# Dark Pixel

Káin pillantása

####

Kisregény

„Öcséd vére bosszúért kiált az egek egére”
mennydörgött le az Úr az első testvérgyilkosra.

Néhány gondolat a mű elé.

Elgondolkodhatunk azon, hogy túl az évezredeken mi volt a foganatja ennek az intelemnek.
Úgy tűnik Káin örök, akárcsak Ábel. Két testvér. Az egyik épít, a másik rombol. Káin a pusztító martalóc, míg Ábel az örök újrakezdő, a jövőbe vetett hitünk, és reménységünk. Káinnak nincs jövőképe. Őt az indulatai, a gyűlölete vezérli. Közben látszólag olyan, mint bárki más. Hallja a madarak énekét, látja a virágba boruló fákat, de sivár lelke érintetlen marad. Jégszívét nem dobogtatják meg az élet csodái. Ő maga a végzet, aki minden gátlást félredobva szövi terveit, hogy elpusztítson Téged, miközben azt hiszed, hogy Ő a legjobb barátod, akiért tűzbe tennéd a kezed.

A szerző

Az örökség

Történik az 1990-es évek elején valahol Közép-Európában, talán Magyarországon.
Luca a kisváros egyetlen bárjának üdvöskéje éppen befejezte számát – egy kissé frivol erotikus nótát –, melyet a közönség természetesen nagy-nagy ovációval fogadott. Még ott hajlongott a zsebkendőnyi színpad szélén, amikor egy magas férfi odalépett hozzá:
- Szervusz Luca! Te semmit sem változtál! – a nő összecsapta a kezét, és szinte felsikoltott.
- Szent ég! Csípjetek meg! Káin! – a férfi mutatóujját a szája elé tette.
- Pszt! – a lány lelkendezve folytatta.
- Hogy a csudában kerülsz ide? – a férfi csöndesen, visszafogott hangon válaszolta.
- Csak rövid időre érkeztem. Tudod, meghalt az öregem, és én körülnézek, hogy hagyott-e rám valamit. – Közben a zenekar játszani kezdett.
Ők ketten észre sem vették, hogy lassan kisétáltak a teraszra. A lány közelebb húzódott a férfihez.
- Mikor is találkoztunk utoljára?
- Hát, bizony – gondolkodott el a fiú – van annak már vagy 15 éve is. Emlékszel mennyit, marháskodtunk, hogy a miénk a világ?
- Aztán egy szép nap eltűntél, jó fiú! – mondja Luca szemrehányóan. De, ezért még számolunk. Ne felejtsd el, én előbb-utóbb mindenkinek benyújtom a számlát!
- Tudom. – válaszolta a férfi kissé mogorván. – Hidd el, nekem akkor el kellett tűnnöm.
Luca kissé gunyorosan:
- Mikor is rabolták ki a városi főpostát?
A férfi a mutatóujját a lány szájára tette:
- Pszt! Egyszer már figyelmeztettelek! Csendesebben, a falnak is füle van!
- Csak nem fél nagyfiú? – csipkelődött tovább a lány – Tőlem feleslegesen félsz!
- Már azt hittem zsarolni akarsz! – sóhajtott a férfi.
- Mi a programod holnapra? – kérdezősködött tovább a lány.
- Meglátogatom a bátyámat. – válaszolta hosszú tűnődés után Káin. – De, ha nem bánod, estére visszajönnék. Csaphatnánk egy görbe estét.
- Az, jó lesz! – ujjongott Luca. – Majd kiveszek egy szabadnapot.

Másnap reggel Káin ott állt a szülői ház kapuja előtt, amelyben most a testvére lakott. Hosszasan csengetett. Az ajtó kinyílt, és a két testvér ott állt egymással szemben. Ábel és Kornél. Hosszasan méregették egymást. Talán egy perc is elmúlt, amikor Káin, azaz Kornél megszólalt:
- Szervusz, Ábel! Én a testvéred vagyok. Nem tudom, megismersz-e még? Én – nem egészen önszántamból – sok évvel ezelőtt elhagytam az országot.
Ábel nyájasan kezet nyújtott öccsének.
- Isten hozott, öcsém! Gyere beljebb!
Kornél egy kissé zavarba jött. Nem ilyen fogadtatásra számított.
- Jó, hogy jöttél. Éppen kerestetni akartalak. Tudod, meghalt az Apánk.
- Meghalt a vén csavargó? Ne haragudj, de tudod mennyire gyűlölt engem? – szólt Kornél egy kissé felháborodva.
- Felejtsük már el a régi sérelmeinket. – felelt Ábel csendesen – Időközben mind a ketten felnőttünk. Ez a ház a tiéd is, nem csak az enyém.
Kornél egyre kényelmetlenebbül kezdte érezni magát.
- Tudod, én csak – bizonytalanodott el a hangja, de Ábel a lehető legtermészetesebb hangon folytatta:
- Az örökségedért jöttél.
- Úgy van. – válaszolt megkönnyebbülten Kornél – Adj némi aprópénzt, aztán örökre eltűnök innen, hogy ne keresztezzük egymás útját!
- Rendben – sóhajtott Ábel – holnap elmegyünk a bankba, ott kölcsönt veszek fel, hogy kifizethesselek, aztán a közjegyzőhöz megyünk, aláírod, hogy kifizettelek, megkapod a pénzt, aztán azt csinálsz, amit akarsz!
- Oké fiú! – válaszolta megkönnyebbülten Kornél, és lassan indult is a kijárat felé. Ábel kérdésére, hogy nem marad-e ott éjszakára, tagadóan rázta a fejét.
- Akkor, holnap kilenckor a bank előtt!
Kornél bólintott, és mintha menekült volna, sietve, köszönés nélkül távozott. Ábel tűnődve járkált fel, alá. Megpróbálta visszaidézni a gyermekkorukat, de testvéréről csak rossz emlékei voltak. Kornélt az apjuk, az öreg Ádám nevezte el Káinnak, mert gonosz és bosszúálló gyerek volt. Reszketett tőle az egész környék. Lopott és verekedett. Élvezte a mások szenvedését. A szomszédék macskáját öntötte le benzinnel és meggyújtotta. A szerencsétlen állat iszonyú kínok között pusztult el. Ábel még most is összerázkódott. Az öreg Ádám, szinte naponta véresre verte, de ez sem használt. Egyszer a tanító lányának kiverte a szemét, mert nem volt hajlandó szóba állni vele. Betelt a pohár, intézetbe vitték, és ekkor nevezte el őt az öreg Ádám Káinnak, és kikötötte, hogy amíg ő él, ebbe a házba nem teheti be a lábát. Ábel olyan mélyen eltöprengett a múlton, hogy észre sem vette, hogy közben nyílt az ajtó, és Dalma, Ábel kedvese belépett. A lány hosszú percekig állt, és figyelte Ábelt, amint le s föl járkál, szemmel láthatóan mélyen elgondolkodva. Aztán hirtelen megtörte a csendet:
- Halljuk! Ki járt itt nálad?
Ábel felocsúdva töprengéseiből, gépiesen válaszolta:
- Itt járt az öcsém.
Aztán mindkettőjüknek eszébe jutott, hogy nem is köszöntötték egymást. Néhány perc után Dalma ismét rákérdezett:
- Szóval, itt járt Káin, pardon Kornél?
Ábel biccentett.
- Hol van most? – kérdezte Dalma.
- Nem tudom. – felelte Ábel elgondolkodva – talán a városban felkeresi a régi cimborákat.
- Akkor hasznos volt a határnyitás, és a nyomában ránk zúduló nagy szabadság – folytatta ironikusan Dalma.
- És, mit akart tőled az öcséd?
- Az örökségét – felelte Ábel rezignáltan.
- De, hiszen őt kitagadták a szüleid! – pattant fel a lány.
- Mindegy – sóhajtott fel Ábel – én kifizetem őt, ő pedig örökre eltűnik innen.
- Te csak hiszed! – replikázott Dalma – Ha elfogy a pénze, újra itt dörömböl az ajtódon.
- Hagyjuk már Káint a pokolba! – csitította a lányt Ábel – Ugye itt maradsz ma éjszakára?
Dalma egy kissé elgondolkodik.
- Persze hogy itt maradok, te nagy gyerek!
És egy percen belül el is felejtették Káint. Azon az éjszakán önfeledten ringatóztak a boldogság szelíd hullámain. Itt, mintha megállt volna az idő. A csillagok, mint a karácsonyi csillagszórók, sziporkáztak az égen. A Nap már türelmetlenül ott toporgott a látóhatár peremén, de egy láthatatlan kéz megálljt parancsolt neki. A tücskök óriás zenekara kresszcsendóval búcsúztatta a meghosszabbított, megnyújtott éjszakát. Aztán a láthatatlan karmester végre intett, és a Nap paprikavörösen a dühtől, hogy őt megvárakoztatták, lépett a látóhatár szélére. Tüzes nyilaival lángra lobbantotta a menekülő éjszaka uszályát.

