# Dark Pixel

Szomszédom a Sátán

####

Hogyan működik a lakásmaffia

A 2010-es évek elejére az a nagy ívű kiállítási program, amely New Yorktól Moszkváig, Stockholmtól Párizsig vezetett, kezdett lassan lecsengeni. Az egészségi állapotom romlása a látásromlásommal párhuzamosan felgyorsult. Ahogyan a látásom fokozatosan romlott, a járásom is egyre bizonytalanabbá, egyre lassúbbá vált. Ez pedig együtt járt sajnos a súlynövekedésemmel. Felszedtem 20 kilót. Öreg térdeim már nehezen viselték el ezt a többletet, és mindkét térdemben fokozatosan kifejlődött az artrózis. Mivel addig kétszintes házban laktam – első, majd második feleségemmel –, az artrózis azt eredményezte, hogy az emeletre alig tudtam felmenni. A térdeim borzasztóan fájtak, úgyhogy már a sík, egyenes terepen is nehezen közlekedtem. Hát még a lépcsőn!
Elhatároztam, illetve második feleségemmel együtt elhatároztuk, hogy elköltözünk innen, és keresünk egy új házat magunknak, ahol sokkal könnyebben tudok majd közlekedni, és nem teszem ki magam a lépcsőn járás veszélyeinek.

Első feleségem halála után viszonyom a gyermekeimmel megváltozott. Különösen a kisebbik lányom vált egyre ellenségesebbé. Sehogy sem tudta feldolgozni édesanyja elvesztését. Hiába mondtam neki, hogy a rák ma még a gyógyíthatatlan betegségek kategóriájába tartozik.

Arról álmodtam, hogy valahova a Dunántúlra egy kis faluba költözünk, ahol nem dübörögnek éjjel-nappal az ablakom alatt az óriás, negyven tonnás kamionok. Már évtizedek óta álmodtam Édesanyám szülőfalujáról, ahol a gyermekkorom nagy részét is töltöttem. Álmomban gyakran felrémlett az anyai ház kertje, a lépcső, ahonnan egyaránt jó kilátás nyílt a kertre és az utcára. Ilyenkor az volt az érzésem, hogy talán Édesanyám hív haza, vissza az ősi fészekbe. Pedig tisztában voltam azzal, hogy már nem áll az anyai ház. Helyén egy új, egy modern épület áll. Mégis egyre idegenebbnek éreztem az akkori lakóházamat.

A 2010-es esztendő volt az a vízválasztó, amikor is rá kellett jönnöm arra, hogy tovább már nem vezethetem azt az alapítványt, amelyet 1994-ben alapítottunk első feleségemmel együtt abból a célból, hogy az egészségkárosodott képzőművészeknek kiállítási lehetőséget biztosítsunk az ország minden táján. Akkor még nem gondoltuk azt, hogy ez a program ilyen sikeres lesz, hogy 106 kiállításunk lesz. Hírt adott rólunk a rádió, a televízió és a sajtó.
De, mi a felszámolás ideje alatt sem pihentünk, mert vitt tovább a lendület. Több kiállítást is rendeztünk. Második feleségem nagy odaadással és szeretettel állt mellettem, és segített. Így sikerült kiállítanunk Erdélyben Nagybányán, Szlovákiában Tardoskedden Érsekújvár mellett, Gödöllőn a Művészetek Házában, illetve ugyancsak Gödöllőn a Mater Salvatoris Lelkigyakorlatos Házban, ahol a holokausztról tartottak egy nemzetközi konferenciát és az alapítványunk ott ad demostrandum* volt jelen a képzőművészeti alkotások révén.

2013-ban az alapítványunkat kérésünkre a bíróság végzéssel szüntette meg. Még ugyanebben az esztendőben meghívást kaptam a Szépművészeti Múzeum Tapintható tárlat című kiállítására, amelyet az esélyegyenlőség jegyében szerveztek. Ez a váratlan meghívás szinte teljesen felvillanyozott. Ott látni az én szobromat neves, közismert szobrászok alkotásai között! Ez nagy-nagy megtiszteltetés volt számomra. Ráadásul a Duna Televízió a megnyitón velem készített interjút.
Köztudott, hogy a Szépművészeti Múzeum Magyarország első számú galériája, kiállítóhelye, ahol a hallhatatlanok alkotásait szokták kiállítani. Érthető, hogy nagyon boldog voltam, hiszen a hazai kortárs művészek közül nagyon keveseknek adatik meg az a megtiszteltetés, hogy itt kiállíthasson.

2014 első felében több internetes oldalon meghirdettük eladásra az apai házat. De, a világgazdasági válság miatt az ingatlanpiac akkor szinte leállt. A tetejébe még az ingatlanárak is nagyot zuhantak. Olyan olcsón – mint abban az időben –, sem azelőtt, sem azóta nem lehetett házat venni. Több ingatlanforgalmazó sikertelen próbálkozása után 2015 januárjában vevő jelentkezett a házra. Akkor aztán felgyorsultak az események. Kezdődött a csomagolás.
A legtöbbet a szomszédasszonyunk segített – a férje meg az autónkat szerelte –, aki a feleségemmel együtt gondosan csomagolták a holminkat. Az ember csak ilyenkor döbben rá, hogy hosszú évtizedek alatt mennyi mindent is gyűjt össze. Mindenki szegénynek mondja magát, aztán ilyenkor derül csak ki, hogy tele van a pince, a padlás, a kamra mindenféle kacattal. Edények, porcelánok, ágyneműk, szerszámok, stb. stb. Aztán a közeli faluból jelentkezett segíteni egy másik házaspár is. Róluk eleinte azt hittük, hogy jó szándékú emberek. Később azonban – ahogy mondani szokták – kibújt a szög a zsákból. Költözésünk előtt két nappal megdöglött a családunk kedvenc kutyája a Pindúr, aki egy 2 éves német dog volt. Ő egy nagyon intelligens, segítőkész állat volt, akit szinte családtagnak tekintettünk. De ezt az „újdonsült barátunkat” ki nem állhatta. Ahányszor csak meglátta, mindig dühös morgásba tört ki, és nekem nagyon kellett arra vigyáznom, hogy neki ne ugorjon, és meg ne harapja őt. Hogy az a kutya megdöglött, nem a véletlen műve volt. Az állat előre megérezte, hogy rossz szándékú emberrel van dolga. Mi emberek, ahogy kikerültünk a természetes közegünkből és civilizálódtunk, fokozatosan elveszítettük ezt az érzékünket, ami bizony nagy kár!

Az új otthon megkeresése és megvásárlásával kapcsolatos bonyodalmak

Már szót ejtettem arról, hogy évtizedek óta Édesanyámról álmodok, és az anyai ház lépcsőjén ülök, és gyönyörködöm az utca és a kert látványába. Akkor én ezt úgy értelmeztem, hogy Édesanyám üzen, és haza hív.
2013 év elején átadtam Édesanyám szülőfalujának – vagy, ahogy akkor kifejeztem magam – az én választott szülőfalumnak – a Magyar Szent Korona autentikus zsűrizett másolatát. Akkor még úgy tűnt, hogy a faluban mindenki örömmel fogadta ezt az ajándékunkat, annak a bejelentésünknek pedig külön örültek, hogy mi is szívesen odaköltöznénk abba a kisfaluba, ahol Édesanyám született és meghalt.

A korona átadása

A Szent Korona másolatának átadására 2013. január elején került sor. Abból az alkalomból a falu nagy ünnepséget rendezett. Jelen volt az országgyűlési képviselő, a megyei önkormányzat elnöke, a megyeszékhely polgármestere, a közeli kisváros múzeumának igazgatója, a helyi polgármester, a polgármesteri hivatal dolgozói, valamint a község szlovákiai testvértelepülésének polgármester asszonya, és szinte az egész falu népe. A közjogi méltóságok beszédei után a helyi polgármester következett, aztán végül én is szót kaptam. Azután váratlanul megfagyott körülöttem a levegő. A szlovákiai testvértelepülés polgármester asszonya a beszédem után csak annyit mondott, hogy nagyon szépen beszél az ő papjuk is, de amit akkor tőlem hallott, örökre emlékezetes lesz számára. Én is éreztem, hogy nem beszélhettem nagyon rosszul, hiszen a közönség hosszú perceken át tartó vastapssal nyugtázta beszédemet.

