# Dark Pixel

Az utolsó nap

####

A város azon nagymúltú kereskedővárosok egyike volt, amelynek építését az újkor hajnalán befejezték.
Azóta áll, dacolva az időkkel, az új és még újabb korok új kihívásaival rendületlenül, változatlanul. Az itt lakó emberek felettébb büszkék városukra. Úgy tekintenek rá, mint a változatlanság, talán az örökkévalóság egy ritka példájára. Kívül a nagyvilágban az örök változás néha viharos sebességgel zajlott le, mint valami orkán. Az itteni emberek azonban nem kértek sem a viharokból, sem a változásokból, inkább becsukták vastag tölgyfa zsalugáteres ablakaikat és boltíves kapuikat a változások előtt. Az emberek ünnepnapokon kiültek a cukrászdák, vendéglők teraszaira, és gyönyörködtek a panorámában. Hallgatták a tenger mormolását. Amikor leszállt az est, fény gyulladt a lampionokban és itt is, ott is megszólalt a zene. Messze szállt az ének.

Péter tengerész volt. Bejárta már a nagyvilágot, de erre a vidékre még sohasem vetődött. Attól kezdve, hogy partra lépett, megbűvölte őt ennek a városnak a különös atmoszférája. Az ételek nehéz, fűszeres illata keveredett a virágok bódító illatával, amit még különlegesebbé tett a cukrászdák kínálatának különleges aromája.
A hajójuk a város közelében a tengeren súlyos balesetet szenvedett. Összeütközött egy másik hajóval. Úgy tetszett tehát, hogy Péter hosszú időt fog itt eltölteni, annál is inkább, mert a balesetet egyedül ő élte túl. Amerre sétált az utcákon, az emberek integettek neki, és invitálták, hogy üljön az asztalukhoz. Mivel tudták, hogy Péternek a balesetet követően nem maradhatott pénze, előre kikötötték, hogy ez a meghívás egy fillérjébe sem fog kerülni. Mivel Péter legalább hat nyelven beszélt, számára nem okozott nehézséget, hogy az itteni emberekkel szót értsen. A balesetben ő is megsérült, az emberektől kórház, vagy orvos elérhetősége után érdeklődött. Az emberek azonnal útbaigazították, sőt, akadt olyan is, aki szívesen elkísérte volna. De Péter hosszú ideje megszokta már, hogy mindent egyedül kell intéznie, a kórházat is egyedül akarta megtalálni. Ez sikerült is.
A kórház a Fő téren állt. Szemben a Katedrálissal. A tér másik két végét pedig a Városháza, és a Bíróság épülete zárta le. A kórház egy reneszánsz kastély épületére hasonlított inkább, mint kórházra. Ahogy a kapun belépett, a portástól kért útbaigazítást. A portás – látva, hogy tengerészről van szó – örömmel adott útbaigazítást és Péter lelkére kötötte, hogy a második emeleten Dr. Otellót keresse.

- Az egész környéken, sőt az országban ő a legjobb orvos. Messze földről idejárnak az emberek, hogy gyógyítsa meg őket.

Péter tehát, lift nem lévén, felballagott a második emeletre, és bekopogott Dr. Otelló rendelőjének ajtaján. Egy kellemes fiatal hölgy nyitott ajtót. Ránézett Péterre, és elnevette magát.

- Maga a balesetes tengerész! Már vártuk Önt. Parancsoljon.

Péter megdöbbent azon, hogy a híre megelőzte őt, de belépett a rendelőbe, ahol egy hatalmas, két méter magas fekete bőrű ember állt előtte, aki így még magasabbnak látszott. Péter megállt az ajtó közelében. Az orvos Péter felé fordult, és elmosolyodott.

- Á! Szóval Ön az? Már vártuk! Jöjjön. Foglaljon helyet.