Luca

Másnap reggel minden a terv szerint történt. Előbb a bank, aztán a közjegyző, és Káin, azaz Kornél, felmarkolhatta a pénzt. A két testvér elbúcsúzott egymástól, és mindenki ment a maga dolgára. Káin – hűen önmagához –, szinte örömtáncot lejtett az utcán. A pénz teljesen megbabonázta. Monte Carlóról, a kaszinókról, meg a tengerről álmodott, amely mindig izgatta kalandvágyó fantáziáját. Most ott lapult a pénz a zsebében, és a lehetőség. A lehetőség, hogy nem kell többé koszos garázsokban glancolni a mások autóját, neki is lehet végre saját kocsija.
Annak idején – jó tizenöt évvel ezelőtt, amikor a főpostát kirabolták – neki alig jutott néhány tízezer forint. A nagy dohányt a főnök nyúlta le, aki azóta Amerikába tette át a tevékenységét. De, most, ő is kezdhet valamit magával.
Közben a kirakatokat bámulta. Ahogy így bámészkodott, az egyik kirakat üvegében – mint a tükörben – meglátott egy nőt, és a lélegzete elállt. Megfordult, hogy jobban megnézhesse, hogy ki az, és megbabonázva bámulta Dalmát.
- Addig nem megyek el, amíg ez a nő az enyém nem lesz! – dünnyögte.
Most hirtelen Luca hangja törte meg a pillanatnyi varázst:
- Helló Káin! Látom, nézegeted az árut!
Káin egy pillanatra zavarba jött.
- Miféle árut?
Luca azonban évődve folytatta:
- Miféle árut? Hát engem akarsz Te átejteni? Nem azért mondom, de lekéstél. A hölgy ugyanis foglalt.
Káin bosszúsan fordult Luca felé:
- Kit érdekel?
Luca továbbra sem veszítette el a fonalat.
- Hátha mégis! Éppen ezért elmondom, hogy Ő Dalma, a bátyád menyasszonya.
Káin láthatóan meglepődött.
- Most ugratsz?
- Eszem ágában sincs – folytatta Luca –, csak meg akarlak kímélni a fölösleges komplikációtól, mert Ábel öcsédnek nincs humorérzéke, és attól tartok, hogy rossz néven venné a dolgot.
Káin bosszúsan vállat vont.
- Vigyen el téged is az ördög! No, pá picinyem!
Luca sarkon fordult, mint aki siet, de Káin utána szólt:
- Most hova tépsz?
- Hát, Te nem tudod? Sietnem kell, mert ma este karnevál lesz, és ott lesz mindenki, aki számít!
- Karnevál? Itt? – csodálkozott Káin.
- Bizony ám! – évődött Luca – méghozzá maskarás, pardon, álarcos bál! És, tudod, az ilyen alkalmakat én soha sem hagyom ki. Remélem, találkozunk?
- Úgy terveztem, hogy ma este elutazom – szólt Káin – még hozzá örökre.
- Kár! – válaszolta a lány. – nem azért mondom, de az iménti hölgy is ott lesz. Nos?
- Kit érdekel? – felelt Káin ingerülten.
Luca hangosan felnevetett és gyors léptekkel eltávozott. Otthagyta Káint, hogy had főjön magában. Pontosan tudta, hogy Káin ott lesz ezen az estélyen.

