# Dark Pixel

Oszkár

####

Oszkár egy jelentéktelen külsejű kishivatalnok volt és egy nagy vállalatbirodalom irodaházának nyolcadik emeletén dolgozott sokadmagával egy csarnoknagyságú irodahelységben. Egész élete szürke egyhangúságban telt, nap-nap után, negyven éves koráig. Alig vette őt észre valaki. Barátai nem voltak, a nők ügyet sem vetettek rá, mintha nem is létezne. Hírnévről, karrierről, gazdagságról nem is álmodhatott. Így köszöntött rá a negyvenedik születésnapja.
Amikor is éppen hazafelé tartott a munkahelyéről, a szokott útvonalon, a szokott időben. Egyszer csak szemébe ötlött a sarki mulató új neonreklámja. Most először életében érzett olyasmit, amit eddig soha. Valami arra késztette, hogy lépjen be az ajtón a mulatóba és nézzen körül. A pincér elegánsan lesegítette a kabátját és várta, hogy a kedves vendég mit rendel. Odakint csúnya, hideg, novemberi este volt.
Oszkár szívesen ült le az egyik üres asztalnál, és egy italt kért. Az első pohár ital kellemesen átmelegítette a testét. Aztán gondolt egyet és rendelt még egy pohárral. Különös, kellemes borzongást érzett, és a lelkére fagyott évtizedes páncél lassan repedezni kezdett. Kényelmesen hátradőlt, hallgatta a zenét, nézegette a körülötte zajongó embereket. Egyszer csak egy kis Szőke telepedett az asztalához.

- Szabad? – kérdezte, de a választ meg sem várva, máris lehuppant mellé.

- Magát még nem láttam itt. – fordult a Szőke Oszkár felé.

- Ez nem véletlen. – válaszolt Oszkár, talán az ital hatására meglehetős magabiztossággal.

- Akkor Maga most van itt először? – kérdezte újból a Szőke.

- Így is mondhatjuk. – felelt Oszkár.

- Jaj de jó! – lelkendezett a szőke. – Akkor ezt most megünnepeljük. OK?

- OK. – válaszolt Oszkár.

Elhatározásukat vacsora és jó néhány pohár elfogyasztott ital követte. A vacsora után leballagtak a bárba. Oszkár most érezte magát először szabadnak, oldottnak – és nem utolsó sorban – férfinak. Táncoltak. Tánc közben érezte a nő forró testét, felkínálkozását. Ezután Oszkár hazakísérte a kis Szőkét, aki felhívta őt egy pohár italra a lakására, és az egész éjszakát együtt töltötték.
Oszkár kora hajnalban indult hazafelé a kihalt utcán. Hitte is, nem is azt, ami az éjszaka történt, ám egyszer csak földbegyökerezett a lába, mert a sarokról méltóságteljesen nagy dübörgéssel elindult felé a ház.

- Szervusz, Oszkár! - mennydörögte a ház.

Oszkár csak úgy magában dadogott valamit, aztán tántorogva indult tovább, de ekkor meg a villanydrótok kezdték süvíteni a nevét:

- Oszkár, Oszkár, Oszkár!

Oszkár sietni kezdett. Minél előbb távol akart lenni a helyszíntől, de ekkor, hirtelen megállt előtte a villamos, kinyíltak előtte az ajtók:

- Szállj be Oszkár! – szólt egy hang a kocsi belsejéből.

Oszkár engedelmesen beszállt, az ajtók becsukódtak, és a villamos elindult vele. A villamos meg sem állt az állatkertig, ahol Oszkár gyermekkorában annyi önfeledt boldog órát töltött. Meg-megállt egy-egy ketrec előtt, aztán lassan továbbdöcögött. Kezdetben Oszkárnak furcsa volt, hogy a villamos járdán, füvön, úttesten keresztül zajtalanul suhan, de aztán lekötötte a látvány. Egyszer csak feltűnt előtte a nagy irodaház, a munkahelye. A villamos könnyedén siklott fel egészen a tetőteraszig, a tízedik emeletig. Kanyarodott és lassan lefelé ereszkedett, át az igazgató irodáján, a szőnyegpadlón, a mahagóni bútorok között, aztán a személyzeti főnöké következett, míg lassan elérték Oszkár irodáját.
Innen, huss, ki az ablakon, a város fölött, egyenest a folyópartra. Ott a villamos megállt, Oszkár kábultan kiszállt és egy padon letelepedett.