Aztán úgy látszik, egyesekben feltámadt az irigység.

- Ha ez az ember ideköltözik, ő fogja osztani az észt! Gondoltál erre?

Persze a rossz nyelvek szerint a leghangosabb ezek közül a polgármester felesége volt. De, mi ezt nem hisszük el. Ugye?

Hazaérkezésünk után a feleségem telefonhívást kapott ebből a faluból. A polgármester legbelsőbb köreiből egy idős hölgy kereste, aki közölte vele, hogy:

- Ide már ne jöjjetek, mert itt már minden eladó házat megvettek.

Persze, mi ezt nem hittük el, és negyed óra alatt néhány telefon után megtudtuk az igazságot. A telefonálónak egyetlen szava sem volt igaz, mert egyetlen egy házat sem adtak el. Nekem nagyon fájt, hogy pont Édesanyám szülőfalujából, ahová ajándékot is vittem, kaptam a hátba szúrást. Az is világos volt előttünk, hogy a telefonáló megbízást teljesített. Ez a tervem tehát kútba eset. Következett az újra tervezés.

Ezután, bejártuk a fél Dunántúlt, hogy megfelelő házat keressünk, de azok az ingatlanok, amiket az ingatlanforgalmazók meghirdettek, csak fényképen néztek ki jól. A valóságban a legtöbbje lerobbant, lepusztult, málló vakolatú épület volt. Pl. az előszobának nem volt plafonja, vagy a fürdőszobában viaszosvászon volt kiszögezve a falra csempe helyett. Végül az interneten találtunk egy újabb hirdetést, amely egy négyszobás házról szólt és a fénykép szerint egész jó állapotban volt, és ráadásul Édesanyám szülőfalujában. De, amikor megláttuk a házat, elszörnyedtünk a látványtól. Egy összedőlő félben lévő házat láttunk, ahol a konyhának az ég kékje volt a plafonja. Az eladók látva, hogy mi ezt a házat ebben az életben nem fogjuk megvenni, felajánlottak egy másik házat, amelyet már három hónapja eladásra hirdettek az interneten, és javasolták, hogy tartsunk velük, és tekintsük meg azt a házat. Mondták, hogy kövessük őket, majd ők előttünk mennek kocsival és mutatják az utat. Így érkeztünk meg egy általunk addig teljességgel ismeretlen faluba. Bár soha ne tettük volna meg ezt az utat!
Ez a ház, amit ebben a faluban mutattak nekünk, látszólag rendben volt. Annál is inkább, mert lakott volt. Abból indultunk ki, hogy lakottan talán nincs annyira lepusztulva, mint az addig látott lakatlan házak.

Mielőtt azonban tovább mennék, egy fontos eseményről kell megemlékeznem. 2014. karácsonya előtt megjelent a negyedik önálló kötetem, ami egy verskötet Párbeszéd a csillagokkal címmel, amely az életemben megírt verseim színe-javát tartalmazza. Írásaim – verseim és novelláim – eddig 47 kötetben, azaz antológiában jelentek meg.

A fogyatékos alkotóművészek integrációjáért és az irodalmi munkásságomért 2000-ben Moszkvában Nemzetközi Filantróp-díjat kaptam, 2004-ben a Magyar Kultúra Lovagja lettem, és 2010-ben az Ombudsmantól, azaz Prof. Dr. Szabó Mátétól Ombudsmani Ezüst érmet, azaz Eötvös Károly díjat kaptam. Több hazai és nemzetközi irodalmi pályázaton első helyezéseket értem el, és különdíjakat kaptam. Ráadásul az Országos Széchenyi Könyvtár Elektronikus Könyvtárában is van az írásaimból egy netkötetem Beszélő kövek címmel. Ezt nem dicsekvésnek szánom, csupán azt szeretném elmondani, hogy az egészségkárosodott embereket – közöttük a vak embereket is – szereti a társadalom leértékelni, és úgy tekint rájuk, mint akik az ő nyakukon élősködnek. Ezt főképpen a legpallérozatlanabb iskolázatlanabb emberek hangoztatják, akik el is döntik a kocsmákban, hogy kit hagynának életben és kit nem.

Most pedig képzeletben lapozzunk 2015 februárjáig, foglalkozzunk a házvásárlással.
A Seres testvérek ketten vannak. Az idősebbet, a gazdagabbat Seres Lászlónak hívják, a fiatalabbat Seres Gábornak. A fiatalabb testvér nejével a vezérigazgató nővel borzasztóan irigyelte Seres László gazdagságát, mert a fiatalabb testvér masszív alkoholizmusa miatt gyakran váltogatta ugyan a munkahelyét, de a munkával töltött éveinek száma korához képest elhanyagolható. (Ifjabb Seres Gábor nejét azért neveztem el vezérigazgató nőnek, mert ő saját magát akkoriban így nevezte meg a Facebookon.)
Amint már ezt is említettem a feleségem és én azt tekintettük pozitívumnak a házzal kapcsolatban, hogy az lakott volt, amikor megtekintettük. Ránézésre megfelelőnek tűnt. Ezért párommal együtt úgy döntöttünk, hogy megvásároljuk a házat.
Az ideutazásunk előtt nejem előzetesen érdeklődött a közeli kisváros egyik központi helyén lévő szállodájában a szoba árakról. Mivel azok kedvezőnek tűntek nekünk, úgy gondoltuk, hogy a megegyezés után az éjszakát a hotelben töltjük. Seresék unszolására azonban ezt az estét itt töltöttük náluk. Amikor rámondtuk a házvásárlásra az Áment, Seresné vezérigazgató nő szemmel láthatóan felszabadult, mert az nagyon is szembetűnő volt, hogy nagy szegénységben élnek.
A vezérigazgató nő bíztatta a három gyermeküket, hogy holnaptól minden lesz! Akkor a gyerekek ugrálni, kiabálni kezdtek. Időközben ifjabb Seresné felhívta az idősebb Seres testvért, akiről előzetesen minden rosszat elmondtak: maffiózó, drogkereskedő a fiuk. Jelenleg külföldön él, hogy állítólag szerződéses katona, de nem biztos. Szóval Seres Lászlóval tudatták, hogy verebet fogtak, van vevő a közös házra. Az idősebb Seres testvér is nagyon megörült a hír hallatán. Ő is megérezte a pénz szagát, aki rögtön meg is beszélte az ügyvédjével, hogy másnap reggel 9 óra után találkozunk vele és az ügyvédjével az ügyvéd irodájában, és megírjuk az előszerződést. Én nagyon elcsodálkoztam azon, hogy vajon ki lehet az a Seres úr, akinek külön ügyvédje van? De hát Istenem! Gondoltam. Ez lehet a gazdagság mérvadója. Aztán beszélgetés közben ifjabb Seresék bemutatták a szomszédokat. Elsőként Sasszeméket. Elmondták, hogy van egy értelmi fogyatékos fiúgyermekük, akit vagy menhelyről hoztak haza, vagy a kórházból. Ezt pontosan ők sem tudták.
Másnap reggel az ügyvédnél találkoztunk az idősebb, gazdag Seres testvérrel, ahol megkötöttük az előszerződést, és mindegyik testvér kapott tőlünk foglalóként 1-1 millió forintot. Itt az idősebb Seres testvér nyomban biztosított bennünket arról, hogy ő majd mindenben segít, mert ő a környéken minden befolyásos emberrel kapcsolatban van, és bármit el tud intézni. Forduljunk csak hozzá bizalommal.
Ezt követően mi haza indultunk a régi családi házunkba. Ifjabb Seresné vezérigazgató nő odahaza is, meg az ügyvédnél is egyre azt hajtogatta, hogy ők a három gyerekkel majd kapnak egy lakást a Pistitől, akivel szoros barátságban vannak. Csak később derült ki számunkra, hogy a szóban forgó Pisti nem más, mint a helyi polgármester.

