CZÓBEL MINKA

MAYA

BUDAPEST 1893

Singer és Wolfner kiadása.

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Igy add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2018

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-963-417-315-1 (online)

MEK-18018

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/18000/18018/

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

TARTALOM

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

I. AZ ÉLET KÖNYVÉBŐL.

IMA.

KERTÜNKBŐL.

ÜVEGHÁZBÓL - TEMETŐRŐL.

MÉG ÉL!

A SZÉPSÉG ANGYALA.

SPHYNX.

RÉTEGEK.

ÖRÖKRE MINDÖRÖKRE.

HULLÁMOK.

EUNOÏA.

EGY TALÁNYRÓL.

TAVASZDAL.

KÉPTÁR.

PÁRHUZAMBAN.

IKARUS.

A FÉNY ÚTJA.

HÁRMAS VIGASZ.

CREDÓ.

CSILLAGOK.

BOECKLINIANA.

KÉT MALACZRÓL.

UPAS FA ALATT.

SZERELEM

ULTIMA RATIO.

ISTENNEL SZEMBEN.

II. A HALÁL KÖNYVÉBŐL.

UJ HÉLOÏSE.

KEGYELEM.

PSYCHE.

KRISZTUS.

A VESTA SZŰZ.

AZ ÖZVEGY.

HÓ.

KI VAGY?

CHAOS.

CSEND.

VIRRADAT.

HOSSZÚ ÚTON.

INCARNATIÓ.

HOLLÓ SZÁRNYAK.

CASTOR ÉS POLLUX.

FÁTYOL.

DELELŐ.

SZÁNALOM.

I.

AZ ÉLET KÖNYVÉBŐL.

Kis nyugtalan földi álmok,

Ugyan miért zavarnátok?

Örök élet, örök béke

Úszik a nagy mindenségbe.

IMA.

Te sem tehetsz még róla: hogy világunk

Van, létezik, oh nagy hatalmas Isten,

Teremtened kellett, s im, te teremtél

Eget, földet, - azért vagyunk mi itten.

És róla nem tehetsz, hogy létezésed

Örök, hogy elmúlhatlan lényeged,

S hogy elmúlhatlan örökkévalóság

Karjába dobtad mindenségedet.

Szép volt világod, s talán boldog is volt

Az ember rég? - de eltévelygett néped,

Elhagyták a reményt, a boldogságot

S választották a nyomort, és a vétket.

Te, a ki vagy, Te, a kit mind imádunk,

Bocsásd, bocsásd meg életűnket nékünk!

Bocsásd, bocsásd meg oh hatalmas Isten

Hogy szenvedünk, hogy vétkezünk, hogy élünk!

KERTÜNKBŐL.

(Tájképrészlet. - Rythmicus próza.)

Hallgat minden, hallgat minden

Csak a nagy Pán ébred.

A lég oly tiszta, oly napsugaras,

Hogy szinte szürke lesz a kék,

Világos ég,

Túláradó fénytől, sugártól.

Ég lapjáról leválva

Szűrkés, kékes homályba’,

Óriás nyárfák ingó, csipkés koronája.

Itt, ott, mint egy éles hang

Elnyomott orgona zúgásban

Fel-fel kiált a szinharmoniából

Egy fiatal fa izzó, sárgás zöldje.

Bogarak zsongása

Fenn akad a légben,

Illattól sürű légben.

A jázmin, a rezeda illata

Terjed.

Átfogják a virágok

Lelküknek forró párájával

Minden bokornak egyes levelét.

Mesés, fehér, nagy gondolatok szállnak

Csodálatos piros virágok

Csillogó, égő kelyheikből

Fel-fel a légbe,

A bokrok árnyas, zöldes hűvösébe.

Ott, ott a nagy Pán!

Elsikló, kékes levél árnyak

Tévednek, játszodoznak

Felcsillanó, nevető isteni

Állat-szemén.

