
- Azt elaludtuk mind a ketten. Húsz éve vártam már erre az éjszakára.
- Hogyhogy?- kérdezte Zsombor.
- Úgy, hogy húsz éve várok rád, és mindig tudtam, hogy egyszer el fogsz jönni.
- Te ismersz engem? – kérdezte a fiú. – Honnan?
A lány akkor elmesélte, hogy ő tulajdonképpen Adél, aki húsz évvel ezelőtt a középiskolában olyan gyászosan leszerepelt az Imolával történő párharcban, amelyet mindkét nő érte folytatott.
- Az nem létezik! – szólt Zsombor. – Hiszen Te nem is hasonlítasz Adélra.
- Persze hogy nem. Én akkor egy punkos lány voltam, aki halálosan szerelmes volt Zsombor úrfiba, de női büszkeségem nem engedte, hogy ezt tudassam is vele. Aztán amikor megláttam őt Imola oldalán, aki sokkal szebb volt nálam, kétségbe estem, és egy nagyon nagy hülyeséget csináltam, amit a mai napig bánok. Ezt az egészet elmondtam apámnak, aki pszichiáter. Ő azonnal egy indiai barátját Chandra doktort ajánlotta, akivel rövid levelezés útján meg is egyeztek, hogy félévre kiutazom hozzá Indiába. Chandra doktor védikus* módszerrel gyógyította a hozzá utalt betegeket. Kigyógyította belőlem az önzést, a hisztériát és a többi női hülyeségemet. Megtanított a türelemre, a megértésre és a szeretetre. Közben jógáztam is, ami óriási segítség volt számomra. Amikor egy fél év múlva újra találkoztam a szüleimmel, egyszerűen nem ismertek rám. Szüleimtől szerencsémre két keresztnevet kaptam. Ez nagyban megkönnyítette a dolgomat. A tudatomból kitakarítottam Adélt, és Esztert helyeztem a tudatom középpontjába. Úgyhogy most már Adélra nem is hallgatok.

Zsombor csak állt, csak állt, és furcsa érzések kavarogtak benne.
- Nos! Hogy fogsz dönteni? – kérdezte Eszter. – Elmész, vagy itt maradsz? Arra kérlek, hogy a döntésedet ne siesd el. Én te miattad változtam meg kis békából királylánnyá. Ha döntesz, arra kérlek, ezt is vedd figyelembe.

Ezt követően szó nélkül az asztalhoz ültek és megebédeltek.
- Eszter kérlek, most nem haragszol, ha egy időre a szobámba visszavonulok?
- Menj csak nyugodtan. Gondolkozz el, mérlegeld a körülményeket. Én mindig csak téged szerettelek. Te vagy az első férfi az életemben.

Zsombor szédülve betámolygott a szobájába, és úgy érezte, hogy szétrobban a feje.
Az egyik oldalon a szelíd, mindig halk szavú Imolát látta, a másik oldalon pedig a punk lányt, Adélt, aki hirtelen átváltozott Eszterré. A tépelődésbe, a gondolkodásba belefájdult a feje, és a fáradtságtól álomba szenderült. Álmában Esztert és Imolát karonfogva látta. Mind a ketten mosolyogtak. Imola csak annyit mondott:
- Kövesd az élet parancsát, de ne felejts el engem!
Arra ébredt, hogy Imola hajol fölé, és aggodalmasan nézi őt.
- Zsombor! Zsombor! – a nevén szólongatta.
Zsombor kinyitotta a szemét.
- Jól vagy? – kérdezte Eszter.
- Nem tudom.
- Lázad van. 39 fok. Hívtam neked orvost.
Megszólalt a csengő. Eszter egyik munkatársával Lémann doktorral tért vissza.
Az orvos komoly arccal megvizsgálta Zsombort. Meghallgatta a hátát is.
- Tüdőgyulladás az nincs. Valószínű idegi megrázkódtatás érte a barátodat. – mondta félhangosan Eszternek.
- Azt egy cseppet sem csodálom. – mondta Eszter.
- Be kéne őt hozd holnap reggel, hogy alaposabban megvizsgáljuk.
- Rendben. – válaszolta Eszter.
- Most mindenesetre beadok neki egy injekciót. Ettől mély álomba fog szenderülni, és átalussza az egész éjszakát. Talán ez valamelyest könnyíteni fog rajta, pláne, ha valami sokk féle hatás érte őt.