A karnevál

A kisváros új hagyományt vezetett be, az álarcos farsangi karnevált. Ebben a szezonban – novembertől január végéig – kemény tél volt, amely február elején, mint egy varázsütésre elmúlt. A hó elolvadt, és hirtelen minden átmenet nélkül beköszöntött a tavasz.
Az öregebbek ugyan mondogatták, hogy „a kutya még nem ette meg a telet”, de a fiatalokat a közelgő farsangi mulatság sokkal jobban érdekelte, mint az, amit az öregek beszélnek. A farsangi bál egybe esett az újonnan épült Közösségi Ház avatásával. A környék legjobb zenekarát hívták meg, hogy ők húzzák a talp alávalót. Frici – a kocsmáros – már jó előre bespájzolt, legalább öt féle sört, és ugyanannyi féle bort hozatott, nem beszélve a tömény italokról. Józsi, a testvére finom sör- és borkorcsolyákkal vonult föl ezen az estélyen. Szóval volt itt minden, amit egy közép-európai kisváros megengedhetett magának a ’90-es években.
Már délután négy óra óta egyfolytában szólt a zene, és gyülekeztek az emberek. Dalma és Ábel együtt érkeztek. A nagyteremből kiszűrődő nevetésekből egyértelmű volt, hogy az emberek örülnek a polgármester kezdeményezésének, a farsangi álarcosbálnak. Öt óra tájban érkezett a polgármester. Az emberek tapssal fogadták őt annál is inkább, mert a település első emberének kijárt a tisztelet. Ferenc, a polgármester ezt ki is érdemelte. Most is, íme, feltalálta magát, és valamennyi résztvevővel kezet rázott, és mindenkihez volt egy kedves szava, majd jó szórakozást kívánt mindenkinek.
Ezután helyet foglalt Savanyú Józsi – azaz a kisváros rendőrkapitánya – mellett, akit mellesleg a rossznyelvek a neve után szélserifnek neveztek, mert, hogy Szél József volt a becsületes neve, Savanyú Józsinak pedig az ábrázata után hívták őt.
- Hé, csapos! – szólalt meg egy rekedtes hang – mi lesz azzal a sörrel?
Ő Joe bácsi, a falu mókamestere, mellesleg nemrég hazatért amerikás magyar.
- Azt akarod, hogy kiszáradjunk? – és a söntés felé fordult.
- Máris kezdjük a kiszolgálást! – válaszolt a csapos, és a pincérek nagy lendülettel hordták kifelé a tálcákat tele sörös korsókkal.
- Ezt, már szeretem! – nyugtázta Joe bácsi a söre érkezését, és birtokba is vett egy korsót. Szél Serif le sem vette a szemét Lucáról.
- Te is itt vagy szépségem? – vonta kérdőre a lányt.
- Van valami kifogása ellene? – kérdezett vissza cinikusan Luca.
- Ha tudni akarod, van!
Luca széttárta a karját.
- Sajnálom, erről azt hiszem, nem én tehetek.
- Szegény, ártatlan bárányka, hogy sírva ne fakadjak! – mordult a Serif – azért figyelmeztetlek – és felemelte a hangját –, rajtad tartom a szemem!
- Értettem kapitány úr! És, nagyon köszönöm ezt a megkülönböztetést. Így legalább nem mernek bántani a rossz emberek.
A kapitány dühösen intett, hogy most már távozhat. A lány, pedig ellibbent az asztaltól. A polgármester most vette észre Dalmát és Ábelt. Az asztalukhoz sietett.
- Szabad helyet foglalnom? – kérdezte, de meg sem várta a választ, máris leült.
- Szervusztok! Már régóta szerettem volna beszélni veled, Fiam! Amióta az öreg Ádám meghalt, nem találkoztunk.
- Sajnos sok a munka a földeken – szabadkozott Ábel – és egyedül vagyok.
- Amint látom, már nem. Jól néztek ki együtt. Gratulálok!
- Köszönjük. – válaszolták zavartan mind a ketten.
A polgármester azonban folytatta:
- Szeretném, ha legalább néha bejárnál a képviselő-testületi ülésekre.
- Én? – csodálkozott Ábel – Hiszen nem is vagyok képviselő!
- Egyelőre! – válaszolt a polgármester – Egyenlőre. Nézd fiú! Nem tegnap óta ismerjük egymást, és látom, hogyan fejlődik a gazdaságod. Remekül dolgozol fiú, pedig a körülmények, na, de jobb, ha erről nem is beszélünk! Szükségem van a tanácsaidra. Szóval fiú, nézz be gyakrabban a Városházára. Szívesen látlak. Ja, és a lakodalmatokon én szeretnék lenni az egyik násznagy!
Ekkorra a közfigyelem feléjük fordult, és ettől megint zavarba jöttek. Végül Ábel, legyőzve zavarát köszönöm félét mondott a polgármesternek.
- Na, de ne dolgozzunk mára – emelte fel a hangját a polgármester –, hé, csapos! Nekem is hozzál abból a sörből!
- Máris jövök! – szólt a csapos, és néhány korsó sört helyezett el az asztalon.
A polgármester felállt magasra emelt pohárral, és jó szórakozást kívánt a vendégeknek, és a kedves egészségükre ürítette a poharát. A társaság megélénkült. A zene ismét megszólalt.
- Gyerekek, engedjétek meg, hogy átüljek Szél Serif asztalához – emelkedett fel a polgármester –, mert most csakugyan úgy néz ki, mint Savanyú Jóska.
S ezzel a polgármester átült a rendőrkapitány asztalához. Ebben a pillanatban ördögnek öltözve megjelent Káin.
- Már megint jókor érkeztél! – szól neki Luca – Te aztán pontosan tudod, hogy mikor kell valahová megérkezni.
Káin értetlenül nézett Lucára.
- Nem érted? – folytatta Luca – ahol isznak, onnan Te nem hiányozhatsz!
- Ezek szerint semmit nem változtam! – válaszolta Káin.
Aztán Szélseriftől a legtávolabbi bokszban ők is helyet foglaltak.
- Csapos! Hát nekünk nem jár abból a finom sörből? – szólt oda Luca az előttük elhaladó pincérnek.
- Egy pillanat! – válaszolt a pincér.
- Csak, nehogy borbély öt perc legyen belőle! – humorizált Káin.
Közben Ábel és Dalma csatlakoztak a táncolókhoz.
- Mit szólsz a bátyádhoz – szólt Luca Káinhoz – no, és a kis menyasszonyához? Ugye milyen szép pár? És milyen ügyesen táncolnak.
- Hagyj békén. – szólt Káin – Jó?
Luca ennek ellenére tovább folytatta az évődést.
- Ne haragudj, nem tudtam, hogy ilyen érzékeny lettél!
- Fogd be! – mordult fel Káin. – Csapos, hozz még egy sört!
És az imént eléje tett korsó sört egy hajtásra kiitta.
- Hallom, kifizették a járandóságodat! – fordult Luca Káin felé.
- Ki. – sóhajtott kedvetlenül Káin.
- Akkor most gazdag ember vagy! – évődött megint a lány.
- Én és a gazdagság, valahogy nem jöttünk eddig össze.
- De, ha én akarom – szólt talányosan a lány, és hamiskásan mosolygott.
- Akkor mi lesz? – nézett Káin kérdően a lányra, aki megértette a kérdést és nevetett.
- Akkor az lesz, hogy megduplázhatod a pénzedet!
- Hülyének nézel? – bosszankodott Káin.
- Odanézz! Ott egy rulett-asztal. Nemsokára kezdődik a játék. Próbáld ki a szerencsédet! – nevetett a lány. – Tégy fel egy ötezrest a fekete tizenkettőre, aztán majd meglátod!