Hogy fénylenek

E zöld szemek

A forró, déli, aranyos homályban!

De nem, de nem. -

Ezt a fát ősmerem

Bár még csak álmaimban láttam:

Szent Bodhi fa!

Nyugalmat, bölcsességet ád.

S ki alatta űl - már nem nevezik „Pánnak”,

Egy fehér bőlcs

Szeme sem zöldes tűz már

De egy gyémánt-szin, fehér csillag.

Nem nézhetek fényes tűzébe

Mert megvakít. -

De közelébe’

Érzem

A bölcsesség titokteljes homályát:

A vágytalan, a teljes boldogságot!

ÜVEGHÁZBÓL - TEMETŐRŐL.

Kopár temetőben,

Vad éjszaki szélben,

Virágot kerestem

Hideg havas télben.

Fösvények a holtak,

Szegény ez a kertem,

Csak elszáradt dudvát

Zörgő kórót leltem.

Asztalomra tettem

Tarka zöld cserépbe, -

Mellettük ibolyák

Sötét selymes kékje.

Üvegházban nyiltak,

Melegen teleltek

Halvány kóró mellett

De jó helyet leltek. -

Illatos virúlás

Szép csendes enyészet:

Édes szülő anyjuk

Az egy, nagy, természet.

MÉG ÉL!

Hajnal hasad, reggel ébred -

Harmat-tiszta, szép az élet.

Őszre fordul a nyár heve,

Sárgúl már a fák levele.

Minden szenvedélynek vége,

Csak boldogság, csend és béke.

Aranyba szőtt halvány kéken,

Csengő hangú, távol égen,

Habos, fehér felhők járnak.

Az erdőben könyű árnyak.

Piros gyümölcs fán megérett. -

Csak csendesen, mert felébred!

Nem látjátok, nem halljátok,

Még is hogy mosolyog rátok.

Ő a nagy Pán! -

Szól a monda:

Hogy már meghalt. - De ki mondja?

Hiszen hallom sípját nappal,

Alkonyattal, virradattal.

Hangja megtölti a berket,

Éjjel csillag-sugárt kerget.

S ha letűnt a csillag-álom,

Lepkét fogdos a fűszálon,

Szöcskét űldöz a mezőkön

Gyíkot fog a háztetőkön.

Harmatot szór a virágra

Bimbót csókol minden ágra.

Csak hogy ember meg ne lássa,

Sűrű erdő lett lakása.

Fél a durva emberektől,

Értelmetlen élvezettől............

Virág-szivű szűz leányok

Ti még Pánt is láthatjátok

Hisz tiétek az országa:

Tiszta szivek boldogsága.

A SZÉPSÉG ANGYALA.

(Rythmicus próza.)

Oh emberek! hiába törtök életemre,

Halhatatlan vagyok!

Lakásom a föld, az ég, minden csillag,

A végtelen határtalan határa.

* * *

Gyűlöltök, jól tudom,

Mert testetek, s lelketek durva szövetét

Fájón érinti lényemnek sugárja.

Imádnak egyesek, de ezek is szenvednek,

Mert el nem érhet,

Csak tiszta lélek,

Egy hang, egy ének,

Virág illatja

A sziv legfehérebb, legszűzebb gondolatja.

Ki salakkal szivében, szemembe néz,

Tüzembe vész,

Elég, elporlad menthetetlenül.

* * *

S mert úgy szeretitek a salakot

Ezért fordúltatok

A „Haszon Démona” felé.

De emberek,

Hisz’ nem lehet!

Ő gyengébb nálam.

* * *

Tartózkodásom volt hajdanta rég

A vad szűz rengeteg, -

Kivágtátok, - haszonra,

És hogy dölt romba

Reményetek:

Hasznot nem hajtott a kopár föld,

De szép lett újra,

Bozót felverte,

Éretlen fanyar zöld,

Halvány kalászok ingadoztak

Az elfakúlt talaj felett.