Már jócskán fennjárt a nap, amikor felébredt. Nagyon fázott, rázta a hideg és megmozgatta elgémberedett tagjait. Aztán egy közeli vízcsapnál megmosta a kezét, az arcát. Ettől felfrissült.
Lassan elindult hazafelé. Útja éppen egy áruház mellett vezetett. Gondolta belép egy kicsit megmelegedni, de a bejáratból két férfi hirtelen nagy ovációval köszöntötte őt és tudatták vele, hogy ő az áruház egy-milliomodik látogatója. Azonnal látni akarta őt mindenki.
Felcipelték hát a konfekció osztályra, ahol felszólították, hogy válasszon magának öltönyt, fehérneműt, nyakkendőt és cipőt, mert az áruház az egy-milliomodik látogatót tetőtől talpig ingyen felöltözteti.
Oszkár – szokásához híven – szerényen az egyik jelentéktelen öltönyre mutatott, de az eladónő ingatta a fejét.
- Nem-nem. Perceken belül itt lesz a televízió és rontaná az áruház imágóját*, ha valami vacakkal szúrjuk ki a szemét, magának hát úgy kell kinéznie, mint egy hercegnek – és a legdivatosabb és legelegánsabb ruhát tette elé. Negyedóra múlva – amikor a tükörbe benézett – nem akart hinni a szemének mintha kicserélték volna. Egy egészen más Oszkár nézett vele szembe, de nem volt idő a csodálkozásra, már ott is voltak a tévések.
- Ez egyenes közvetítés! – közölte a riporternő Oszkárral. – Magát most egymillió ember látja.

Aztán következett az interjú. Az interjú után a TV fiatal riporternője mosolyogva adta át Oszkárnak a névjegykártyáját, külön megjelölve az otthoni telefonszámot is.
- Holnap este várom a hívását, búcsúzott a riporternő.
Oszkárt ezek után bőséges ebéd várta, természetesen az áruház költségén. A terített asztalnál az áruház igazgatója, jó néhány újságíró is ott ült, és hol Oszkárt, hol az áruház igazgatóját kérdezték a terveikről.
Ebéd után Oszkár végre kilépett az áruházból, hogy folytassa útját hazafelé, de újabb meglepetés várta. Egy taxi állt az áruház előtt, amely őt várta. A sofőr udvariasan kinyitotta a kocsi ajtaját és megkérdezte tőle:
- Hová vigyem az urat?
Oszkár zavarában a vállalata címét adta meg. A kocsi nagy gázzal elindult. Oszkár pedig egész úton szorongást érzett, hogy mit fog kapni a késésért, hiszen eddig vele még ilyesmi nem fordult elő, egyetlen percet sem késett, és most… De dorgálás helyett a portás szélesre tárta előtte az ajtót, sőt még a liftet is lehívta neki. Amikor pedig az irodájába lépett, munkatársai szokatlan érdeklődéssel fordultak felé. Az egyik munkatársnője pedig megigazította a nyakkendőjét, és közben megsimogatta az arcát.
- Mi van itt ma? – kérdezte Oszkár magától. – Vagy én bolondultam meg, vagy ezek itt mind!
Leült az íróasztalához, de a munkatársak érdeklődése nem csökkent. A máskor oly csöndes irodában most hangos beszélgetés – vagy, ahogy a főnök mondaná – zsinatolás volt.
Ilyesmit eddig nem tapasztalt. Egyszer csak megjelent a főnök, elcsendesült a zsivaj, a főnök pedig magához intette Oszkárt.

- Na, most következik a haddelhadd. – gondolta Oszkár. Már a legrosszabbra is fel volt készülve. Ehelyett a főnök hellyel, kávéval és szivarral kínálta őt. Oszkár szinte elveszett a hatalmas bőrfotelben.

- Az igazgató szólt, – kezdte a főnök – hogy egy megbízható közvetlen munkatársra volna szüksége és én magát ajánlottam Oszkár.

Még mielőtt Oszkár bármit is szólhatott volna, máris ott voltak az igazgató második emeleti, pazarul berendezett irodájában.
Oszkár eddig még az igazgatói folyosóra sem merte tenni a lábát, most meg egyszerre bent ül az igazgató irodájában, szemben a nagyhatalmú vezérrel, aki mosolyog.
- Igazgató Úrnak bemutatom Oszkárt, a mi irodánk büszkeségét. – kezdte Oszkár főnöke.
- Most volt nálam Helén, a személyzeti osztály főnöke, tudja, hogy el van ragadtatva magától, Oszkár? – kérdezte az igazgató. – Látta a tévében az interjút és neki nagyon jó szeme van az ilyesmihez. Szerencséje van. Épp most üresedett meg a marketing vezetői állás. Helén magát javasolta. Én pedig elfogadom az ő javaslatát. Tehát Oszkár? Ugye megengedi, hogy így szólítsam a keresztnevén? Szóval, Ön fogja kialakítani a vállalat imágóját (imidzsét). Nagy feladat, de szép munka.

Így lett egy szürke kishivatalnokból egyik napról a másikra nagyhatalmú osztályvezető. Egy roppant vállalatbirodalom imidzsének formálója, alakítója. Ha úgy tetszik, itt a mese vége.
- Tessék? Hogy adjam meg a kis Szőke címét, vagy telefonszámát?

* imago, image = kép, képmás

Következő alkotás vagy vissza a tartalomjegyzékhez