Amikor hazaértünk, harmadnapon én egy rejtélyes telefont kaptam. Ifjabb Seresné vezérigazgató nő őnagysága hívott, és közölte velem, hogy a férjével mégis úgy döntöttek, hogy a három gyerekkel azután is bent laknának a házban, miután mi kifizetjük a teljes vételárat, mi pedig meghúzhatnánk magunkat a nyári konyhában. Ezek a lakásmaffia módszerei – gondoltam én. Mi reszkethetnénk a nyári konyhában, részben a hidegtől, részben attól, hogy mikor jönnek ifjabb Seresék erőszakkal elvenni tőlünk a nyugdíjunkat, egy-két makarenkói pofon kíséretében. Nincs más hátra, gondoltam, felhívtam az ügyvédet, aki a szerződést készítette, és elmondtam neki mit mondott nekem az imént ifjabb Seresné a telefonban. Ezen az ügyvéd is megdöbbent és azonnal hívta az idősebb testvért, Seres Lászlót, aki egyből hívta a vezérigazgató nőt, mert sejtette, hogy ez az ötlet csakis az ő fejéből pattanhatott ki. Ezután ifjabb Seresné újból hívott és mindennek elmondott engem, hogy a „mi kis titkunkat”, ahogy ő kifejezte magát, elmondtam az ügyvédnek és rajta keresztül megtudta az idősebb tesó is. Megbízhatatlan, szemét alaknak tartott. Aztán mégis nagy dirrel-dúrral, többszöri halogatás után kiköltöztek a házból. Az ezt követő napon a 24 tonnás kamion megérkezett a házunk elé, és elkezdődött a berakodás.

Nekem időben gondoskodni kellett arról, hogy legyenek rakodók, akik a kamiont időben megrakják, sőt még arról is, hogy a rakodás idejére két polgárőr legyen a kocsi egyik illetve másik végénél, és irányítsák a forgalmat. Nem is volt semmi baj. Reggel hattól – délután kettő óráig a kamion rakodása befejeződött. Ekkor a mi ún. jó barátunk megjelent a kocsinkért, és azt elvitte, úgymond egy kis időre, mert neki még intézni valói vannak, mielőtt utánunk jönnének.
Ez a rövid idő kb. három óra hosszat tartott. Aztán széles mosollyal visszahozta a kocsinkat, így mi is elindulhattunk a kamion után. Látva, hogy nem érjük utol a kamiont, felhívtam ifjabb Seresnét – akivel egyébként is állandó telefonösszeköttetésben voltam –, és arra kértem őt, hogy mivel a kamionnal együtt mi nem tudunk megérkezni, kezdjék meg a lerakodást, de vigyázzanak mindenre, hogy lehetőleg a rakodás során semmi kárunk ne legyen. Seresné ezt nagyon megígérte, hogy nem lesz semmi baj, nyugodjak meg, ők majd felügyelik a rakodást. Talán mondanom sem kell, hogy ebből semmi sem lett. A rakodás ideje alatt ki sem mozdultak a lakásból. Akkor még nem tudtam, hogy az a bizonyos három órás késés nagyon sokba fog nekem kerülni!

De, nézzük csak sorba az eseményeket!
Mire megérkeztünk az új lakóhelyünkre, a rakodás már javában folyt. Már nagyjából a fele holmit lepakolták. Egyetlen reflektor világította be, úgy ahogy az egész udvart. Ennek fényében pakoltak le a rakodók. Elsőnek az tűnt fel, hogy ifjabb Seresék ahogy megérkeztünk, pánikszerűen távoztak. Arra hivatkoztak, hogy a gyerekek fáznak, és álmosak. Az is megdöbbentett bennünket, hogy a rakodók arról beszéltek egymás közt, hogy:

- Mennyi pénze lehet ennek az öreg faszinak, hogy ekkora kamionnal költözik?!

Feleségem oda is szólt nekik:

- Igazuk van! Sokkal egyszerűbb lett volna nekünk is az üres sörös dobozokat arrébb rugdosni, mint könyveket vásárolni, és cipelni!
Erre elhallgattak.
Valószínű a vezérigazgató nő informálta rólunk a rakodókat. Jókora késéssel megérkeztek az ún. „jó barátaink” is. Kifizettük a rakodókat, akiktől megkérdeztem hányan rakodtak? A szószólójuk azt válaszolta, hogy öten. Még egyszer megkérdeztem:

- Akkor más nem segített?

- Nem! – válaszolta a szószóló

A kamion távozása után kimentünk az udvarra. Óriási meglepetés várt ránk. A Sasszem szomszéd felhívta a figyelmünket, hogy a szemetet szedjük össze az árokból. Kiderült, hogy a szemét alatt azokat a plédeket értette, amelyekbe a szobrok gondosan be voltak csomagolva.
Innentől kezdve már rosszat sejtettünk. Körül néztünk az udvaron, már amennyire a gyér világítás azt lehetővé tette. Ekkor döbbentünk rá arra, hogy az egész udvar tele volt a szobraim apróra tört darabjaival. Törött márványdarabok mindenütt. Volt, amelyiken sáros bakancs nyomok is voltak.
Másnap korán reggel felzörgettek minket ifjabb Seresék. A vezérigazgató nő volt a leghangosabb, aki megvételre kínálta nekünk a fagyasztószekrényét és a konyhai szagelszívóját, ami itt maradt még a lakásban. Mondanom sem kell, hogy nem vettük meg tőle egyiket sem! Megmutattuk neki, hogy mit műveltek a pakolásnál az emberei.
Megjegyzés: Azért az ő emberei, mert ők szerezték a lerakodáshoz az embereket, mivel mi rajtuk kívül itt senkit nem ismertünk. Egyébként is így egyeztünk meg Seresékkel.

A vezérigazgató nő csodálkozást mímelt, és nem mert senkinek sem a szemébe nézni. Persze, ha a kamionnal együtt indulhattunk volna mi is, mindez a kár nem következik be.

Reggel a kamrákat megnézve még cifrább világ tárult a szemünk elé.
Darabokra, miszlikre tört szobormaradványok borították a padlót. Azt egyértelműen ki lehetett zárni, hogy véletlenül tört össze valami, mert a szobrokon kívül semmi, de semmi nem tört össze!
Az ún. „jó barátokkal” jegyzőkönyvet készítettünk arról, hogy a szobrokat milyen állapotban találtuk. A maradványokat összesöpörtük, de világossá vált előttem, hogy ezeket a szobrokat nem lehet többé rekonstruálni.
Bármilyen hihetetlen is a kedves olvasónak, de ezek a szobrok zsűrizett alkotások voltak. A Képzőművészeti Lektorátus zsűrizte le őket.

Sor került a végleges adásvételi szerződés megkötésére.
Akkor én úgy döntöttem, hogy a vételárból ötszáz ezer forintot visszatartok ifjabb Seresék terhére, hogy azokat a szobraimat, amelyeket egyáltalán még lehet, megpróbáljam rekonstruáltatni belőle. De ifjabb Seresék, különösen Seresné ebbe nem ment bele. Fizetési meghagyást adtak ki ellenünk, hogy az időközben ügyvédi letétbe helyezett ötszáz ezer forintot azonnal fizessük nekik meg. A fizetési meghagyásnak ellentmondtunk, mert elhittük azt, amit évtizedekkel korábban az egyetemen az igazságszolgáltatás pártatlanságáról és igazságosságáról tanultunk. Ezután per következett.

A per

Néhány helyi ember tanácsára egy idős ügyvédnőt fogadtunk, hogy a per során képviseljen bennünket. Róla azt mondták, hogy körömszakadtáig védi a védence érdekeit. A perre a kis értékű perek kategóriájában került sor, amelyet ki tudja mikor hoztak be egy reform során, hogy ezzel a külön eljárással gyorsítsák a szerintük kis értékről szóló pereket. De, ez a formula csupán a felperesnek kedvez. Neki van minden aduász a kezében. Ő dönti el, hogy az alperesnek melyik tanúját fogadja el, és melyiket nem. Így azokat, akikkel bizonyíthattam volna az igazamat, a felperes ügyvédje nem engedte beidézni és kihallgatni.

Maga a per úgy kezdődött, hogy a bíró a felperest a nevén szólította.

- Felperesként jelen van Seres Gábor!

Aztán felém fordult, és rám förmedt:

- Hát maga ki?

Engem egy kissé mellbe vágott ez a fajta megszólítás. Most mutatkozott be a helyi járásbíróság – gondoltam én, de megválaszoltam a kérdését.
Ezután a feleségemhez fordult a bíró:

- És maga?

Ő is elmondta, hogy kicsoda, és ezzel kezdetét vette a tárgyalás.

Azt még el kell mondanom, hogy a felperes ügyvédje ügyvédi talár helyett szinte köldökig dekoltált nyári ruhácskában jelent meg, amitől a bíró is megzavarodott, mert egy ideig nem értettük azt, amit mond. Majd a bíró néven szólította a felperest:

- Mondja Gábor! Valóban össze voltak törve azok a szobrocskák?