Szárnyam érintése alatt

Kiszinesednek úndok gyárfalak,

Rettentő kémények magaslatából

Leszáll a fűstös pára

Utczák hosszú sorára,

Megtelíti a város minden részét

Halált-hozó, betegség-terhelt léggel.

De ismét szép

A józan sivár kép

Ez ingó, vörös-lilaszin homályban.

Lehordtátok templomok tornyait,

Gyárkéményt raktatok helyébe. -

Csak nektek kár, de engem el nem üztök.

* * *

Lakásom volt hajdan az ember teste

Arányban, szinben szép,

Kiváló ép,

De ti elnyomtátok örökre

Betegség-, bűnnel, ferde öltözékkel.

S még sem lehet -

Nézd e szemet

Hogy ég, hogy ég,

Mi szép, mi szép!

Mert össze szedte, mind, fájó tüzébe

Az elkinzott, nagy, ős harmóniát.

* * *

S legfőbb szentélyem volt az ember lelke:

Ujra születtem minden gondolatban,

Minden érzésre szárnyam ujra nőtt.

Hatalmassá tevém a földi embert,

Hatalmas volt, hatalmas, szép, és boldog.

* * *

De im, a Haszon démona szólt hozzá:

„Imádj engem, s hatalmasabbá teszlek!”

S a gyönge ember meghajlott előtte

Csókolta a szörnyeteg ércz-kezét.

S most vonja, vonja, fuldokolva, lassan

Elképedt arczczal, kiszáradt lélekkel

Molochnak nehéz, szörnyű rabigáját.

* * *

Még vissza, vissza fordúl néhány hívem,

Keresnek vágygyal, őrűlt szenvedélylyel

S ha nem találnak, - néma fájdalmukban

Leborúlnak, komor ikertestvérem

A „Rút” borzalmas nagysága elött.

* * *

Oh emberek, hát nem látjátok még se

Hogy mindhiába törtök életemre?

Megtestesülök ismét ujra, ujra

Csak ti szenvedtek száz halálos sebtől

Ha ellenem őrűlt fegyvert ragadtok.

Mert én vagyok: a tisztaság, a béke,

A halhatatlan, fényes, örök Eszmény!”

* * *

Világosodni kezd a fehér hajnal,

Hamvas párák szűrkés aranyba fonják

A földfeletti, hűs, ember-lehelte,

Hullámzó, fátyolos ködréteget

* * *

Egy angyal hosszú arany-fehér szárnya

Siklott el hangtalanúl a homályba,

Hidak, folyók, kertek, házak, vad erdők

Temetők, legelők, város felett.

SPHYNX.

Hó pelyhet fogni lázas kézzel.

Egekbe nézni ember-észszel,

Elszállni kóbor fellegekkel,

Reméllni, várni, minden reggel. -

De hogy ha rá nő alkony árnya

Éjt-váró hallgatag világra:

„Mi volt ez mind?” hiába kérded.

Felelhetsz tán: „hisz’ ez az élet”!

RÉTEGEK.

(Rythmicus próza.)

Orgona hanggal hangzik az ének,

Ünneplik napját Megváltónk

Mennybemenetelének.

Ott térdel a nép

Sürűn egymás mellett:

Durva szövetü földi alakok

Terjesztik a köznapiság lehét.

Minden szívben sajátos kicsinyes gondok:

Az önzés, a vétek. -

Közöttük téved,

Az őrület sötétlő árnya,

Anyagiasság durva homálya.

Növendék lányok szines ruhákban,

Fejecskéjükben: hiúság gondja,

Érzésűk: „kényelmetlen”

Czifra, szokatlan, új öltözetben.

* * *

Amott egy sorban hetyke legények:

Kihívó szemek felvillanása.

Még most is? - Itten?

- Hisz’ jó az Isten! -

Öreges asszonyok.

- Hosszú az élet -

De minek éltek?