Zsombor megkapta az injekciót, és pár percen belül aludt is. Másnap reggel, amikor felébredt, már sokkal jobban érezte magát. Láza sem volt, és bőségesen meg is reggelizett. Eszter azonban ragaszkodott a kórházi vizsgálathoz.
Lémann doktor már várta őket.
- Már sokkal jobb színben van barátom. Nem lesz itt semmi baj! De, azért az ördög nem alszik, lefolytatjuk a vizsgálatot.

A vizsgálat után Zsombor már sokkal oldottabb hangulatban tudott visszagondolni mindarra, amit előző nap Esztertől hallott. Megtapasztalta Eszter rajongó szeretetét, kétségbeesését, amikor a lázát megmérte. Megerősödött benne az a meggyőződés, hogy marad Eszter mellett.
Amikor ez az elhatározása megszületett, a nyitott ablakon át újra hallotta a madarak énekét, érezte a kerti virágok illatát, és gyönyörködött az égen folyamatosan alakjukat változtató fellegekben. Hogyan is mondta Imola? Kövesd az élet parancsát!
Már régóta nem látta ilyen szépnek a világot, mint ezen a délelőttön. Amikor ismét otthon voltak Eszter lakásán, látta Eszter nyugtalanságát. Magán érezte a lány kérdő tekintetét, és most már biztos volt benne, hogy neki itt kell maradni.
Ebéd után megfogta Eszter kezét, és megkérdezte tőle:
- Ha itt maradok, befogadsz engem?
Eszter felugrott örömében és össze-vissza csókolta őt.
- Hogy kérdezhetsz ilyet te szamár? Veled akarom leélni az egész hátralévő életemet.

A következő hétvégét már Eszter szüleinél töltötték. Amikor Zsombor négyszemközt maradt Eszter édesapjával – aki már nyugdíjas volt –, az öregúr csak annyit mondott:
- Te fiam, nagyon szerencsés fickó vagy. Téged két nő is őszintén szeretett, és ez nagy dolog. Nekem elhiheted! Van benned valami, ami szerethetővé tesz téged.

Forgószélben

Eszter szerelme teljesen más volt, mint Imoláé. Imola szerelme a szelíd, csendes odaadás, eolhárfák** halk futama, az esti szél csendes muzsikája, tücsökciripelés és madárének volt. Eszter ezzel szemben maga volt az elemi ösztön. Tomboló szélvész, a vágy és a kielégülés apoteózisa***. A vele való együttlét olyan volt, mintha az ember egy tornádóval szeretkezett volna, amely először magasra röpítette őt, majd hagyta lezuhanni a poklok fenekéig. Zsombor néha reggelente úgy ébredt, mintha a zuhanás közben valamennyi csontja darabokra tört volna. Mégis boldog volt, mert vágyott rá, hogy a szélvész újra, meg újra magasba emelje, aztán meg a földhöz teremtse.

Tíz közös esztendőt adott nekik a sors. Zsombor szemmel láthatóan megfiatalodott, megerősödött, önbizalma visszatért. Félév múlva már megint ott állt a kórház műtőjében szikével a kezében, és operált. Ismét ő volt az operációs team vezetője. Csak rá figyelt mindenki. Ő, mint egy karmester irányította a műtéteket, de pontosan ügyelt minden részletre. Jól tudta, ha most hibázik, soha többé nem térhet vissza a műtőbe. Eszterre mindenben százszázalékosan számíthatott.

Egyik reggel Zsombor az új felvételis, operálandó betegek között Zsófi nénit, a volt osztályfőnökét ismerte fel. Bizony, felette is eljártak már az évek. Zsombor egyszerű természetességgel behívta a tanárnőt az orvosi szobájába, és töviről hegyére elmesélte élete alakulását. Zsófi néni az egyik ámulatból a másikba esett. Amikor pedig megtudta, hogy Imola halála után Adéllal, azaz Eszterrel él együtt, szóhoz sem tudott jutni. Másnap aztán Zsombor kérésére Eszter is felkereste a tanárnőt. A két nő hosszasan elbeszélgetett.