Ebben a pillanatban a kisváros egyetlen bárjának és kaszinójának játékmestere emelkedett szólásra. A zenekar tust húzott. A játékmester és a rulett-asztal egyszerre a figyelem középpontjába került.
- Hölgyein és Uraim! Most mindenki kipróbálhatja a szerencséjét! Ne mulasszák el a lehetőséget, mert megbánják! Lehet, hogy ma este innen valaki nagyon sok pénzzel fog hazamenni! Hát, gondolják meg, itt a lehetőség!
A zenekar újból tust húzott.
- Most pedig induljon a rulett-parti!
Az emberek között mozgolódás támadt. Mindenki méregette az anyagi lehetőségeit. Eleinte csak lassan, aztán egyre többen gyülekeztek a rulett-asztal köré. Káin is felállt, és megfogadva Luca tanácsát, megtette a fekete tizenkettőt. Lassan elegendő játékos volt ahhoz, hogy a szerencsekereket megpörgessék.

- Hölgyeim és Uraim! - szólt a játékmester - senki többet harmadszor? Akkor indul a rulettkerék.

Feszült figyelem kísérte a műveletet, aztán a kerék szép lassan megállt a fekete tizenkettőnél.
- Ön nyert, Uram! – mutatott a játékmester Káinra – Gratulálok!
Káin most sem akarja elhinni, hogy váratlanul ennyi pénz ütötte a markát, de fölényt tettetve hanyag eleganciával zsebre vágta a pénzt.
- Polgármester Úr, te ismered ezt a férfit? – kérdezi a rendőrkapitány a polgármestert.
- Én nem!
- Amióta itt van, őt figyelem. Tudom, hogy láttam valahol, de nem jövök rá, hogy hol?
- Én is pontosan így vagyok. – felelte a polgármester.
A játékvezető újabb kört indít.
- Emeljük a tétet uraim! – és körülhordozta a tekintetét az egybegyűlteken. Végül Káinon állapodott meg a tekintete.
- Nos, Uram! Tovább játszik, vagy visszavonul?
- Eszemben sincs! – vágta rá Káin.
Luca félrevonta, és valamit súgott a fülébe. Káin felbátorodott és most nagyobb összeget kockáztatott. Ismét nyert. Jött az újabb forduló, és megint ő nyert. Luca nevetett.
- El ne felejtsd fiú, hogy én vagyok a te szerencsecsillagod. És addig nyersz, míg én akarom. De, ha másképpen döntök, mindent elveszítesz!
- Bizony Isten, félek tőled – szólt Káin Lucához – ki vagy te tulajdonképpen?
- Ha úgy tetszik, neked jó tündér, másoknak az ördögök öreganyja. A lényeg az, hogy a hatalmam alá kerültél picinyem.
- Micsoda? – kérdezi Káin.
- Nem hiszed? – kuncogott Luca.
- Nem én! – felelte Káin.
- Nos, akkor – szólt Luca – próbáld megemelni a jobb karodat.
Káin erőlködik. Emelné a karját, de az nem mozdul.
- Úgy van. És most próbáld meg a balt is! – szólt ismét Luca.
Káin megint erőlködik, de a karja nem mozdul.
- A szentségit! Ilyet még nem láttam! – szól Káin.
- No, no lám, lám! – kiált fel Luca – a Kisfiú! Azért nem kell betojnod. Amíg rendesen viselkedsz, addig nem lesz semmi baj! Nézd csak Szél Serifet, állandóan téged fixíroz. Tudja, hogy valahonnan ismerős vagy neki, de nem tud rájönni, hogy honnan. Mert ugye ha felismerne… Mondd, mikor is rabolták ki a főpostát? Ugye tizenöt éve?
- Ha tudod, akkor miért kérdezed? – szólt Káin.
- Csak ellenőrizni akartam a memóriámat – felelte Luca.
Káin idegesen felcsattant:
- Vigyen el az ördög!
- Jó vicc! – nevetett fel Luca.
- Csapos! – kiáltott Káin – jöhetne még abból a jó sörből!
- Nem lesz sok? – kérdezte Luca évődve.
- Ne törődj vele! – vágta oda dühösen Káin.
- Látom, nagyon nézed a kis menyasszonyt. Nem tudod őt kiverni a fejedből? Ne felejtsd el, ma nyerő napod van! Nem próbálod meg a szerencsédet? – kérdezte Luca a fiútól.
- Te nem bánnád? – kérdezte Káin Lucától – úgy értem…
- Ugye úgy érted, hogy nem vagyok-e féltékeny? – kérdezte Luca.
- Valahogy úgy. – válaszolta Káin.
- Ha tudni akarod – szólt kisvártatva Luca –, csak az ostoba nők féltékenyek, de remélem engem, nem tartasz annak?
- Hát, nem! – felelte Káin.
- Kösz. – nyugtázta Luca.
- De hát ott van Ábel. – szólt tamáskodva Káin.
- Esetleg elintézhetném – szólt hosszasan nyújtva a szavakat a lány –, szóval, elintézhetném, hogy rövidesen sürgős dolga akadjon, és akkor a kis menyasszony egyedül maradna. Persze, csak akkor, ha érdekel a dolog. Nos? – nézett Luca kérdőn Káinra.
Káin egy pillanatra eltöprengett.
- Oké! – válaszolt – úgy is akad törleszteni valóm Ábel úrfival szemben, mert ő volt a jó fiú, engem meg ütöttek vertek, végül intézetbe dugtak, és az apám megtiltotta, hogy a küszöbét valaha is átlépjem. Hát, most eljött az én napom. Törlesztek. Ide figyelj, te őrző ördögöm! – fordult Luca felé Káin. Luca megdöbbent.
- Micsoda? Ez nem is rossz!
- Szóval – folytatta Káin –, azt még csak értem, hogy nekem van elszámolni valóm a bátyámmal, de neked…
- Szóval azt akarod kérdezni – vágott közbe Luca –, hogy miért segítek neked?
- Pontosan – felelte Káin.
- Mert, halálosan gyűlölöm a kis menyasszonyt. Angyal arcával, az ártatlan mosolyával, szeretném látni, ahogy szenved és kétségbeesetten a kezét tördeli. – És Luca már lelki szemei előtt látta, ahogy a kis menyasszony térden állva zokog, és tördeli a kezeit, és ez még jobban felfokozta a gyűlöletét Dalma iránt.
Közben az iménti nagyhangú sörivó, mint a falu mókamestere, középre perdült, a zenekar tust húzott, aztán a zenekar felé fordult.
- Fiúk! Ismeritek a nótámat? – kérdezte a sörivó Joe bácsi a zenekart.
- Hát persze, hogy ismerjük! – felelték a zenészek.
- Akkor jó! – nyugtázta az öreg, aztán a közönség felé fordult – Figyelem, figyelem! Most következik az est fénypontja, az én műsorszámom.
Az emberek nagy tetszéssel fogadták az öregurat, aki egyébként is népszerű figura volt a településen. Olyan időben csempészett humort az emberek életébe, amikor erre nekik – legalábbis a túlnyomó többségüknek – egy cseppet sem volt okuk a nevetésre, a viccelődésre, mert a rendszerváltást követő években sok ember veszítette el a munkahelyét, a biztos megélhetését. Tehát az öreg, nyugdíjas, amerikás magyar üde színfolt volt a kisváros életében.
- Nos, tehát, mehet a nóta! – kiáltotta, és rákezdett.

