# Dark Pixel

Az emlékmű

####

A rendszerváltás után egy kisfalu elhatározta, hogy ők is csatlakoznak azokhoz a településekhez, ahol új emlékművet avatnak, a község valamely híressége, nevezetessége emlékére. Persze könnyű helyzetben vannak azok a települések, ahol egyáltalán akad ilyen híresség, de mit csináljanak azok a falvak, ahol még a madár sem járt, ahol egy híresség sem fordult meg? Vagy ha meg is fordult, azt sem a néphagyomány, sem írásos emlék nem őrizte meg. Irány a könyvtárak, a megyei és az országos levéltár, gondolták az okosok, és a falu írástudói elkezdtek adatok után kutakodni.

Végül az egyik kutatónak sikerült valami halvány adatocskára bukkanni egy bizonyos Tóth Huszár János nevű személyről, aki állítólag kivágta a rezet a ’48-as szabadságharcban, de arra nézve, hogy honnan és miféle rezet vágott ki, a kutató semmiféle adatra nem bukkant.
Összedugták a fejüket a falu apraja-nagyja. Összeült a képviselőtestület és meghányta-vetette a dolgot, hogy egyáltalán csináljanak-e emlékművet Tóth Huszár Jánosnak, és ha igen, milyen legyen az emlékmű.
Voltak, akik szobrot akartak, mert ha már tesz a falu valamit, akkor nagyot cselekedjen. Mondották. Persze akadtak olyanok is, akik az olcsóbb megoldás mellett kardoskodtak. Megelégedtek volna egy emlékoszloppal is, amelyre fölkerült volna Tóth Huszár János neve. Akiről az igazat megvallva, még a legöregebbek sem tudtak semmit. A képviselő-testületi ülésen, aztán a szoborpárt került ki győztesen.
- „Szobor kell a falunak!” – mondták.
Miután fogalmuk sem volt, hogyan nézett ki ez a bizonyos Tóth Huszár János, megbíztak egy szobrászt – a polgármester távoli rokonát – hogy készítsen vázlatot az emlékműről.

A vázlat el is készült, méghozzá két változatban. Tóth Huszár János lovon, karddal és Tóth Huszár János gyalogosan, pallossal, pajzzsal. A lovas változat költségeit a falu eleve nem vállalhatta, így maradt tehát a gyalogos változat.
- „Különben is alá lesz írva, hogy Tóth Huszár János, ebből mindenki tudhatja, hogy Tóth Huszár János huszár volt!” – mondta bölcsen a polgármester. A többiek pedig helyeslően bólogattak hozzá.
A szobor költségei így is nagyon megterhelték a falu pénztárcáját, ezért aztán elhatároztatott, hogy gyűjtést rendeznek a lakosság körében. Ahogy ez már lenni szokott, a köznép fizetett rendesen, no de a gazdagabbja jobban a fogához verte a garast. Míg végül akadt négy nagygazda, akik semmiképpen sem mutatkoztak hajlandónak a fizetésre. Annak idején persze ők is megszavazták a szobrot, de hogy arra ők is áldozzanak akárcsak egy fillért is, arról szó sem lehet.
A polgármester egyre gondterheltebben járkált az utcán és igyekezett kitérni minden, a szoborral kapcsolatos kérdés elől. Egy nap aztán betoppant a hivatalába a szobrász. A polgármester azonmód leültette, s kiöntötte neki szívét-lelkét, a nehezen gyűlő adományokkal kapcsolatban és kérdőn nézett a rokonra, aki elmosolyodott, megköszönte a polgármester eddigi fáradozását és csak annyit mondott:
- A többit bízd rám, kedves rokon!

Másnap aztán a kisbíró kidobolta falu szerte, hogy a művész úr a szobor elkészítéséhez karakteres arcot keres. Elsősorban olyanokét, akiknek a családja már több generáció óta itt él a faluban. Éppen ezért a polgármester úr kéri az alábbi személyek jelentkezését a községházán ekkor meg ekkor. Hogy, hogy nem, a kisbíró pont azoknak a neveit sorolta fel, akik vonakodtak a szobor költségeihez hozzájárulni.
Másnap a szobrász már fogadta is az első pácienseit. Alaposan tanulmányozta a fejformájukat, az arcberendezésüket, aztán közölte velük, hogy mintát készít az arcukról. Ez egy kicsit kellemetlen lesz, de azért ki lehet bírni.
- Mintát? – kérdezte a delikvens.
- Igen mintát. – válaszolta a szobrász.
- Hogyan? – kérdezte újból a delikvens.
- Hát csak úgy – felelte a szobrász – hogy nyugodtan tetszik maradni, én pedig gipszes, gézes pakolást rakok az arcára, ha ez megköt, akkor leveszem és máris kész a minta.
- Gipszes pakolást? – hüledezett a gazda.
- Azt, azt! – felelte a szobrász - Az igaz, hogy eltart egy darabig, merthogy nem hoztam gyorskötő gipszet, meg a szakállába is egy kicsit bele fog kötni, de hát maga türelmes magyar és tudja, hogy a falu érdekében ennyi áldozatot igazán meghozhat.
- Muszáj? – kérdezte a nagygazda.
- Hát… – felelte a szobrász.
- És, ha fizetek? – kérdezte újból emez.
- Az attól függ, hogy mennyit? – közölte a szobrász.
- Amennyit kell. – sóhajtott a nagygazda.
- Akkor nem muszáj. – felelte a szobrász.
Mondanom sem kell, hogy két napon belül összegyűlt a szükséges pénz. A szobrász pedig hozzálátott az emlékmű elkészítéséhez. A szoboravatáson pedig mindenki ott volt, aki csak számított, még a televízió is. De hát, ahogy lenni szokott, minden faluban akad egy-két rossznyelvű ember vagy asszony. Azért hát a mi szobrunkat is mindjárt az avatása után a népnyelv elnevezte Szamárfejő János szobrának. A négy megfejt nagygazda pedig úgy tett, mintha nem is hallott volna a szobor csúfnevéről.

Egy esztendő múlva a polgármester levelet kapott a megyei levéltárból, melyben közölték, hogy Tóth Huszár János nem létezett. Csupán a korabeli élclapok által kitalált személyről van szó, akinek azért volt némi köze a rézhez.
Egyrészt az orra volt rezes, másrészt hősünknek ebből a nemes anyagból az első ágyúlövés meghallása után még a nadrágjába is jutott.
A polgármester elolvasta a levelet, hosszan maga elé nézett. Most mitévő legyen? Aztán fogta a levelet és szép akkurátusan apró darabokra tépte, s a kályhába dobta.
- Jobb ez így! – dünnyögte – Tóth Huszár János igenis létezett, mert a képviselőtestület így döntött. Punktum!

Következő alkotás vagy vissza a tartalomjegyzékhez