Péter ámulva nézte ezt a nagydarab embert. Ekkora négert még nem látott, pedig már bejárt néhány országot. Péter bemutatkozott, és elmondta, hogy ő az a tengerész, aki életben maradt a hajnali balesetben, mert az ütközés olyan erejű volt, hogy a hajója azonnal felrobbant. Ő csakis azért maradt meg, mert éppen akkor ért a fedélzetre, hogy leváltsa az ügyeletes tisztet. A beleset pillanatában ő azonnal a tengerbe repült. A többieknek esélye sem volt, hogy életben maradjanak, mert a hajó azonnal teljes terjedelmében égett.
Az orvos figyelmesen hallgatta.

- És Ön hol sebesült meg? – kérdezte Pétert.

Péter a bal vállára mutatott.

- Egy szilánk belefúródott, és nagyon fáj.

- Nos! Egyedül le tud vetkőzni felül, vagy segítsen az asszisztensem?

- Jól jönne egy kis segítség. – szólt Péter, és lehajtotta a fejét.

- Nos, akkor szíveskedjen felállni.

Az asszisztensnő máris a háta mögé került, miután Péter kigombolta a zakóját és az ingét, azonnal ott állt az orvos előtt pucér felsőtesttel. Egyből láthatóvá vált a seb, ahol a szilánk behatolt a testébe. Péter is csak most szembesült a látvánnyal.
Hosszas orvosi vizsgálat következett, amely hol jobban, hol kevésbé fájt. Aztán az orvos behívta két fiatal orvostanoncát, és latinul társalogni kezdtek.

- Ne ijedjen meg kérem – szólt a doktor –, de itt azonnal meg kell műtenem, de előbb látni szeretném, hol és hogyan helyezkedik el a szilánk. Ehhez azonban csinálnunk kell néhány röntgenfelvételt.

Pétert ekkor átkísérték egy másik szobába, ahol öt percen belül megröntgenezték a vállát. Megint bejött a két orvospalánta, és Otelló professzorral együtt áttanulmányozták a röntgenfelvételeket. Azt, hogy Otelló doktor professzor, az asszisztensnő elszólásából tudta meg.

- A baj az Péter, hogy a szilánk erősen szennyezett, ezért azt onnan sürgősen el kell távolítanunk. Hozzájárul a műtéthez?

Péter igent mondott.

- Akkor ne húzzuk az időt.

Fél óra elteltével Otelló professzor felállt, és közölte Péterrel, hogy készen vannak. Még a szilánkot is megmutatta neki.

- Mit mondjak? – szólt Péter – ronda egy darab.

A doktor elnevette magát. A nevetése közben a fekete bőre kontrasztja-képpen kivillantak hófehér, egészséges fogai.

- Akkor tehát a műtét nem is fájt? – kérdezte.

- Egyáltalán nem. – válaszolta Péter.

- Ennek örülök. Most az asszisztensnőmtől kap három szurit, hogy holnap reggelig a karja ne is fájjon, és a seb el ne fertőződjen, de holnap reggel pontosan ebben az időpontban látni akarom magát!

Ezután Péter a professzor elé lépett, és halkan közölte vele, hogy:

- Van háromszáz dollárom. Ennyi vagyonom maradt. Ez elég lesz a műtétre, vagy tartozom Önnek?

- Édes fiam! – válaszolta a professzor – úgy látom, maga a rendesebb fajtájú emberek közül való. Vegye úgy, hogy ez az egész kezelés a műtéttel együtt grátisz volt. Rendben van?

Péter erre halkan csak annyit tudott válaszolni, hogy, köszönöm, és indult kifelé, de a professzor utána kiáltott:

- De, holnap reggel ilyenkor látni akarom! Oké?

Péter intett, hogy igen. Aztán kilépett a folyosóra. A feje még kissé kába volt. Hiába, azért a műtét nem múlt el minden nyom nélkül. Ott kint le is kellett ülnie egy padra, hogy az enyhe szédülése elmúljon, amikor egy fiatal lány mellé ült.

- Látom, maga is a professzortól jött ki. Őt mi csak mágusnak hívjuk. Ő a városunk nevezetessége. A legtöbb turista miatta látogat el hozzánk.