Volt nekem egy csodálatos tehenem,
Úgy hívták, Méri Gén.
A zongorán naponta játszott nekem
Kalappal a fején.
Méri Gén, Méri Gén.
Valóban csodálatos tehén.
Méri Gén, Méri Gén.
Rólad álmodom én.
Méri Gén, Méri Gén.
Valóban csodálatos tehén.
Méri Gén, Méri Gén.
Hányszor megfejtem én!

Méri Gén, aki az öregúr felesége, egy kukkot sem értett magyarul, így mosolyogva hallgatta végig a róla szóló nótát. Azt hitte, hogy valamiféle vallomást hallgat.
- De, ez még mind semmi! – kiáltotta az öregúr.

A szomszédnak van egy vörös kakasa,
Úgy hívják, Soós Elek.
A környéken született, uramfia
Öt-hat vörös gyerek.
Soós Elek, Soós Elek.
Az ördög tudja, ez hogy lehet?
Soós Elek, Soós Elek.
Rá hasonlít minden gyerek!

Az emberek már viháncoltak a röhögéstől, hiszen ismert volt Soós Elek figurája is, akiről közszájon forgott néhány furcsa történet, hogy esetleg netalántán kisvároskában több gyermeknek ő a valódi apukája. Erre szokták azt mondani, hogy nem zörög a haraszt.
A közönség egy emberként felállva, tapssal követelte a refrén megismétlését.

Soós Elek, Soós Elek.
Az ördög tudja, ez hogy lehet?
Soós Elek, Soós Elek,
De jó kakas lehet!

A vicc az egészben az volt, hogy maga Soós Elek szórakozott ezen a legjobban. Amint az öregúr a számát befejezte, fennhangon adta a tudtára a jelenlévőknek, hogy egy körre mindenki a vendége.
Szél Serif megkönnyebbülten vette tudomásul, hogy amíg a közönség mókázott és mulatozott, Luca az ismeretlennel együtt eltávoztak. Megkönnyebbülten felsóhajtott:
- Na, hála Istennek! Végre nem kell már attól félnem, hogy már megint történik valami!

Most ismét a Kaszinó játékmestere következett.
- Hölgyeim és Uraim! Új hagyományt vezetünk be!
A közönség halljuk, halljuk kiáltással nyugtázta a játékmester bejelentését, és feszülten figyeltek.
- Szóval – folytatta a játékmester – szépségversenyt hirdetünk a kisváros valamennyi lánya, asszonya számára. Ezért meg is kérjük a tisztelt hölgyeket, hogy jöjjenek középre, mindenki kap egy számot, aztán álljanak körbe, és kezdődjön a tánc, a zene, hogy a kedves férfitársaink tudjanak választani.

Ahogy ez már lenni szokott, egy darabig eltartott, amíg a hölgyek nagy nehezen felkászálódtak és szabódva körbeálltak a táncplaccon. A játékmester mindenkire egy számot tűzött fel, aztán a bárpultra egy szavazóurnát helyezett, majd fennen kihirdette:
- Nos, tisztelt Uraim, kedves férfitársak! Ebbe az urnába dobják a szavazatokat. Itt vannak a szavazócédulák, erre csak az Önök által jelölt hölgy számát kell felírni. Az lesz ma az est szépe, akire Önök a legtöbb szavazatot adják! Érthető voltam? – a férfitársak morgása azt árulta el, hogy igen. – Akkor, nos, akkor – emelte fel a hangját a játékmester – Hölgyeim és Uraim, következik az est leglátványosabb show műsora, a hölgyek körtánca. A szépségverseny győztese megkapja a kisváros aranyalmáját, amelyet személyesen a polgármester úr, fog átnyújtani neki.
- A zenekar felkészült? – fordult a zenekar felé.
A zenészek hangos igennel válaszoltak.
- Akkor hát Hölgyek, Önökön a világ szeme. Egy, két, há-rom!