Szivűkben még mindig az anyag hatalma

Mely egyre csalja

A földi embert

Vágyról vágyra,

S nem nyujt nyugalmat, és nem nyujt élvet.

* * *

De im, a sok lehajtott fej felett

Kitárt nagy templom ajtón

Beolvad, beözönlik

A forró, arany déli fény.

Tömjén-felhőkön szállva

Napfény, s égő viasz-gyertyák sugárja

Arany fátyolt szőtt, mely ott lebeg

A sötétlő fejek felett.

* * *

S a fátyolon túl, egy más rétegen,

Magasztos-édesen,

Elszálló hanghullámok:

Az orgona mély, zúgó hangja.

* * *

Keresztül tör most rajta

Fényes sugárként

Az oltár felöl felhangzó szó:

Sursum corda!

* * *

E szóba füződik most minden eszmény

Mely mint fehér vágy, tiszta gondolat

Ott lenn fakadt

A sötétlő szivekben:

A szeretet egy-egy csilláma

A hit a lelkesülés, a remény.

Felszáll e szóval, mint kúszó növény

Sugár fa ágán

Hogy nő, hogy terjed!

Már áttöré a templom boltivét

Már ottan száll

Napsugaras, kék, forró nyári égen,

Mint egy hatalmas nagy madár.

* * *

Hogy lenn maradt a vétek

Salak, sötétség

Oh e legfelső réteg!

Nagy Istenség, ezen keresztűl látlak,

Felszállok hozzád,

Im, elérlek!

ÖRÖKRE MINDÖRÖKRE.

Ha érzésed, ha vágyad van

Temesd el hűs magányba,

Megfejthetlen titok marad

A boldogság talánya.

Hiába üzöd - elvonúl

Csalóka, szűrke ködbe,

S te tőle távol elmaradsz

Örökre, mindörökre.

Ha életed reménytelen

Ha többé már nem kérded:

A holnap, a titkos jövő

Még mit tehetne érted?

Ne gondold, hogy nyugalmat lelsz,

Hisz’ életedhez kötve

A föld röge, a föld pora,

Örökre, mindörökre.

De csendesen, csak csendesen,

Egy távol fényre várunk,

Ez örök éjjelünk talán?

Vagy örök napsugárunk?

Egy fehér fátyol szállt le rád,

Szemed már el van födve -

Pihenhetsz édes-csendesen

Örökre, mindörökre.

HULLÁMOK.

(Rythmicus próza.)

Emberélet! Feltünik itt-ott egy alakja

Templomban, vásártéren, magányos utakon, mezőn,

Imádkozik ez, szánt amaz, ez szenvedő beteg,

Az már nyugszik virágos terítőn.

Feltűnik itt-ott egy jelenség,

De létének csak egy-egy perczét láthatom,

Lelkűknek legmélyére nem tekinthetek

Éltüknek lánczolatját kezdettől végig nem kisérhetem.

Nem láthatom: testük miként szövödik

Napról napra ujult alakba át,

Nem tudhatom: kinek mikor, hol vége?

Hol szakad az örök nagy mindenségbe?

* * *

Csodás vagy emberélet! Folyamhoz hasonló.

Mely viztömegjét magával ragadja

Milliárdnyi cseppben,

S itt-ott felszinre kerül

Örök törvényű véletlenségből

Egy-egy megfénylő habja.

* * *

Álltam folyamnál fehér holdvilágban

Ködös párákon csillogott keresztül

A viz aczélja

Fehér fényesen,

S folyt a folyam tovább öröklét véghetetlen tengerébe.

* * *

Álltam folyamnál napsugaras délben,

Arany lett habja, szines fényes mélye,

Selymes tömegje át és át ragyogva;

Szivárvány szinek játszadoztak benne

A zöld, a kék,

Viola szinű árnyalat.

Napsugarakból szőtt arany háló alatt.

S folyt a folyam tovább öröklét véghetetlen tengerébe.