- Áh! Dehogy! – felelte a felperes.

- Na, ugye? – nyugtázta a bíró.

Az első tárgyalás befejezése előtt pár perccel a bíró összegezte a per tanulságait:

- Úgy látom, hogy 70-30 %-ban a felperes áll nyerésre!

Látva a bíró hozzáállását, úgy döntöttem, hogy elfogultsági kifogást nyújtok be a helyi bíróságon a tárgyalást vezető bíró ellen. Erre az ügyvédnőnk rémülten bejelentette, hogy akkor ő nem képviselhet minket, mert ő ettől a Járásbíróságtól kapja a munkáját és a kenyerét.

Ugye, mondanom sem kell, hogy az elfogultsági kifogásomat a bíróság elutasította.
Leszűrtem azt a tanulságot, hogy itt a peres felek nem számítanak, csak a mundér becsülete!!!
Egyszerűbben szólva, széllel szemben nem lehet…

Egyedül maradtunk feleségemmel együtt a felperessel és annak kirendelt ügyvédjével, aki a következő tárgyaláson előadta nagy tudását. A tárgyalások során az ifjabb Seresék ügyvédnője – aki korábban pedagógus volt – azon nevetgélt, hogy lehet egy vak embernek zsűrizett szobra? Ki hallott már ilyent? Akkor vált világossá előttem, hogy a hölgy miért is hagyta ott a tanári pályát!
A görögök azt tartották a pajdagóguszról, ami mai fordításban pedagógust jelent, hogy a hívatások közül a legelső, mert az ő kezükben van az ifjúság nevelése.
Aztán jött a sorban a filozófus, a pap, és a művész. Ez volt a négy legszentebb hivatás. De hát ahhoz, hogy valaki pedagógus lehessen, elsősorban szívének és lelkének kell lenni neki.
De, az ügyvéd nőnek csak bizonyítási vágya volt, mert ő „VALAKI” akart lenni. Azért is végezte el a jogi egyetemet, hogy érvényesüljön, és tartsanak tőle.

Először is szerinte nekem nem is voltak zsűrizett szobraim. Ott volt ugyan a bíróság asztalán a tanúsítvány a zsűrizésről, de ez semmit nem számított. Aztán előadta, hogy a szobrok nem is márványból készültek, de ha mégis, akkor a márvány puha kő. Én erre megpróbáltam elmondani, hogy Michelangelo Dávid című márvány szobra már ötszáz éve áll azon a helyen, ahová azt a művész állította. Ráadásul Rómában több mint kétezer éve állnak az Angyalvár, azaz a volt császári palota kertjében lévő szobrok. Aztán jött az újabb hazugság.
Ezek a szobrok biztos akkor törtek el, amikor bepakoltuk őket a kamionba. Ezt a kamionsofőr megcáfolta, mert elmondta, hogy azok nagyon is jól be voltak csomagolva, és ő pakolta be azokat a kamionba.

Ekkor jött az ügyvéd nő újabb meséje: „amikor a kamion megérkezett, és kibontották, látták, hogy abban minden össze-vissza van borulva”. Ezt megint megcáfolta a kamionsofőr, amit aztán a felperes is elismert. A legnagyobb hazugság a per során nem közvetlenül a kedves ügyvédnőtől származik, hanem a felperestől. Ezeket a szobrokat bizonyára én törtem össze az éjszaka leple alatt, csakhogy szívassam a szegény három gyermekes családot. Bár a bíró úr már az első tárgyaláson mennydörögte, hogy „itt hazudni nem szabad”, mert ő szigorúan megbírságolja azt, aki hazudik, de ezek a hazugságok elszálltak a kedves bíró úr füle mellett.

Időközben váratlan segítséget kaptam a gödöllői Királyi Kastély muzeológusától – akinek elpanaszoltam mi történt a szobraimmal –, ő azonnal a budapesti Képzőművészeti Egyetem Szobrászati Tanszékének restaurátorához fordult, hogy legyen a segítségemre. A Királyi Kastélyban jól ismertek engem, mert ott kétszer is kiállítottam. A restaurátor megállapította, hogy a szobraimat erős külső hatás érte, amit az is bizonyít, hogy a szobrok nem az illesztéseknél, hanem a homogén anyagnál törtek el. A bíró úr a restaurátori szakvéleményt és az un. „jó barátokkal” készített tanúvallomást lesöpörte az asztalról. Tanúként viszont meghallgatta Sasszeméket, akikkel akkor már perben és haragban voltunk. Hiába tiltakoztam. A tárgyalás végén a bíró háromszor is megkérdezett engem, hogy „van-e az alperesnek valamilyen kérése?” Amikor elkezdtem mondani, hogy „Igen!” Azonnal félbeszakított, hogy „elutasítom!” (Szórakozott velem a Tisztelt Bíró Úr!)

Aztán megszületett az ítélet. Már nem lepett meg, hogy a bíró úr mindenben bennünket marasztalt el. Így az ügyvédi letétbe helyezett ötszázezer forintot ki kellett fizetnem a felperesnek...
A tárgyalás befejezése után 10 perccel a bíró úr már hozta is az emeletről a több oldalas ítéletet, legépelve. lepecsételve, aláírva. Én pedig elcsodálkoztam azon, hogy a bíró úr milyen ügyes és gyors! Vagy ez az egész már előre le volt gépelve? Akkor mire volt jó a harmadik tárgyalás, ha az ítélet már kész volt? Erről azonnal a Tanú című film jutott eszembe. De, elhessegettem magamtól ezt a gondolatot, hiszen már 2016-ot írunk, és egy független magyar bíróságon vagyunk.

Ezek után én csak álmodhattam arról, hogy nekem korábban szobraim voltak, hogy azokkal bejártam a fél világot, hogy azokkal különböző sikereket értem el, hogy azokkal díjakat, sőt, nemzetközi díjat is nyertem!!!
Ideje felébrednem!

Közvetlen a tárgyalás után még egy meglepetés várt minket. Amikor a tárgyalást követően kiléptünk nejemmel a bíróság épületéből, megjelent az idősebb Seres úr is. Akik addig ifjú Seresékkel mindennek elmondták egymást oda-vissza, vissza-oda, most szemmel láthatólag a legnagyobb egyetértésben együtt autókáztak el, hogy együtt megünnepeljék a győzelmet. Ja, kérem: tempora mutantúr eszt (változnak az idők).

Sasszem úr, és „kedves” felesége, arany szájú Rikács Izabella,
ahogy később elneveztem őket, a Sátán földi helytartói

Sasszemék a mi szomszédaink. A nevüket onnan kapták tőlem, hogy állandóan megfigyelés alatt tartanak minket. Sasszem úr leskelődik, Rikács Izabella hallgatózik. Ezért télen-nyáron az összes felénk néző ablakuk nyitva van. Az idén egy alkalommal Sasszem úr még azt is megtette, hogy felmászott a saját melléképületének a tetejére, hogy onnan figyelhesse meg feleségemet és a két unokánkat, akik hangos nevetgélésükkel vonták magukra Sasszemék figyelmét.

Pedig, amikor ideköltöztünk, másnap reggel a feleségem az ország legfinomabb kenyeréből és fagyasztott gyümölcsökből álló ajándékot vitt át nekik. De már akkor nap délután mégsem fogadták a nejem köszönését. Ha Sasszem úr kerékpárral megy előttünk, majdnem leesik arról, annyira les minket. El nem tudom képzelni, hogy mire kíváncsiak Sasszemék? Talán annyira szépek lennénk?

Aztán azt vettük észre, hogy akik korábban egyszer-kétszer segítettek nekünk valamilyen munkát elvégezni, szép lassan elmaradoztak. Hiába telefonáltunk nekik, válaszuk az volt: nincs időnk, nem érünk rá. A vége az lett, hogy már a telefonhívásunkat sem fogadták. Kezdett gyanús lenni a dolog, mert el nem tudtuk képzelni, hogy ki jár ilyen sikerrel közben az „érdekünkben”?