Eszter fontosnak tartotta, hogy Imola szüleivel sem szakadjon meg a kapcsolatuk. Gyakran meglátogatták őket Zsomborral, mígnem Eszter úgy döntött, hogy karácsonykor vendégül látja Imola szüleit és az ő szüleit is. Zsombor nagyszülei már korábban meghaltak, ezért ők már nem játszhattak szerepet az életükben.
December huszonharmadikán aztán a szülőkért gépkocsival mentek, hogy az utazás fáradalmaitól megkíméljék őket. Egészen január harmadikáig együtt töltötték az ünnepeket. Zsombornak tetszett, hogy Eszter olyan fontosnak tartja, hogy ne szakadjon meg a kapcsolat Imola szüleivel sem, hiszen nekik is csak ez az egy lányuk volt, akárcsak Imola szüleinek.

A két szülőpár között Zsombor volt az összekötőkapocs. Az ilyen karácsonyi összejövetelek rendszeressé váltak. Nagyon szépen kiegyensúlyozottan alakult az életük. Ez is nagy szerepet játszott abban, hogy Zsombor lelki egyensúlya, és önbizalma teljes mértékben helyreállt. Erre nagy szüksége is volt, mert a munkáját e nélkül nem tudta volna olyan pontosan és magas színvonalon ellátni. Ám, ahogy mondani szokták, sem a jó, sem a rossz nem tart örökké.

A sors úgy látszik, hamar elunja az élet egyhangúságát, az örökös napsütést, ezért gondoskodik arról, hogy időnként viharfelhők is gyülekezzenek az égen, amelyek villámaikkal porrá zúzzák a korábbi kiegyensúlyozott életünket.

Eszter a negyvenkilencedik születésnapján bejelentette, hogy terhes.
- Azt gondoltam, hogy most már túl vagyok a változókoron, úgyhogy már felesleges védekeznem. Így aztán már három éve felhagytam a fogamzásgátlók szedésével. Tehát, a menstruációm elmaradásánál is azt gondoltam, hogy életemnek ez a szakasza végérvényesen lezárult, de most, hogy megmozdult bennem a baba, vettem egy terhességi tesztet, és mivel az pozitívet jelzett, elszaladtam Forgács doktorhoz, aki miután megvizsgált, feltolta a homlokára a szemüvegét, és csak annyit mondott:
- Gratulálok Eszter! Terhes vagy! Benne vagy az ötödik hónapban!

Zsombor egyáltalán nem örült ennek a hírnek. Eszébe jutott az édesanyja, aki szintén későn esett teherbe és bele is halt a szülésbe. Rossz előérzettől hajtva föl, alá járkált a szobában. Esztert ostromolta kérdéseivel.
- Miért csináltad ezt Eszter? Olyan boldogok voltunk! Olyan szépen éltünk. Nem volt ez elég?
- Én azt hittem, örülni fogsz ennek a hírnek. – mondta Eszter meglepődve.
- Igen, ha ez öt évvel korábban történt volna. Akkor leszedtem volna a csillagokat az égről örömömben és mind a lábad elé raktam volna. De most? Nagyon félek, féltlek Eszter!
- Mitől félsz te szamár?
- Hát attól, hogy elveszítelek!

Másnap együtt ellátogattak Forgács doktorhoz. Őt kérték fel a szülés levezetésére és megegyeztek abban, hogy ha itt az idő, Eszter feltétlenül császárral szüljön.
Zsombornak innentől kezdve éjszakánként rémlátomásai voltak. Forgolódott csak az ágyon, és kiverte a verejték. Kivette a nyári szabadságát, és Eszterrel, aki immár veszélyeztetett terhes volt, elutaztak Olaszországba, ahol két hónapot töltöttek el. Végig utazták az olasz csizmát. Egy kicsit átrándultak Görögországba is, aztán elindultak hazafelé.
Odahaza kellemetlen meglepetés érte őket. Kiderült, hogy Forgács doktort, aki amúgy kiváló nőgyógyász volt, a kórház átszervezés miatt elküldte. A posztját a korábbi helyettese, egy ifjú titán kapta meg, aki miután undorító vigyorral az arcán megvizsgálta Esztert, közölte, hogy azt majd ő dönti el, hogy természetes úton, vagy császármetszéssel fog-e az utód a világra jönni.
Zsombor érezte, hogy itt nagy baj lesz, ezért akciót indított Forgács doktor megkeresésére. Pár napon belül megtudta, hogy Forgács doktor áttelepült Angliába, és egy londoni kórház szülészeti osztályán teljesít szolgálatot.