* * *

Álltam folyamnál bőszült zivatarban,

Zuhogva ontá iszap-terhelt habját

Öröklét véghetetlen tengerébe.

* * *

És ismét álltam ezüstös folyamnál,

Lassan simúlt el felcsillámló habja

Illattól terhes esti lég alatt.

Lassan simúlt el milliárdnyi cseppje,

Megfénylett itt-ott a hullámok széle,

Megszéditett az örökkévalóság

Emberfeletti fényes gondolatja:

* * *

E milliárdnyi cseppből egy se vész el,

Megy az örök tengerbe, - vissza jön majd

Felhőknek szárnyán,

Ködfátyol páráján.

Ki tudja?

Ezt a csepet mely most fényesen

Szemembe csillan, nem nézte-e régen

E helyen épen

Egy hozzám hasonló élő ember

Sok ezred év előtt lehúnyt szemével?

* * *

Hol az a szem, hol az a gondolat most?

* * *

Megvan! de hol? -

* * *

Csodás vagy emberélet, folyamhoz hasonló!

EUNOÏA.

Az egy, hatalmas, végtelen nagy Isten

Lebeg a végnélküli Nirvanában

Elszenderül - a nagy, kimondhatatlan

Kétségbeejtő magasztos magányban.

Elszenderül, - és teremtő erővel

Álmában megteremti most az álmot,

Megálmodja magát, eget és földet

Meg az egész, nagy, végtelen világot

Oly mélységes, hatalmas lett az álma,

Hogy mind, e változandó álomképek

Folytatva, az örök nagy Isten álmát

Azt álmodják: hogy léteznek, hogy élnek,

Az Isten álma szép, magasztos, tiszta,

De bele folyt a nagy harmoniába

Elferditőn, zavartan, visszatetszőn

A sok teremtett álomképek álma.

Hová fejlődik még e vad zavargás?

Ilyen alakban meddig tart még itten

Az árnyak képződése, szétfolyása?

Mikor ébred már fel az öreg Isten?

EGY TALÁNYRÓL.

Megmozdúl a föld, nő az élet!

A világ uj tavaszra éled,

Szétfoszlik a hólepte álom

Mindent befénylő napsugáron.

Kizöldül száraz ágak vége,

Aranyfehérség távol égbe’

Sirhantokról a hó leolvad.

Virulni fog már minden holnap.

Virúlni - s te aggódva nézed:

E virulásból mi a részed?

Létörömben úszó világba’

Mi örökséged? néked szánva?

Mi? - Minden! - hisz’ egy vagy a léttel

Az örök boldog mindenséggel.

Ha lázza szived által járja,

Hisz’ ez is csak az élet árja!

Félsz, hogy oda vagy mindörökre

Föld porladó rögéhez kötve.

Hát nem tudod, boldogtalan:

A föld is csak az égbe van!

TAVASZDAL.

Egy nagy madár ijedve felsívit;

Buddha kinyujtja felém karjait,

Jóságosan szól a kegyelmes Isten:

„A boldogságot mért kerested itten?

Amott a nagy Pán tűzrózsákat ád,

De ti nem hallhatjátok már szavát,

Dala elhangzott csöndes erdő-mélyen,

Befúlt öldöklő hideg szenvedélyben.

És ő maga? - Únottan, visszavetve

Magányosan tengődik, elfeledve.

Én? - oh én még sokáig várhatok!

Elöttem elmúlnak holdak, napok.

Megláthatod - mögöttem, ottan, távol -

A boldogság csak az a fehér fátyol.

Jösz?”

„Mennék de hisz’ mind utamban áll

A vak sötétség, réműlet, halál,

Tátongó örvény.”

Kézen fog szeliden

Fehér alak: „Majd elvezetlek híven!”

Szól Megváltónk.

KÉPTÁR.

(Rythmicus próza.)