2015. májusában ifjabb Seres Gábor és neje, a vezérigazgató nő kitalálták, hogy a gyerekeik sírnak azért a kutyáért, amelyet nekünk úgymond ajándékba adtak, amikor a közeli kisvárosba egy panelház nyolcadik emeletére költöztek albérletbe innen a házból, amit nekünk eladtak, és a kutyát oda már nem vihették. Ez a kutya különben is púp volt a hátunkon, mert valami baja volt. Már azon gondolkodtunk, hogy állatorvost hívunk a kutyához, amikor Seresék megjelentek. Azt hitték, hogy ezzel is bosszantanak bennünket, de mi örömmel kinyitottuk először a nagykaput, majd a kiskaput, hogy menjen a kutya Isten hírével, vigyék csak. De, a kutya a lábam elé feküdt, és nem tágított. Hiába küldték be a gyerekeket érte, a kutya egyetlen fejmozdulattal lerázta magáról a pórázt és nem akart velük menni. Úgy látszik Sereséknél olyan jó dolga volt, hogy inkább minket, idegeneket választott. Odáig fajult a dolog, hogy már több felnőtt és gyerek is bent futkosott az udvarunkon, és kergették a kutyát, de az mégsem akart velük menni. Akkor aztán ifjabb Seres Gábor – szokása szerint „szín józanul” – hozzákezdett az én gyalázásomhoz. Hogy én egy vén beképzelt, nagyképű majom vagyok, aki a kutyát megetettem valamivel és azért nem akar velük menni. Így – tőle megszokott intelligenciával – köszönte meg, hogy a kutyájukat több mint két hónapon át ingyen etettük. Ekkor ők már a második albérletben egy közeli faluban laktak, ahová a kutyát akarták vinni.

Tehát a kutya nálunk maradt az első sikertelen próbálkozásnál. Másnap kora reggel arra ébredtünk fel, hogy Sasszemné Rikács Izabella torkaszakadtából ordít, hogy ő majd elmegy a jegyzőhöz, mert nem lehet egy dolgozó nővel úgy kibaszni, mint ahogy mi velük szórakozunk. Hát, kiderült, hogy a kutya – amit addig soha nem csinált – valahogy kikaparta a kerítés alját és átment az ő kertjükbe. Amikor hátramentünk a kertünkbe, mi is nagyon meglepődtünk. Mert rengeteg fánk átvándorolhatott Sasszemékhez, mert az odavezető út végig ki volt rakva a mi fánkkal, amely akkor még halomban állt az udvarunkon. Most értettem meg, hogy a fánk azért fogyott ilyen gyorsan, mert két háztartáshoz túl kevés volt. Mindezek ellenére még Sasszemnének állt feljebb. De ez neki nem volt elég. Amikor még aznap délben a kisvárosból hazaértünk, Sasszemné már várt bennünket az utcán és ugyanazt a szöveget üvöltötte teljes hangerővel, amit előtte nap ifjabb Seres Gábor „teljes józansággal”. Kezdett a dolog gyanús lenni. Szóval ezek között egy szövetség kötődött? A hátunk mögött és ellenünk? Akkor még nem volt előttünk világos a szövetség célja, de a megléte már bizonyosságnak tűnt. Nekünk abszolút szokatlan volt az ilyen szomszédi magatartás. Főleg azok után, hogy részünkről ennek előzménye nem volt. Sasszemék jól tudták, hogy a kutya nem a miénk, ennek ellenére Sasszemné nyilvános műsort adott az utca népének. A célja az volt vele, hogy minket lejárasson mindenki előtt. Pár nap múlva megérkezett a gazdag Seres tesó, a közeli kisváros állatmenhelyének néhány dolgozójával és a kutyát elvitték tőlünk.

Ahogy a nyár előre haladt, és egyre melegebb lett, aranyszájú Rikács Izabella egyre gyakrabban hallatta a hangját. Az utcáról a kapunk fölött kedvesen besziszegte, hogy:

- Látom, alig bírsz már járni. Előbb megdöglő, mint mi!

Mi igyekeztünk nem odafigyelni rá, de továbbra sem értettük, hogy mire ez a nagy ellenségeskedés? Miről is van szó? Nyilvánvaló volt az, hogy az ifjabb Seresék a három gyerekkel gyakran jártak Sasszeméknél, ahol szíves fogadtatásban részesültek. Minden látogatásuk után Rikács Izabella hangja egyre erősebb lett.

- Ne féljetek! Majd én elbánok ezekkel! – ezen szavakkal búcsúzott szinte minden alkalommal Sereséktől.

Hogy miért is kellene neki velünk elbánni, azt nem mondta.

Seresék a ház vételárát hamar elköltötték, és már megint olyan szegények lettek, mint korábban.

Abban az időben zajlottak nálunk a nagy házfelújítási munkálatok. Az itt dolgozó emberek nem értették, hogy Sasszem úr miért lesi őket olyan árgus szemekkel? Akkoriban mi még azt hittük, hogyha majd az emberek megismernek bennünket, nem leszünk annyira elszigetelve. Utólag bevallhatom, hogy tévedtünk.

Szeptember 18-án úgy látszik Sasszemnének elgurult a gyógyszere, vagy a vezérigazgató nőtől újabb megbízatást kapott, de kifutotta legjobb formáját.
A dolog úgy kezdődött, hogy pár hónappal korábban egy komondor kölyökkutyát vásároltunk, amely hónapokig a hátsó udvarba volt bezárva, Rájöttem arra, ha ez a kutya felnő, ránk nézve lesz a legveszélyesebb, és ezért elkezdtük az első udvarba előre engedni, hogy kezes legyen. Becéztük, beszéltünk hozzá.
Ám egy este a szemben szomszédunkban a szokásos esti traccsparti kissé hangosabbra sikeredett, mint korábban, olyannyira, hogy mindegyik igyekezett a másikat túlkiabálni. A mi kölyökkutyánknak ez szokatlan volt, és elkezdte a traccsparti résztvevőit ugatni. Közöttük volt Sasszemné, Rikács Izabella is. Az egyik szomszéd hölgy, ráordított a kutyánkra:

- Fogd be a pofádat te rohadt dög!

Én éppen kint ültem a teraszon, és csak éppen annyit vetettem közbe, hogy:

- Pont maguk beszélnek, amikor Önöknek három kutyájuk van? Az egyik pedig rendszeresen kijár az utcára és lehúzza az erre járó bicikliseket?
Ezt, Rikács Izabella már nem tűrte szó nélkül:

- Má megin magának jár a pofája? Azzal a nagy jogász eszive?

Nagyon irritálhatja őt az én doktori címem!
Erre a szomszéd kis hölgy elkezdte a szerepeket osztani.

- A szomszéd kutyája ugathat, a másiké is ugathat, a mieink is, de ezeké ne ugasson!

Amikor mindezt a polgármesternek elmeséltem, nagyot nevetett, és elmondta, hogy okafogyott ez a szöveg, mert a hölgy már nem dolgozik náluk. Több hivatali dolgozó is megjegyezte, hogy hál’ Istennek!

Ekkora észbeli fölényt tapasztalva a hölgyeknél, én úgy döntöttem, hogy jobb lesz, ha bemegyek. Így is tettem. A feleségem éppen a harmadik szomszéd udvarában beszélgetett, amikor meghallotta Rikács Izabella semmi mással nem összetéveszthető orgánumát.

- Úgy látszik, már megint a férjemet bántják! – szólt, és lassan hazafelé indult.

A feleségemet látva a „kedves” Rikács Izabella, őt is szeretettel fogadta:

- Csak menj haza! Majd beugrok a kerítésödön a nagyfejszével, szétvágom a kutyád fejit, meg a tieteket is! Különben is vidd be a szobádba a kutyádat is, aztán basszál vele.

Feleségem beszólt nekem, hogy menjek ki a magnóval. Én akként cselekedtem, és hallgattam a hölgyek beszédét, mert hát a diskurzus természetesen rólunk szólt.
Oda szóltam hát Rikács Izabellának, hogy:

- Hangosabban mondja, hogy fel tudjam venni a magnóra!

- Tudja mit? Kinyahassa a valagamat maga is, meg a kutyájuk is! – volt rá Rikács Izabella válasza.
Aztán elkezdett mindennek lehordani engem.

- Maguk úgy menekültek ide, mer onnan menekűni kellett, mer bünük vót. Ott is így beszétek a szomszédda, mint velem. Mert ki beszél így a szomszédda, mint maguk?

Én nevetve megjegyeztem:

- Hát, én magukkal eddig egy szót sem beszéltem, de nem is fogok!