Zsombor és Eszter nyakukba vették az országot, hogy másik kórházat keressenek, ahol a kis jövevény Eszter korára való tekintettel császármetszéssel jöhessen majd a világra. El is jutottak a pécsi Egyetemi Klinikára, ahol megegyeztek, hogy Esztert fogadják. Felkérték az osztályos orvost, Törő doktort, hogy ő vezesse le a szülést, és a szülés folyamán alkalmazzon császármetszést. A kórház közelében egy lakást béreltek, aztán hazaindultak, hogy összeszedjék a holmijukat és arra a pár hétre Pécsre költözzenek, de a sors néha könyörtelen tud lenni. Amint hazaértek és összepakoltak, Eszter rosszul lett. Pécs pedig több száz kilométerre volt. Nem volt más választás, Esztert be kellett vinni a helyi korházba, ahol az ifjú vigyori titán Zsombort azonnal kiküldte a szülőszobából, hiába mondta, hogy ő ragaszkodik az apás szüléshez.
- Ez nem kívánságműsor uram! Ez egy kórház, és én döntöm el, hogy a szülőszobában a kismamán kívül még ki tartózkodhat.
Zsombor fel, s alá járkál a folyosón. Rettenetesen rossz érzés kerítette hatalmába. Közben pedig Eszter sikoltozását hallotta. Három óra múlva nyílt az ajtó, és a titán lépett ki rajta holt sápadtan.
- Sajnos, rossz hírt kell, közöljek Önnek Uram! Az anyuka nem bírta ki a szülést. Elveszítettük Őt!

Zsombor előtt elsötétült az ég, és csak arra emlékszik, hogy nekiugrott a vigyori titánnak, aztán elszakadt a film. Arra tért magához, hogy négy rendőr próbálta lecibálni az orvosról. Aztán a rendőrök emberölés kísérlete, életveszélyt okozó testi sértés miatt letartóztatták.
Imola apja, aki ugyan már nyugdíjas ügyvéd volt, összetrombitálta volt kollégáit, és megszervezték Zsombor védelmét, egyben feljelentést tettek az ifjú titán doktor úr ellen gondatlanságból foglalkozás körében elkövetett emberölésért.

Zsombor csak az őrszobán tudta meg, hogy az orvosnak mind a két kezét több helyen is eltörte, az ágyékát szétrugdosta, az összes fogát kitörte, és az arccsontját is több helyen szilánkosra törte.

Imola Eszter

Az események sodrában alig esett szó Eszter és Zsombor közös gyermekéről, akit édesanyja kérésére Imola Eszternek kereszteltek. Szerencsére a nagyszülők résen voltak, és gondjaikba vették a kislányt.
Amíg Zsombor pere tartott, a két nagyszülő felváltva gondoskodott Imola Eszter neveléséről.

Végül Zsombor felfüggesztett börtönbüntetéssel megúszta az ügyet, mert a Legfelsőbb Bíróság elfogadta a védelem álláspontját, miszerint Zsombor a bűncselekményt hirtelen felindulásból követte el a felesége elvesztése miatt érzett fájdalmában.

Az ifjú titán, akiből egy emberi roncs lett, megjelent Zsombor tárgyalásán. Elismerte, hogy mindennek ő az oka. Gyűlölte elődjét, Forgács doktort, ellene névtelen leveleket írogatott a kórház igazgatóságához. Az írását elváltoztatta. Minden egyes levelet más írásmódban írt kézzel. Utánozni tudta az idős emberek kalligrafikus betűit, és az alig írástudók ákombákomjait is. Minden egyes levélben Forgács doktor kapzsiságáról, pénzsóvárságáról írt. Mivel a levelek névtelenek voltak, a kórház nem tudott a dolog végére járni, de elunta már a levelek özönlését, és inkább elbocsátották Forgács doktort. A titán úgy érezte, hogy eljött az ő ideje, és móresre tanítja Forgács doktor pácienseit. Így járt el Eszter esetében is. Vallomása végén bocsánatot kért Zsombortól, és Eszter szüleitől, majd hamuszürke arccal kibotorkált a tárgyalóteremből. A bíróság ezek alapján most már bizonyítottnak látta a védelem álláspontját, ezért Zsombornak nem kellett börtönbe vonulnia.