A zenekar előbb egy lassúbb számmal kezdett, aztán egyre gyorsult, egyre gyorsult, pergősebb lett. A városka lányai, asszonyai, pedig teljes erőbedobással táncoltak, hiszen mindannyian nyerni akartak. Ott táncolt Dalma is. Feltűnő szépsége és mozgáskultúrája azonnal kitűnt a többiek közül. Ő nem is táncolt, hanem röpült! Laza, könnyed mozgása merőben elütött mindenkitől. A zene véget ért, a mutatvány földet ért, és hát most következtek a férfiak, mint szavazók. A játékmester unszolására valamennyi férfi szavazott. Még a legtávolabbi asztaltól is odainvitálta őket. Hiába bújtak a boros, illetve sörös flaskáik mögé, nem volt mese.
- Most pedig következik a szavazatok összeszámlálása. Addig szóljon a zene!

A hangulat a tetőfokára hágott. Az emberek szemmel láthatóan jól érezték magukat, hiszen végre elfelejthették – ha csak rövid időre is – a hétköznapok szorongató, sanyarú valóságát. A munkanélküliséget, a pénztelenséget, és az ezek nyomában járó, egyre növekvő adósságot. A szavazatszámlálás megtörtént, és a játékmester felkérte a polgármestert a város szépének járó díj átadására. A polgármester egy kissé szabadkozva kezdte a mondandóját:
- Először is elnézést kell kérnem a városka hölgyeitől. Valamennyien megérdemelnék az első díjat, de hát, mint tudják, a városka szegény, mint a templom egere, ezért csak egy aranyalmára futotta. Kérem, vegyék úgy, hogy ez az egy aranyalma valamennyi lányt és asszonyt megillet. Most pedig kihirdetem a szavazás eredményét! Az est szépe tehát Ábel barátunk menyasszonya: Dalma!

A bejelentést nagy taps követte. Különösen a férfiak részéről.
- Felkérem Dalma kisasszonyt, hogy fáradjon ki, és vegye át a díjat!
Dalma lángvörös arccal állt fel, hogy az aranyalmát átvegye. A polgármester a díjat a helyébe vitte, és átadta neki:
- Gratulálok Dalma!
A mókamester nem hagyhatta ki ezt a ziccert sem:
- Puszit a polgármesternek! – kiáltotta. És ha lehet, Dalma még pirosabb lett, amikor a polgármestert két oldalról arcon csókolta.
Megint a mókamester következett:
- Erre inni kell! – Erre a felszólításra a közönség jól hallhatóan pozitívan reagált.

A bosszú

A zenekar éppen szünetet tartott, amikor egy Polisz feliratos ruhát viselő idegen lépett Ábelék asztalához.
- Ember Ábel urat keresem!
- Én vagyok. – válaszolt Ábel.
- Elnézést Uram! – folytatta az idegen – azt hiszem, van egy kis baj.
- Hogy-hogy? – kérdezte Ábel.
- A helikopteres autópálya-felügyelet jelentette tizenöt perccel ezelőtt, hogy a közelben egy ménes valószínűleg megvadulhatott és kitört a karámból. Mi utána néztünk, és úgy tájékozódtunk, hogy a környéken csak Önnek van nagyobb ménese.
- Csak ez hiányzott! – kiáltott fel Ábel – és merre tart most a ménes?
Sajnos, egyenesen az autópálya felé – felelte az idegen rezzenéstelen arccal – és, ha eléri az autópályát, ott tömeges karambolt okozhat.
- Akkor hát, nincs más hátra – állt fel Ábel – meg kell állítanom őket.
Többen is rákérdeztek: - Mi történt Ábel?
- Á, semmi különös! Csak a ménes… – válaszolt Ábel, és már ment is volna kifelé, de több férfi is felállt.
- Veled megyünk Ábel!
Ábel szabadkozott: - Felesleges! Ne rontsátok el az estéteket, mulassatok csak!
- Nem úgy van az! – válaszolt az egyik. – lehet, hogy holnap nálam történik valami balhé, és te jössz nekem segíteni.
- Én is veled megyek! – szólt Dalma.
- Arról szó sem lehet! – felelte Ábel – Maradj itt nyugodtan, ha végeztünk, visszajövök érted!

Ábel és a három önkéntes segítő elindultak a kijárat felé. Az öreg amerikás magyar észrevette a mozgolódást és utánuk szólt:
- Mi baj történt Ábel?
- Á, semmi különös. Mulassanak csak jól Joe bácsi!
- Semmiért nem rohan el így az ember? – kérdezősködött tovább az öreg.
- Semmi különös – válaszolta Ábel – csak a ménes körül van egy kis zűr!
- Elegen lesztek? – fordult feléjük a polgármester.
- Persze! Még sokan is! – válaszolt Ábel, és a segítőkkel együtt távozott.