- Vögye csak fő nyugottan! Fizesse ki a férjemet. A nyocezer forintyát, mer ott vót magukná és segített a rakodásba.
Ekkor esett le nálam a húsz fillér. Az öt rakodómunkástól akkor megkérdeztem, amikor a kamiont lepakolták, hogy:

- Magukon kívül volt-e még valaki, aki segített?

Azt válaszolták, hogy: Nem! Csak ők voltak öten.
Akkor vajon mit csinált a kedves szomszéd?

Azt láttuk, hogy ott sündörgött az emberek között, de dolgozni nem láttuk őt. Mégis mit csinálhatott? Hacsak nem ő törte össze a szobraimat? Ez így nagyon is logikusnak látszik. Most értettem meg igazán Sasszemné Rikács Izabellának azt a mondását, hogy:

- Addig nem nyugszok, amíg a házat vissza nem juttatom azokhó, akiktű ezek elcsalták!

Ezek mi lennénk. Szóval megáll a „Szent Szövetség”!
Az egyik összetöri a szobraimat megbízás alapján. Ezzel zsarolhatóvá válik. Számunkra elviselhetetlenné kell tenni az életet. Ez Sasszemék feladata, hogy kénytelenek legyünk a házból kimenekülni, hogy ifjabb Seresék diadalittasan visszaköltözhessenek. Most már vissza lehetett gombolyítani a szálakat. Amikor kiderült, hogy a Pisti mégsem ad lakást ifjabb Sereséknek, akkor nagy pánik törhetett ki közöttük. Azért hívott fel telefonon engem a vezérigazgató nő azzal, hogy ők továbbra is a házban maradnának. Amikor én ezt a felvetését elutasítottam, és felhívtam az ügyvédet, ő pedig az idősebb Seres testvért, arról volt szó, hogy ha ifjú Seresék magatartása miatt meghiúsul a ház eladása, akkor kettejüknek négy millió forintot kell nekünk vevőknek visszafizetniük. És, mivel az ifjabb Seresék a foglalót, az egy millió forintot – napok alatt eltapsolták, az idős Seres testvér nem akart helyettük is fizetni, vagyis a négy millió forintot. Tehát a vezérigazgató asszonyéknak mindenképpen ki kellett innen költözni. Ő pedig elhatározta, hogy ide pedig vissza fog költözni, minden áron, mégpedig úgy, hogy egy fillérjükbe sem fog kerülni. Ehhez kellett a Sasszem család, akikkel, amíg itt laktak folyamatosan ölték egymást, de jobb távolról szeretni, mint közelről gyűlölni egymást – gondolták – miután Sasszem úr összetörte a szobraimat. Ezek után kénytelen volt tovább játszani a vezérigazgató asszony által kiosztott szerepet, hogy bennünket kiüldözzenek a házunkból. Ez a szerep Sasszemné Rikács Izabellának nagyon is kedvére van. Ha bárkit be kellett mocskolni, ő ezt rendkívül szívesen vállalta, és profi módon csinálta. Most már napirenden voltak a mocskolódások.
Reggel, este, utcán, vagy a nyitott ablakon keresztül ömlött a mocsok. Véleményem szerint annyi mocsok ömlött ki az arany száján, amivel egy regionális szennyvíztisztítót meg lehetne színültig tölteni.

Közben egyre másra érkeztek hozzánk azok az információk, hogy Sasszem úr áll a mögött az akció mögött, amely oda vezetett, hogy azok az emberek is elmaradoztak tőlünk, akik korábban rendszeresen idejártak. Kinézte magának azokat az embereket, akik itt nálunk dolgoztak, aztán – mivel ő hordja a faluban a reklámokat – felkereste őket, és elbeszélgetett velük, hogy mi senkinek nem fizetünk, neki is tartozunk, és mindenkinek tartozunk a faluban. Az Önkormányzat embereit, akik havonta az utcán a házunk előtt levágták a füvet – természetesen az Önkormányzat részünkre azt kiszámlázza – megkérdezte Sasszem úr, hogy ezek előtt miért vágják le a füvet.
A közmunkások válasza erre az volt:

- Mert megfizetik.

Ha ezek után bárki is kételkedne a „Szent Szövetség” létezésében Sasszemék és ifjabb Seresék között, a szeptember 18-i nagy cirkusz után megjelent ifjú Seresné és odakiáltott Sasszeméknek:

- Hallottam mi történt tegnap este. Fasza gyerekek vagytok!

2015. november utolsó napjaiban ismét kitört a Vezúv, azaz az aranyszájú Rikács Izabella.

Itt a helyi pék a frissen sütött kenyeret és egyéb pékárút reggelente kihordja a faluba, hogy aki nem tud a boltig elgyalogolni tudja ezeket megvenni. Ez a szállító kocsi minden reggel a házunk előtt áll meg, és a közelben lakók odamennek vásárolni a kocsihoz. Mi pont akkor keltünk fel, amikor a kocsi előttünk megállt. Az előszobánkban kortyolgattuk a finom, reggeli kávénkat, amikor meghallottuk Rikács Izabella mással össze nem téveszthető hangját és „kulturált” beszédmodorát. Felfigyeltünk a nagy hangoskodásra és egy kicsit kinyitottuk az ajtót, hogy tisztábban, érthetőbben halljuk a „művésznő” minket gyalázkodását.

- Ezök, úgy gyüttek ide, hogy menekűni köllött nekik. Ott is rosszú viseködtek a szomszédokka.

Megjegyzem, hogy a korábbi lakhelyünkön annyira rosszban voltunk a szomszédainkkal, hogy pl. az egyik szerelte állandóan a kocsinkat, a másik szomszédunk pedig egy gimnázium volt, ahol a két lányom is érettségizett.

- Nagy bűnük vót ezeknek! Be tudom bizonyítani! Be tudom bizonyítani!

Ilyenkor, mikor ezt kiabálja, hogy be tudom bizonyítani, szinte az egész teste megfeszül.
Erről a nőről az a véleményem, hogy ő azt tartja igazságnak, amit hazudik.

Egy magányos hölgy lakik velünk majdnem szemben. Lídiának hívják, és a közeli kórházban, mint Lidi nővér dolgozik. Rikács Izabella hozzáment, ölelgette, simogatta és arra próbálta őt rávenni, hogy legyen a tanúja. De, mert a nővér erősen húzódozott, valószínű nagyon is ismeri Rikács Izabellát, hirtelen kitalálta a következőt:

- Amikor Te a nyáron ott vótá ezökné, a te hangodat is fővették ám. Én be tudom bizonyítani. Hallottam a fővételt.

Amikor én tavaly szeptember 18-án felvettem Rikács Izabella hangját, előre figyelmeztettem, hogy hangfelvétel készül, és kértem, hogy éppen ezért hangosabban beszéljen. Ő erre akkor azt válaszolta:

- Vögye csak fő! Vögye csak fő nyugodtan!

Elképzeli kedves olvasó, ha én a nővér hangját felvettem volna, éppen Rikács Izabellának játszom le, annak az embernek, akivel ittlétünk óta haragban vagyunk?
A nővér a nyáron kapcsolatfelvétel céljából átjött hozzánk. Jót beszélgettünk, és távozott. Miután Sasszemné azt mondta neki, hogy be tudja bizonyítani, mert hallotta a felvételt, dühösen berontott hozzánk és vérben forgó szemekkel kérte, szinte követelte, hogy adjuk elő az ő hangfelvételét. Én közöltem vele, hogy csak azt tudom előadni, ami létezik, de mivel róla semmiféle felvétel nem készült, tehát nem tudom előadni. Erre körbeforgott a lakásban és gyorsan elment. Azóta már tovább adta, közvetíti mindazt, amit Sasszemné mond, hogy én mindenkinek felveszem a hangját, aki hozzánk jön.
Én a magnetofont nem ilyen célból tartom, hanem mert sokat írok. A magnóra felvett anyagot a feleségem írja a számítógépbe.

Két nap múlva itt helyben is kiállítást rendeztünk. A kiállítást a polgármester nyitotta meg. A megnyitón legalább ötvenen voltak. Ezt itt nagy sikernek lehet mondani. Még Sasszem úr is megjelent a megnyitón. Abban reménykedtem, hogy talán ezután megváltozik a helyzet, és a község befogad.