Péternek még egy kissé zsongott a feje, de valahogy mégis jólesett neki hallgatni a lány csevegését. Úgy tűnt neki, mintha egy patak csobogását hallgatná éppen.

- Látom, nincs egész jól. Hozzak magának egy pohár vizet?

Péter a fejével intett, hogy az jó lenne. A lány egy perc alatt térült-fordult, és máris ott volt a pohár hideg víz. Péter ahogy felvette a poharat, szinte egyben lenyelte a pohár vizet. Majdnem a pohár is utánament.

- Hozzak még egy pohárral? – kérdezte a lány.

Péter a fejével intett, hogy nem, elég lesz. Aztán lassan felállt. A lány belekarolt.

- Ne értsen félre – szólt a lány –, de látom, hogy még egy kissé szédül. Lemegyünk a Fő térre. Ott majd egy kissé erőre kap.

Péter engedelmesen hagyta, hogy a lány belekaroljon, és segítse őt.
A portás a kapunál irigyen nézett Péter után, aztán halkan felsóhajtott.

- Ej, ha annak idején én is tengerész lettem volna!

Kint a Fő téren Péter sokkal jobban érezte magát. A friss tengeri széltől új erőre kapott, és már el is felejtette a hajó balesetét, és a műtétet. A lány egy padhoz vezette őt, amely árnyékot adó fa alatt állt.

- Csüccs! – mondta a lány – lazuljon el kérem, és engedje meg, hogy bemutassam Önnek a városunkat. Ott szemben, az ott a Katedrális. Már a XIV. században elkezdték az építését, amely csaknem egy évszázadig tartott. Látja, az meg ott a Városi Tanács épülete, amely egyidős a velencei Dózse Palotával. Szemben vele a tér másik végén a Bíróság épülete zárja a teret. A Városi Tanács mellett, az a széles út vezet fel a Várba. Ott székel a Nagyherceg, akinek ma már természetesen csak jelképes hatalma van. És, ugyancsak ott van a katonaság is, amely felett a Városi Tanács gyakorolja a hatalmat. Városunknak ugyanis széles autonómiája van. A kormány semmiféle rendszabályt nem vezethet be a város beleegyezése nélkül. A város lakossága turizmusból, kereskedelemből és halászatból él. A Bíróság melletti széles utca a kereskedők utcája. Ott bármit megvásárolhat a világ összes terméke közül a kínai selyemtől a dél-amerikai banánig. A Kórház melletti széles út vezet a kikötőhöz, és a halpiachoz. Kisvendéglők, zenés kávéházak, és cukrászdák vannak arrafelé.

- Tudom – válaszolt Péter, mert erre jöttem fel a baleset után a Kórházig.

- Tényleg! Önt a Parti őrség meg sem hallgatta? – kérdezte a lány.

- Teljesen felesleges lett volna – válaszolt Péter -, hiszen én a baleset idején nem voltam szolgálatban. Akkor értem a fedélzetre, amikor a robbanás bekövetkezett.

- Arra sem volt senki sem kíváncsi, hogy megsebesült-e vagy nem? – érdeklődött tovább a lány.

- Ezen én is csodálkoztam – válaszolta Péter –, de elengedtek.

- Látod azt a nagy hegyet ott a Katedrális mögött?

- Igen. Látom.

- Na, ma délután oda fogunk felmenni. Onnan aztán az egész sziget panorámája a lábaid előtt lesz. Jaj, bocsánat – szabadkozott a lány –, elnézést, hogy letegeztem.

- Már nagyon vártam ezt a pillanatot – szólalt meg Péter – maradjunk ennyiben. Tegeződjünk.

- Tényleg ezt akarod? – kérdezte a lány.

- Természetes. – válaszolt Péter.

- Akkor, szia! – nevetett fel a lány, és arcul csókolta Pétert. – Hogy hívnak? – kérdezte újból a lány.

- Engem Péternek. És Téged? – kérdezett vissza Péter.

A lány arca elkomorult.

- Maradjunk abban, hogy az én nevem titok.