A három partner nélkül maradt lány egyszerre állt fel, és Dalma asztalához ült.
- Ugye, nem bánod, hogy idejöttünk? – kérdezték szinte egyszerre.
Dalma nevetett:
- Legalább együtt megvárjuk a fiúkat, amíg visszajönnek.
- Remélem nem lesz semmi baj! – aggodalmaskodott az egyik lány.
- Tudnak magukra vigyázni, ne félj!
- Máskor is előfordult már, hogy kitört a ménes? – kérdezték a lányok.
- Én, nem tudok róla! Ábel nem említette. – mondta elgondolkodva Dalma.
Ismét megszólalt a zene. Táncolók lepték el a frissen, vörös műkővel borított táncplaccot. Szél Serifnek megint rossz előérzete volt. Felállt és kiment, hogy egy kicsit körülnézzen. Odakint a kutyák elnyújtott csaholása köszöntötte a kelő holdat. A kapitány kocsiba vágta magát, hogy körülnézzen a városban, és hogy valahogyan levezesse az egyre erősödő rossz előérzetét.
Néhány perc múlva fekete álszakállal és álbajusszal Káin lépett Dalma asztalához egy hatalmas virágkosárral.
- Ezt Önnek hoztam hölgyem! – és a virágkosarat Dalma elé tette.
- De szép! – sóhajtották a lányok.
- Bocsánat, kihez van szerencsém? – érdeklődött Dalma.
- Pardon. Még be sem mutatkoztam. Ember Kornél vagyok, Ábel öccse. Ábel küldött önért – folytatta Káin – mert egy kis baleset érte őt.
- Baleset? Hol? – aggodalmaskodott Dalma.
- A baj nem olyan nagy – nyájaskodott Káin – de, arra kért, hogy vigyem el Önt oda.
- Akkor induljunk! – szólt Dalma, és felállt. Káint meglepte a gyors válasz, ugyanis számított még néhány kérdésre, hogy hol? Mi van vele? Meg ilyesmi, de ugyanakkor örült, hogy a lány ilyen gyorsan hitt neki.
- Gyere csak galambocskám! – gondolta, és úgy gondolt a lányra, mint az ölyv a galambra, akit meg kell kaparintania. Mindketten szinte észrevétlenül távoztak. Dalma el sem köszönt a lányoktól, akik csak a távozás után vették észre, hogy a virágkosarát is otthagyta.
- Polgármester úr – szólt az amerikás magyar – észre sem vette, hogy a szépségkirálynőnket megszöktették?
- Az ám! – döbbent meg a polgármester – hova lett Dalma?
A lányok kórusban válaszolták, hogy:
- Ábelt egy kis baleset érte és a testvéröccsét küldte Dalmáért.
A Serif is ebben a pillanatban érkezett vissza. A polgármester elképedve mesélte a Serifnek a hallottakat. A serif rögtön a lányokhoz ült, és amikor meghallotta, hogy Ábel testvére vitte el Dalmát, a homlokára csapott:
- Tudtam, hogy ez a fickó nagyon ismerős nekem! Most már tudom. A főposta kirablója, Káin. Legalább öt ország rendőrsége és az INTERPOL körözi őt.
Az emberek között pánik tört ki.
A Serif elgondolkodott:
- Láttam egy bordó SEAT-ot nagy gázzal startolni innen a parkolóból. Miért is nem mentem utána? Megyek, és leadom a körözést rádión! Hátha szerencsénk lesz.

Amint ezt kimondta, Ábel érkezett vissza a három fiú társaságában.
- Mi történt Ábel? – kérdezte a polgármester.
- Semmi a világon. – válaszolt Ábel nyugodtan. – Mindenesetre az én ménesem bent van a karámban, esze ágában sincs kitörni onnan.
- Ez nagyon különös – szólt Joe bácsi.
- Rendesen átvertek – szólt Ábel nyugodtan –, de hol az a fickó, aki a hírt hozta?
- De hiszen azt mondták, hogy téged baleset ért! – szólt Ábelhez a Serif.
- Engem? – nevetett Ábel.
- Ez egyáltalán nem vicces – válaszolt a Serif – itt volt az öcséd, és magával vitte Dalmát, azzal az ürüggyel, hogy téged baleset ért, és őt odaviszi.
Ábel elsápadt, mert eszébe jutott Káin összes, vele szemben elkövetett gonoszsága és aljassága. Összeszorította a fogát, hogy ne káromkodjon egy cifrát.
- És, merre mentek? – kérdezte Káin - Látta őket valaki?
- Igen. Én! – válaszolta a Serif – éppen akkor érkeztem vissza a kocsimmal. Láttam, hogy egy bordó SEAT nagy sebességgel indult a parkolóból kelet felé.
- Bordó SEAT? De hisz az az én kocsim! – szólalt meg a polgármester.
- Ezek szerint csak volt. – szólalt meg Joe bácsi.
- A keservit neki! – fohászkodott a polgármester.
- Az a fickó, aki érted jött, mit mondott, ki küldte őt? – kérdezte a Serif Ábelt.
- Azt mondta, hogy a helikopteres felügyelet. – És itt megállt Ábel – hogy én milyen marha vagyok! El sem kértem az igazolványát! De hát mi történik itt?
- Az – felelte Szél Serif –, hogy Káin elrabolta a menyasszonyodat. Tudtam, hogy ahol Luca megjelenik, ott előbb-utóbb valami nagy baj történik. Emberek! – most a többiek felé fordul – aki autóval van, tartson velem! El kell fognunk Káint. Minél előbb, annál jobb. Azok, akik ittak, azok is felmentést kapnak erre az alkalomra, mert nagy a baj!

Az emberek felugrálnak, és indulnak kifelé.
- Én pedig – szólt a Serif – mozgósítom a környéken az összes elérhető rendőrt, sőt a szomszédos kapitányságokat is!
Ez alatt az idő alatt egy elhagyott, mocsaras tó partjára befutott Káin autója, pardon lopott autója.
- Kiszállás kisasszony! – szólt Dalmának.
- És hol van Ábel? – kérdezett vissza Dalma.
- Ábel? Mit tudom én! – röhögött Káin.
- Azonnal vigyél Ábelhez! – kiáltott a lány kétségbeesetten.
- Nem ment el az eszem – szólt Káin –, amikor végre kettesben lehetek veled!
- Mit akarsz tőlem? – kérdezte rémülten a lány.
- Tőled? Semmit – válaszolt Káin –, pontosabban semmi rosszat! Te is élvezni fogod.
- Ha nem engedsz el, én sikítani és kiabálni fogok! – ordított a lány magán kívül.
- Itt aztán kiabálhatsz cicám holnap reggelig, mert erre még a madár sem jár! – ezzel egy váratlan mozdulattal a lányt kiemelte a kocsiból, a vállára vette és elindult vele a halászkunyhó felé. Dalma hiába rúgott, harapott, Káinnak ez meg sem kottyant. Azután belökte a kunyhó ajtaját, és bevitte a rúgkapálódzó lányt.
- Próbálj már egy kicsit rám is figyelni! Azt akarom mondani, hogy amióta megláttalak,
elhatároztam, hogy az enyém leszel. Légy egy kicsit jó hozzám, és én neked adom az apai örökségemet azzal a pénzzel együtt, amit az éjjel nyertem a ruletten. Hidd el, hogy nem kevés pénzről beszélek. Próbálj meg legalább egyszer kedves lenni hozzám. Többé úgy sem látjuk egymást ebben az életben.
- Engem nem érdekel a pénzed – szólt Dalma meglepően nyugodt hangon –, én Ábelt szeretem, és nem csalom meg őt.
- Dehogynem – mordult rá Káin –, ha szép szóval nem megy, megy majd erővel.
- Miért akarnál engem tönkretenni? Mondd miért?
- Mert mindenkit gyűlölök. Engem is gyűlölt mindenki. Soha egy jó szót nem kaptam senkitől. Érted? – és ezzel a lányt felnyalábolta és az ócska heverőre döntötte.