Per rágalmazásért

Sasszemné Rikács Izabellát a szeptember 18-i cirkusza miatt feljelentettem a Járásbíróságon rágalmazásért és becsületsértésért.
A békéltető tárgyalást nem a bíró vezette le, hanem a bíróság titkára, akinek az első megmozdulása az volt, hogy Sasszemnéhez rohant és rögtön ajnározni kezdte őt.

- Jaj, nehogy rosszul legyen! Tudom, hogy maga cukros. Vigyázzon! Vigyázzon!

Én halkan és nyugodtan közbeszóltam, hogy:

- Bocsánat, de nekem a közelmúltban szívinfarktusom volt, szívkatéterezést végeztek rajtam a megyei kórházban, és stent ültettek a koszorúerembe - de a hölgy ezt meg sem hallotta, csak odarohangált Sasszemnéhez, hogy:

- Jaj, néni nehogy rosszul legyen az Istenért. Jaj! Jaj! Jaj!

Megértettem, hogy nekem ezen a bíróságon ebben a perben sincs keresni valóm.
Ezen a békítő tárgyaláson Rikács Izabella úgy viselkedett, mint egy dacos óvodás.

- Tiltakozom! Tiltakozom! Tiltakozom!

Miközben a titkár bíztatta őt, hogy tegyen feljelentést, azaz viszonvádat ellenünk. Ezt meg is tette. Ma sem értem, hogy mi a viszonvád? És miben vagyok én bűnös? Ugyanis Rikács Izabella mocskolt bennünket utca hosszat hónapokon keresztül. De ezzel a gesztussal helyzetbe hozta Rikács Izabellát, engem pedig vádlottá degradált. Betartotta a törvényesség látszatát, azaz a törvény betűit, a törvények szelleme nélkül!

Jött a második tárgyalás.
Ezen Sasszemné Rikács Izabella új szerepben mutatkozott be. Mint egy betojt kis nyuszi. Olyan halkan beszélt, hogy alig lehetett hallani.

- Igen is bíró úr! Úgy van bíró úr!

Kár, hogy ebből a nőből nem színész lett. A legfrusztráltabb a teremben a bíró volt. Mindjárt az elején rám förmedt, hogy én csak akkor beszélhetek, ha ő szólít. A saját peremben, amit én indítottam el, nem beszélhetek? Mielőtt egy szót is szóltam volna, a bíró úrnak máris a bögyében voltam. Még a legelvetemültebb gyilkos is több jogot kap a tárgyalásán, mint én.

Aztán a tárgyalás végén a kedves bíró úr hozott egy csodálatos végzést. Sasszemnét és engem is elmeorvosi vizsgálatra küldött. Hát mi más lehet egy többkötetes író, mint bolond. Ha az ember a bírósághoz fordul, mert sérelem érte, akkor a bíróság első dolga, hogy porig alázza őt. Ráadásul bolondot csinál belőle, mert vele fizetteti meg az elmeorvosi vizsgálat költségét is. Szerintem a bírók sok esetben visszaélnek ezzel a jogukkal és a számukra kevésbé szimpatikus felet megszégyenítik. Így nem a valódi tényállás, hanem szimpátia alapján mondják ki a verdiktet. Emberek vagyunk. Mondhatnánk, csakhogy a felesleges elmeorvosi vizsgálatok nem csak megszégyenítőek az ügyfélre nézve is, hanem felettébb költségesek is. Hogy ki a szimpatikus fél, arról a bíróság sok csatornán keresztül tájékozódhat. A tájékoztatásban a legnagyobb szerepet a pletyka játssza. Vannak szájak, amelyek mindig jól értesültek, és vannak fülek, amelyek jól hallanak.
Hogy honnan is veszem mindezt?
Onnan, hogy amikor az ellenfelemet már a békítő tárgyaláson az eljáró hölgy pártfogásba vette a cukra miatt, én pedig beszélhettem, amit akartam. Mánus mánum labat est. (Kéz kezet mos.)
Szóval, ha valakit egy bolond állandóan megszégyenít az utcán, akkor a Tisztelt Bíróság hoz egy végzést, amely szerint az elmeorvos állapítsa meg, hogy ki a normális és ki a bolond, mert azt fogja megbüntetni, aki beszámítható. Ezt tanítani kellene az összes egyetemen.

Sasszemnében azóta forr a gyűlölet. Káini, sátáni ősgyűlölet. Ez a nő előbb-utóbb ölni fog.

Erzsi mama

Amióta ideköltöztünk – de főleg az utóbbi időben –, rendszeresen idejár Sasszemékhez György gazdának a nagymamája, aki nem csak lelki vigaszt nyújt Sasszeméknek, hogy elviseljék a gonosz szomszéd – ezek mi vagyunk! – által okozott gyötrelmeket, hanem erkölcsi, anyagi támogatást is nyújt nekik. Mi már a kezdetek óta megpróbáltunk az új lakóhelyünkön kapcsolatokat kiépíteni. De, a község összezárt.
Persze civilben, magán emberként azt mindenki tudja, hogy ki Sasszem úr, azt pláne tudják, hogy ki Sasszemné. Azt is tudják, hogy kik az elődeink, ifjabb Seresék. Igaz ugyan, hogy semmiben sem feleltek meg még az itteni elvárásoknak sem, de hát, ahogyan annak idején az elvtársak mondták: „Ezek is a mi kutyánk kölykei!” Mi pedig gyütt-ment idegenek vagyunk, akik messziről jöttek, és aztat mondanak, amit akarnak. Lehet abban valami amit Rikács Izabella üvöltözik: „Nem zörög a haraszt, ha a szél nem fújja!”

Amikor azt hittük, hogy ennél már nincs lejjebb, egy váratlan vírusfertőzés miatt nagyon rosszul lettem, és mentőt kellett hívni. Elveszítettem az eszméletemet is. Amikor a mentő megérkezett, Rikács Izabella kijött az utcára, és a házuk előtt torka szakadtából ordította:

- Viszi már a mentő! Megdöglik! – közben ugrált, mint egy óvodás gyerek.

A mentősök szerint ilyen még a cigánysoron sem fordul elő.
A nejem a harmadik szomszédasszonnyal együtt a saját kocsinkkal indult a mentő után. Rikács Izabella őket sem kímélte:

- Jól fog majd állni a fekete ruhához a piros csizma! – harsogta utánuk.

Augusztus 20-án felkeresett a nagyobbik lányom a férjével és a két unokánkkal bennünket. A vőm bográcsozott, és arra készültünk, hogy kint a teraszon fogunk ebédelni. De pontban 12 órakor elindult a csimborátor (benzinmotoros kézi fűkasza) kommandó Sasszem úr vezetésével. És a hangos motorzúgástól megfájdult a feleségem és a lányom feje. Jó ebédhez szólt a nóta! A műsor másfél óráig tartott. Amikor véget ért, felálltam és megtapsoltam őket, és azt mondtam nekik, hogy ezt a csodálatos koncertet elő kéne adni a Musica Akadémián is! Rikács Izabella éppen az utcán söprögetett. Nem tűrhette szó nélkül, hogy szólni mertem, és a maga fennkölt stílusában elkezdte a mondanivalóját:
Először azt mondta, hogy picsán bassza a macskáinkat, ezeket a csömörletes macskákat, akik nem átallnak az utcán a házuk előtti meggyfákra felmászni. Már a nevelt fia is figyeli a macskáinkat, De, csak egyszer lássa meg őket!
Aztán azzal folytatta, hogy:

- Maga meg, maga meg – ez én vagyok – megkapta a Mária valagrendet. Ezzel van annyira oda? A Mária valagrenddel?
Ha eddig kétségeim lettek volna, most bizonyossá vált, hogy szomszédom maga a SÁTÁN!
A lányomék szóhoz sem tudtak jutni, e felejthetetlen produkció után. Nem csodálom, mert ilyent csak ritkán hallhat az ember.

Most már együtt lesnek minket a kedves Erzsi mamával, akiről egyet biztosan állíthatok, hogy ő nem az Árpádházi Szent Erzsébet. A szóban forgó Mária valagrend pedig a pécsi Egyetemtől kapott aranydiplomám, amit azért kaptam, mert ötven éve végeztem a jogi karon. A másik pedig, egy irodalmi pályázaton nyert írásom, amely megjelent egy antológiában is, és az oklevelet a Parlamentben adták át. De van még egy bűnöm, Erdélyben Nagyváradon egy nemzetközi irodalmi pályázaton szintén első díjat nyertem. Soha nem gondoltam, hogy ezeket szégyellnem kellene. Más településeken ezért megbecsülik az embert. Itt viszont ez szégyen. És a szégyendíjat Rikács Izabellával adatta tudtomra a falu.
Most megkérdezhetik tőlem, hogy Sasszemék honnan tudnak ezekről a díjakról, és a velünk kapcsolatos történésekről.