- Így szólítsalak? – kérdezte Péter.

- Ne szólíts sehogy – válaszolt a lány –, csak nézz rám, ha hozzám beszélsz. Jó lesz így?

- Oké! – felelt Péter, és vállat vont.

- Akkor most hová, merre induljunk? – kérdezte a lány, és felállt.

- Rád bízom magam – válaszolt Péter.

- Rendben van, csak aztán meg ne bánd. – kacagott a lány.

Elindultak. Először a Katedrálist nézték meg. A hatalmas, monumentális épület ilyenkor kongott az ürességtől. Minden egyes mozdulatuk olyan nesszel, olyan zajjal járt, mintha az épület éppen készülne rájuk omlani. Leültek hát egy padra, amely hangosan recsegett-ropogott. Egy pár percig csendben ültek. Aztán a lány odahajolt Péterhez, és szájon csókolta. Péter ettől kissé zavarba jött, majd megfogta a lány kezét, és megszorította. A lány erre Péter vállára hajtotta a fejét, és behunyta a szemét. Ki tudja mennyi ideig ültek így.
Egyszer csak nagy zaj támadt. Talán a templomszolga, vagy a sekrestyés ment végig a padok között. Amikor a fiatalokat meglátta, paprikavörös lett.

- Istentelen Sátán fajzatok. Mit kerestek itt az Úrjézus templomában? Takarodjatok ki, de gyorsan, és ott kint üzekedjetek.

A lány ezt nem hagyhatta szó nélkül.

- Mi azért jöttünk ide, hogy megmutassuk Istennek az igazi szerelmet. Az őszinte, szívből jövő szeretetet. Te pedig kizavarsz bennünket innen? Az őszinte érzelmeknek nincs helye az Isten házában?

A templomszolga hajthatatlan volt.

- Takarodjatok ki azonnal, mert rendőrt hívok! Börtönbe csukatlak benneteket disznók, hogy megszentségtelenítitek az Isten házát. – rikácsolta paprikavörös arccal.

Péter a lánnyal együtt felállt, és szorosan kéz a kézben, némán elhagyták az Úr házát. Kint a téren hűvös szél fújdogált.

- Menjünk fel a Bíróságra. Kíváncsi vagyok, hogy ott hogy fogadnak bennünket – szólt a lány, aztán felállt és elindult.

Péter hűségesen követte őt. Most már kart karba öltve mentek tovább. A Bíróságon a kapuban népes társasággal találkoztak, akik szintén a Bíróság épületébe tartottak. Ők is csatlakoztak a tömeghez, így a kapuőrök azt gondolhatták, hogy ők is a társasághoz tartoztak, és nem igazoltatták őket. Ez már modernebb épület volt. Legalábbis abban az értelemben, hogy itt már volt lift is. Felmentek hát a második emeletre. Onnan pedig a tetőteraszra. Nagyon szép volt a panoráma. Leültek egy kőpadra, és percekig szótlanul nézték a várost. Aztán a lány átkarolta Pétert, és könnyes szemmel a nyakába borult. De ebben a pillanatban a lift csikorogva megállt, és az őr jött fel a tetőteraszra. Talán azért jött, hogy megnézze, tartózkodik-e itt fent valaki?
Amikor a fiatalokat meglátta, ő is kiabálni kezdett.

- Nem szégyellik magukat? Feljönnek a tetőre, hogy az egész város lássa, hogy mit művelnek idefenn? Ez egy köztiszteletben álló intézmény. Hogy merik? Hogy merészelik lejáratni ennek a köztiszteletben álló intézménynek a tekintélyét? Nem szégyellik magukat?

A lány ezt sem hagyhatta szó nélkül.

- Igen. Ez az intézmény valóban köztiszteletben álló, mert ez az igazság temetője, a bírák pedig az igazság mészárosai, hóhérai, hentesei. A falakban gyöngyöznek a méltánytalanul megbántott és meghurcolt emberek könnyei. A sóhajtásuk pedig kihallatszik a térre, mert az őszinte emberek és érzelmek itt sem kellenek senkinek.