A per jogerős befejezése után, Zsombor mivel elmúlt már ötvenöt éves, kérte korkedvezményes nyugdíjazását, mert mindenképpen ragaszkodott ahhoz, hogy lányát ő nevelje fel.
Hamar kiderült, hogy Imola Eszternek csodálatos zenei hallása és nagyszerű énekhangja van. Amint lehetett beíratta őt a Magyar Rádió Gyermekkórusába. Igyekezett minden szabadidejét a kislánnyal tölteni, aki őt nem apunak, hanem Teddy mackónak szólította, és nagyon-nagyon szerette. Rengeteget játszottak és viccelődtek. Sokat utaztak. Amint a kislány befejezte az általános iskolai tanulmányait, Zsombor úgy döntött, hogy lányát zenei téren taníttatja tovább, mivel úgy látta, hogy ehhez van a legnagyobb tehetsége. Az iskolai szünetekben télen és nyáron híres múzeumokba, képtárakba vitte őt. Végiglátogatták Firenzét, Rómát, Velencét, Párizst, és Londont, sőt, elvitte őt Pétervárra is, hogy megmutassa neki az Ermitázst. Imola Eszter hihetetlenül fogékony, kiváló koponya volt. Felsőfokú tanulmányait opera tanszakon fejezte be. Már korábban is voltak önálló fellépései. Hiába hívták őt a barátai, hogy töltsön velük egy-két hetet valahol tengerparton, vagy a Balatonnál, ő az ő öreg Teddy mackója nélkül egy lépést sem tett.

Időközben sorra el kellett búcsúzniuk öreg nagyszüleitől. Előbb Eszter, majd Imola szülei mentek el. Az egész drámai gyorsasággal, két év alatt történt. Természetesen a nagyszülők vagyonát Imola örökölte. Ö folyton azt hajtogatta:
- Öreg Teddy mackó! Tudod, ami az enyém, az a tiéd is. Tőled én annyi szeretetet kaptam, gondoskodtál rólam, sőt még a szülészorvosomat is agyon verted, amiért hagyta anyát meghalni.
Most, hogy Zsombor elérte a hetvenötödik életévét, lánya pedig huszonöt éves lett, úgy érezte, hogy a sorstól mégis hatalmas nagy ajándékot kapott. A két nő szerelmén kívül a gyermeke ragaszkodását is. Ráadásul erre a napra esett lánya debütálása az Operaházban.
Zsombor izgatottan érkezett az előadásra. Ő jobban izgult, mint a lánya. Felgördült a függöny, és a sok száz emberrel együtt ő is áhítattal hallgatta Mozart Varázsfuvolájának zenéjét, amelyben az ő lánya játszotta Papagéna szerepét.
Az előadás végén, Zsombort lánya magával vitte a fogadásra. Ahogyan az idős emberek általában, ő is hamar meghatódott. Lánya sikerét látva, potyogtak a könnyei, pedig az ő szeme világa már alig-alig pislákolt.

Hazafelé taxival mentek. Odahaza aztán újból pezsgőt bontottak, hogy koccintsanak az ifjú művésznő sikerére, majd lepihentek.
Másnap reggel a lány hiába próbált életet verni az öreg Teddy mackóba. Ő ezen az éjszakán befejezte földi pályafutását.
Odaát két asszony várta. Eleinte, mintha hullámok hátán utazott volna, aztán lassan emelkedett, míg végül elnyelte, befogadta őt a végtelen.

Végül csak egyetlen szó marad,
Hogy majd lepecsételje ajkad.
Verdeső madár a gondolat.
Hogyan is segíthetne rajtad?

Aztán lassan csendes lesz minden.
Feloldódsz majd a végtelenben.
Ugye, már közel van az Isten?
Adjon csókot hajszolt szívemre.

Vége

* védikus = ősi indiai lelki, speciális gyógymód (a Védák Szent Könyve alapján)
** eolhárfa = kisméretű hangszer, a hárfa kistestvére, ezt már a rómaiak is ismerték
*** apoteozis = megdicsőülés, megistenülés, a tökéletesség felsőfoka

Következő alkotás vagy vissza a tartalomjegyzékhez