Ez alatt az autók a Serif nyomában nagy sebességgel kelet felé indultak. Lassan megvirradt. A Nap gyorsan kúszott fel az égre. Ábel a kocsijával az útelágazásnál egy lerobbant rendőrautó mellett tétovázva megállt. A kocsiból egy rendőr szállt ki, és Ábel kocsijához rohant.
- Nem látta a rendőrkapitány urat? – kérdezte kissé idegesen a rendőr.
Ábel tagadóan rázta a fejét.
- Már hajnalban elváltak útjaink. Fogalmam sincs, hogy most merre jár.
- Csak azért kéne neki szólni, mert a légi felderítés most jelentette, hogy megtalálták a keresett bordó SEAT-ot, amelyet a körözött személy rabolt el.
- És hol van?
- Mármint a kocsi? – kérdezte a rendőr.
- Igen. Igen! – szólt sürgetően Ábel.
- Az Ördög-szigeti mocsárban, a halászkunyhónál, de nem tudtak leszállni, mert féltek, hogy elsüllyednek a mocsárban.
Ezt Ábel már nem is hallotta, mert nagy sebességre kapcsolt és elindult az Ördög-sziget felé. Közben magában hangosan beszélt:
- Az Ördög-sziget. Ez rá vall. Előbb is eszembe juthatott volna.

Egy jó óra múlva Ábel kocsija megállt Káin kocsija mellett. Káin vigyorogva nyitotta ki a kunyhó ajtaját.
- Késtél bátyuskám!
És a véres, tépett, alig eszméletén lévő lányt maga előtt tuszkolva, hanyagul folytatja:
- Nesze, visszaadom a csajodat! Én már kihancúroztam magam vele! Most már a tied lehet. És megfizettem mindenért. – villog gonoszul Káin tekintete.
- Ugye, jó volt cicám? – fordult az alélt lányhoz. – Csak nem haragszol bátyus? Ejnye- ejnye.
- Megállj te mocskos állat! – mordult fel Ábel, és egy ugrással Káin mellett termett. Egy mozdulattal a földhöz teremtette a meglepett férfit. Aztán a gyomrára térdelt és az egyik kezét a nyakára tette. Káint elfogta a halálfélelem és kiverte a hideg verejték. Közben az egyik szabadon maradt kezével a pisztolyát kereste a zsebében. Amikor megtalálta, már alig volt benne szusz, de minden erejét összeszedve kétszer közvetlen közelről belelőt Ábelbe. Ábel csak lassan engedte el az öccsét. Csak akkor, amikor már teljesen kiszállt belőle az élet. Káin föltápászkodott.
- Majdnem megfojtott ez a marha! És miért? Semmiért! Egy lotyóért.
Ebben a pillanatban Luca kocsija érkezett. Luca lassan kiszállt a kocsiból, meglátta Káint.
- Na, mi újság Káin? Csupa vér az arcod. Csak nem macskával aludtál?
- Semmiség. – hörögte Káin.
- És Ábel? Látom itt az ő kocsija is.
- Őrizője vagyok én „atyámfiának”? – válaszolta Káin.
Ekkor Luca meglátta a földön fekvő Ábelt. Fölé hajolt, aztán felegyenesedett.
- Gyilkosságról nem volt szó!
- Jó vicc – válaszolta Káin – majdnem megfojtott ez a marha!
- Ezért lógni fogsz, picinyem – vágta oda nyersen Luca.
- Föltéve, ha elkapnak – mordult Káin.
- Majd én gondoskodom róla, hogy elkapjanak! – szólt ismét Luca.
- Az, jó lesz! – vágta oda ingerülten Káin. – Legalább elmondom, hogy az egészet Te főzted ki.
- Gondolod, hogy ezek után még hisz valaki neked? Picinyem, gondolkozz! – válaszolt csípőre tett kézzel Luca.
- Vigyázz a szádra! – mordult fogcsikorgatva Káin –, mert nem vagyok valami vicces kedvemben!
- Most aztán nagyon megijesztettél! – szólt oda Luca kihívóan. – Te senki! Elfelejtetted már, hogy mindent nekem köszönhetsz? A pénzedet, meg ezt a kis libát is! Te tehetségtelen barom, amit csak el lehet szúrni, azt te mindig elszúrod. A főposta kirablásakor is ki volt, aki begyulladt és elkezdett lövöldözni, mint egy barom?
- Fogd már be! – üvöltötte Káin teljes erőből.
- Mert mi lesz, ha nem fogom be? – kérdezte Luca elfojtott gyűlölettel – Te, pitiáner, szadista barom!
Káin elvesztette a fejét és az egész tárat belelőtte Lucába, aztán odatámolygott Luca kocsijához, de még hallotta Luca átkát.
- Átkozott légy, amíg csak élsz! Soha ne találj egy perc nyugalmat. Folyton menekülj, éjjel és nappal, s ne találj otthonra ezen a földön. Légy átkozott! Te gyilkos.
És Luca meghalt. Káin nagy nehezen beszállt Luca kocsijába. Dalma letérdelt a kocsi elé:
- Lőj le engem is! Meddig tart az neked? Lőj már! Lőj az Istenért! Lőj, te szemét! Te rohadt gyilkos!
Káin a kábulatból egy kis időre magához tért.

- Nem kisanyám! Te az én kölykömet fogod világra hozni, nem Ábelét, mert ezt a földet az én ivadékaim fogják benépesíteni.

A kocsit lükvercbe tette, gázt adott, és elhajtott, de még sokáig hallatszott a gépkocsi motorjának erőlködése a süppedős, ingoványos talajon.
Egy hatalmas pénz halom hevert Luca holtteste mellett. Káin nyereménye valószínű a dulakodás közben kiesett a zakója zsebéből. Egy hirtelen szélroham a pénzt felkapta, magasba röpítette, és szétszórta az egész környéken.
Aztán egy velőtrázó kiáltás hasított bele a csendbe.
- Mit csinálsz Úristen? Miért engeded győzni mindig a gonoszt?

Következő alkotás vagy vissza a tartalomjegyzékhez