- De, most már elég! – ordította az őr – takarodjanak, de rögtön, mert rendőrt hívok és becsukatom magukat!

Mit volt mit tenni, innen is távozniuk kellett. Ismét a Fő térre érve. lerogytak egy padra.

- Látod – mondta a lány –, nem kellünk mi sem Istennek, sem a földi igazságszolgáltatásnak. El vagyunk veszve. Pihenjünk egy kicsit, aztán induljunk fel a hegyre.

- Jól van – szólt a fiú –, de előbb harapjunk valamit, mert éhes vagyok.

- Nem bánom. – mondta a lány.

Szerencséjükre közvetlenül a Bíróság mellett volt egy kis étterem. Ide betértek. Péter azonnal az étlapot kérte, de a lány leintette.

- Ismerem ennek a helynek a specialitását és ezt neked is jó szívvel ajánlom.

Közben a pincér is odaért, és a lány rendelt. Alig tíz perc múlva ott volt előttük, ott gőzölgött az étel. Péter imádta a halételeket, ezért az utolsó morzsáig felfalta az egész adagot, amíg a lány alig csipegetett belőle. Aztán egy pohár könnyű bor következett, végül pedig egy kávét ittak. Péter fizetni akart, de a pincér leintette.

- Amíg Ön a városunkban tartózkodik, addig a város vendége. Természetesen a hölgy is.

Péter megköszönte a pincérnek, a vendéglőnek és a városnak a nagylelkűséget, és indultak kifelé. Odakint, Péter, ahogyan a hegyre nézett, elgondolkodott. Ezt a hegyet megmászni, beletelik néhány órába. Addigra meg már késő éjszaka lesz. Amikor ezt az aggályát a lánnyal is megosztotta, jót nevetett a lány.

- Ne aggódj! Egy órán belül fent leszünk.

Péter azon gondolkodott, hogy ez hogyan lehetséges. Amikor aztán a hegy lábához értek, megoldódott a rejtély. Sikló vezetett a hegy tetejére. Gyorsvasút. Amíg az egyik szerelvény a hegyről lefelé indult, addig a másik szerelvényt felfelé húzta. Alig telt el húsz perc, máris a gyorsvasút száguldott velük felfelé. A hegy tetején gyönyörű panoráma tárult eléjük. Péter lába a földbe gyökerezett. Innen csakugyan az egész szigetet láthatta. Távolabb pedig a szárazföld, az anyaország hegyei kéklettek. A tengeren pedig apró, gyufaskatulya nagyságú hajók úsztak a két part között. Finoman érezte a lány nógatását, hogy ideje volna már tovább menni.
A déli órák után lassan délutánba hajlott a nap, kezdtek hosszabbodni az árnyak. A lány most meggyorsította a lépteit a közeli kis erdő felé. Ahogy az erdőbe értek, itt is utak vezették a kíváncsi turistát, és aki elfáradt, annak padok álltak a rendelkezésére, hogy egy kicsit megpihenhessen. A fákon a madarak a délutáni éneküket hangosan dalolták. A lány most lehuppant egy padra, és Péternek is intett, hogy üljön mellé. Ahogy Péter leült, a lány átkarolta, és forró csókokkal borította el őt. Közben szakadatlan ömlöttek a könnyei.

- Édes, édes szerelmem – suttogta a lány, közben hevesen ölelte, simogatta, becézgette a férfit, aki eleinte értetlenül fogadta a lány hevességét, és nem értette az okát – Terád vártam eddig évek óta – suttogta a lány. – Egyszer volt egy álmom, hogy majd jön egy tengerész, aki szakasztott olyan volt, mint Te, és én mégsem lehettem az övé, mert meghaltam.

Péter, akinek eddig már volt néhány nővel dolga, most mégis meghatódott. Alig tudott megszólalni.

- Ne mondj ilyent, hogy meghalsz. Miért halná meg? Fiatal vagy, szép és egészséges.