Korábban már említettem, hogy mind a három ablakuk, amelyek felénk néznek, télen-nyáron sarkig tárva-nyitva vannak. Állandóan hallgatóznak. Ha a feleségem a kutyának mond valamit, a nagyságos asszony jó hangosan fűz hozzá kommentárt. Néha abban a megtiszteltetésben részesülünk, hogy a szomszédasszony cigarettájának füstjét vele együtt „élvezhetjük”, bár olykor e cigarettafüstnek olyan szaga – nem illata! – van, mintha száraz avart égetnének. De legalább természetes.

Írtam György gazdának egy levelet, melyben szóvá tettem, hogy anélkül, hogy egyáltalán beszélt volna velem, koalíciót szerveznek ellenem, egy öreg, vak ember ellen, amely önmagában is gusztustalan és lovagiatlan cselekedet. A helyes eljárás az lett volna, ha előbb párbeszédet folytatott volna velem audiatur et altera pars (hallgattassék meg mindkét fél). György gazda válasza viszont önmagáért beszél. Ő magasról tesz arra, hogy én ki vagyok és ki voltam, mert én vagyok a békebontó. Amíg ide nem költöztünk, addig békesség volt ebben az utcában. Ahogy írja: „a mi utcánkban”. A baj csak az, hogy ez sajnos nem igaz, mert Rikács Izabella korábban sem volt más, mint most. Korábban ifjabb Seresék voltak a célkeresztjében, ezt az itt lakók elmondták, most rajtam kívül a velünk szemben lévő három lány, akik közül az egyik a legmagasabb kitüntetést kapta tőle, amit egyáltalán ebben a faluban megkaphat az ember, amikor lekurvázva őt.
Úgy látszik, György gazda olyan magasan lakik, ahová nem hallatszik fel Rikács Izabella gyönyörű hangja, amit őszintén sajnálhat, mert a világ zeneirodalma sem tartalmaz annyi bájt, annyi szépséget, annyi „szeretetet”, mint ennek a nőnek a fuvolázó hangja.

György gazdának a házamat is felajánlottam megvételre. Ha útjában vagyunk, vegye meg. Mi szívesen odább állunk. Úgy tűnik, nem a házunk kell neki, hanem az életem. Levelének stílusa tartalmazza az újgazdagok bornyíltságát, és a más emberek lekezelését, mert ki, ha ő nem? Kár, hogy nem járt Oxfordban iskolába, mert ott nagy hangsúlyt fektetnek a fair plae (fer plé) oktatására.
Az utóbbi pár hónapban teljesen megvakultam. Így már könnyű célpontja vagyok bárkinek. Így sokkal olcsóbban meg lehet szabadulni tőlem, főleg, hogy Sasszem úr még a telekhatár kerítést sem hajlandó megcsinálni. Így bárki akadálytalanul bejöhet hozzám.

A helyzet azonban sokkal drámaibb.
Sasszeméknek van egy középsúlyos értelmi fogyatékos fia. Amikor Sasszem úr nincs odahaza, mert ő hordja a reklámokat, akkor Rikács Izabella fejtágítót tart a fiának. Tele tömi gyűlölettel ennek a szerencsétlen embernek a fejét. Jól tudjuk a történelemből, és erre tanít a tudomány is, hogy minden agressziót megelőz a verbális, azaz szóbeli agresszió.

- Ezek elcsalták a házukat a Sereséktű! De elintézem ezeket én ne félj!

Köztudott, hogy az értelmi fogyatékos emberek nagyon könnyen befolyásolhatók. Ráadásul kiváló médiumok, tehát irányíthatók. Bármire rá lehet őket venni és miután Rikács Izabella azt üvöltözte, hogy beugrik a nagy fejszével és szétvágja a fejünket, illúzióra semmi okunk. Ha a fiatalember elvégzi majd a piszkos munkát, ők mossák a kezeiket. Nem tehetnek semmiről. A fiú pedig csak korlátozottan büntethető.

Azért itt álljunk meg egy pillanatra.
Ezen a településen negyven ház évtizedek óta eladó. Ez azt jelenti, hogy jóval többen akarnak innen elvándorolni, mint ahányan ide jönni. Ezért nem tudjuk mi sem eladni a házunkat. De ott, ahol egy idetévedt vak ember és a felesége az első számú közellensége szinte már az egész falunak, ott valami nagyon nincs rendben.
Nem túl távol innen vannak olyan települések, ahová a betelepülők sorban állnak azért, hogy azokba a falvakba beköltözhessenek. Mit tudnak azok, amit az itteniek nem?
Ha a környéken elmeséljük, hogy hová költöztünk, az emberek a fejüket fogják.

- Pont oda kellett maguknak költözni?

És ezt már sok embertől hallottuk.

Azon töröm a fejem, hogy hogyan is zárhatnám ezt a naplót. Hiszen a helyzetünk több, mint reménytelen. Állandó életveszélyben élünk, és már a rendőrök sem hajlandók kijönni hozzánk. Jól szervezett blokád vesz körül bennünket.
Néhány sorral és talán egy magvasabb gondolattal üzennék a falu új földes urának, jobbágyi alázattal György kegyelmes úrnak, vagy ahogyan itt mondják, György gazdának. Mások szerint Setét Gyuri, Setét Györgyről van szó.
Először Arany János Toldijának Első énekéből azt a passzust akartam elküldeni, amely úgy kezdődik:
„Szép öcsém, de nagy kár…”

De aztán meggondoltam a dolgot, és magam láttam az üzenet megfogalmazásához.

Fölirat a temető kapujára

Minden karrier itt ér véget.
hát kérnék egy csepp szerénységet
Legyen tonnás sírköved, ha kell,
Ott lent csak por és hamu leszel.

A közelmúltban volt egy rémálmom. Váratlanul nyomunk veszett. Nekem is, meg a feleségemnek is. Az emberek – ahogy ez már ilyenkor lenni szokott –, elkezdtek mende-mondákat suttogni. György gazda és a hozzá közel álló emberek elhíresztelték, hogy bizonyára külföldre utaztunk, valamelyik gyermekünkhöz. Amikor a hullaszag már az utcán is érezhető volt, egy éjszaka valakik kitakarították a lakásunkat, lemosták a vért, felmosták a padlót. Másnap a helyszínre kiszállt a rendőrség. Helyszínelők, nyomozók lepték el a terepet, de bűncselekményre utaló nyomokat nem találtak. Pedig a vér még mindig jól látható volt a falakon. Pár hét múlva pedig szép csendben, óvatosan visszaköltöztek ifjabb Seresék. Addigra már a telekkönyvben a nevükre lett írva a ház. Az emberek nem kérdezősködtek, hallgattak. Rikács Izabella is feltűnt. Rá sem lehetett ismerni az utcára, olyan csend volt. Elolvadt a hó, véget ért a tél, a tavasz csalhatatlan illatát hozták a böjti szelek. György gazdát ma nagy öröm érte. Megkapta a rendőrségtől a nyomozás megszüntetéséről szóló határozatot a mi rejtélyes eltűnésünkkel kapcsolatban. Hosszan, önelégülten nézett ki György gazda az ablakon.

- Végre újra csend lesz a mi utcánkban – gondolta, és egy pezsgős palackot emelt le a polcról, de mielőtt felbontotta volna, egy ismerős hang ütötte meg a fülét.

- Má megin neköd jár a pofád? – hallotta – Mit képzesz te magadru? Ki vagy te? Vigyázz, vigyázz, mer úgy jársz, mind… – és mintha ollóval vágták volna el a beszédet, csend lett. György gazdát elöntötte a harag.

- Semmi kétség! Ez az ő hangja.

Megmarkolta a pezsgős üveget a nyakánál fogva és a nyitott ablakon át kihajította az udvarra. Még hallotta, hogy az üveg nagy durranással robbant fel a betonon, aztán idegesen becsapta az ablakot.

Vége

* ad demonstrandum = demonstratív módon

Következő alkotás vagy vissza a tartalomjegyzékhez