- Nem. Nem – ingatta fejét a lány – már évek óta kezel a Mágus. Ma reggel pedig közölte velem, hogy ez az utolsó napom. Igyekezzek tartalmassá, emlékezetessé tenni.

- Az nem lehet, hogy Te meghalj! – vágott közbe Péter – A Mágus tévedett. Elvégre ő is ember, tévedhet! Neked élned kell, mert szép vagy, kedves és jóságos.

- Köszönöm, hogy ezt mondtad – mondta a lány –, de én nagy beteg vagyok. Már érzem, hogy ütött az órám, de Te ne félj, mert én ezután örökkön örökké, amíg élsz, és még halálod után is mindörökké veled maradok. Te vagy az első férfi az életemben. Ma reggel már bizonyos voltam benne, hogy rád találok, és amikor megláttalak, tudtam, hogy Te vagy az. Én itt, ezen a helyen fogok meghalni, és ha meghalok, vigyél el engem a dokihoz, a Mágushoz. Mondd el neki, hogy boldogan haltam meg, mert rád találtam. Most pedig kérlek, szoríts magadhoz, ne engedj el, én őszintén, tiszta szívből szeretlek téged, és újra csak azt tudom mondani, hogy örökkön örökké veled maradok az idők végezetéig.

Azután a lány teste háromszor összerándult, és kiszállt belőle a lélek. De, Péter újra, meg újra hallotta, még a fák is azt suttogták, hogy örökkön, örökké veled maradok. Örökkön, örökké veled maradok.
Péter felkapta a lányt, és szaladt vele a gyorsvasút végállomásáig. Itt mentőt hívtak, amely tíz perc múlva meg is érkezett, de a mentős nem akarta felvenni a lányt, hiszen már nem élt.

- Halottat pedig nem szállíthatunk! – mondta a mentős.

De, amikor Péter mondta, hogy a lány azt kérte, hogy a testét vigyék Otelló doktorhoz, azonnal engedelmeskedett. Péter is beszállt a halott lány mellé.

Fél óra múlva már lent voltak a városban. Egy ház előtt megálltak, itt a mentős kiugrott és bezörgetett a kapun. Péter legnagyobb megdöbbenésére Otelló professzor nyitotta ki a kaput. Mielőtt a mentős bármit is mondhatott volna, Péter kiszállt a kocsiból, karjába vette a halott lányt, és Otelló doktorhoz sietett. Az orvos, a hatalmas fekete ember elszürkült, elsápadt, és vad zokogásba tört ki. Megölelte a halott lányt és jajveszékelve ismételgette:

- Kislányom! Alizkám! Édes gyermekem! – és Péterre nézett.

Péter csak annyit tudott mondani, hogy:

- Aliz azt üzente, hogy boldogan halt meg, mert megtalálta azt a férfit, akit évek óta keresett.

Az orvos most már Pétert is magához ölelte. Közben kijött a házból az asszisztensnője is, aki mikor meglátta Alizt, a porcelánnál is fehérebb lett. A doktor csak annyit mondott neki, hogy:

- Ő volt az a fiú – és Péterre mutatott –, akit Aliz régóta keresett, és az utolsó napon rátalált.

Időközben megállt a ház előtt a halottszállító. Az emberek kiugráltak, de a doktor közölte velük, hogy Aliz lányát itt a kertben fogja eltemetni, és ehhez megrendel tőlük egy üvegkoporsót. Pár perces rövid telefonbeszélgetés után a temetkezési vállalat igazgatója közölte, hogy a megrendelt üvegkoporsót, másnap reggel nyolc órára leszállítja a doktor címére.

Azóta évek teltek el. Péter bejárt hetedhét tengert és az óceánt, de éjszakánként, amikor a kajütjében egyedül marad, Aliz vigasztaló szavait hallja, hogy nemsokára újra találkoznak. A tenger pedig csendesen ringatja a hajót, amely úton van a találkozójuk kijelölt helyszíne felé.

Következő alkotás vagy vissza a tartalomjegyzékhez