Világos napvilágban fénylettek a képek,

Beözönlött a nép,

Beszéltek erről-arról,

De érzés, gondolat, csak kevés volt a szóban.

* * *

A „képek lelkei” félénken, meg nem értve

Húzodtak vissza

Aranyos keretek mögé.

- Mert minden egyes képnek lelke van -

Csak mint az embereknek:

Haszonleső, hivalgó lélek ez,

Amaz müvészi, öntudatlan

Ez minden napsugárra változó,

Hol elborúl, hol felderűl,

Ez szól mindenkihez.

Az, elzárkozott, néma,

Csak akkor éled

Ha rokon-lélek

Közelét érzi.

* * *

Mondják: kép el nem éri a természetet.

Hát nem természet remek alkotása

A művész-szellem?

Ide lehelve

A müvész lelke.

E képen, épen

Imádlak nagy természet!

* * *

Lehanyatlott a nap.

Villanyos lámpák lénye árad

Termek hosszú során.

Még mindig az az értelmetlen zsongás:

Jönnek az emberek

Sok aranyos keret

Csillog-villog

De a képek még némák, némák mindig.

Kitolong a népség

A villanyfény kialszik,

S termek hosszú során

Csend, néma éjji csend.

* * *

Előbb sötétség - aztán lassan, lassan

A homályos-zöldes üvegtetőn

Fátyolosan fehéren beszürődik

A hold világa.

* * *

Ébrednek mind a képek.

Bár alakjuk a bizonytalan fénynél

Határozatlan, alig látható.

Elmosva rajzuk, körvonaluk,

De lelkük ébred

Ez, ez az élet:

* * *

Hajlongó nőalak ott, vissza kapja

Öntudatlan, kéjes mozdulatát

Él, él a test, s a lélek benne,

Átvilágitja a finom puha bőrnek sejtjeit,

Szempillák fátyola alatt fénylő szemet.

* * *

Gyümölcsös kertbe özönével szállnak

A napsugarak vissza,

Minden ágról

Hull lágy-leveles, illatos virág

S a tüzes-zöld gyepen

Világos kék ruhákban

Gyermekek.

* * *

Sötét háttérről csendesen kiválnak

Sejtelmes, rémes alakok.

Ezek is élnek,

De hol? nem e földön, rejtelmes idegen világból

Hozta őket a művész haza járó szelleme,

A halál árnyából

Az élet széléről,

Képzelmünk túlvilági fényes csillagáról.

* * *

Mellettük egy más képen

Álmatag nyári nyugalomban

A föld, az élet édes boldogsága:

Boldog legelő állatok.

Amott egy nagy kép kinos vergődése:

Élni vágyna

Hiába, hiába!

Hideg volt a mester szive, keze,

Midőn ezt festé.

Kigondolta ez óriási képet,

De nem adott éltet

Értelme nincs szineknek vonalaknak.

Szegény kép, mely már halva született

Hiába sirja vissza, az adós maradt, nem-lett életet.

* * *

Mellette, ez már él:

Goromba szenvedély

Éli a köznapiság, vihogó undok életét.

* * *

De ott, ott, most a holdvilág

Egy képet csókol, beözönli

Ezüstös égi fénynyel.

Szól hozzá édesen:

„Te, te egyedül vagy itt rokon velem

Te tiszta égi sugár,

Melyet egy földi ember, földi módra

Láthatóvá tett minden földi szemnek!”

Csak kicsiny vázlat: vásártér darabja,

Vonalak, szinek, mint más képen is,

És még is, még is,

Titokteljes nagy isteni erő

A megfoghatatlan, a kimondhatatlan

Itt, szemünk láttára.

Mi?

Ha ki tudnánk mondani!

„Művészinek” nevezzük úgy, köznyelven,

Mert más szót eddig nem találtak rá.

* * *

A holdsugár elsiklott régen

Hideg szürkés hajnali fényben

Várják a képes termek hajnal hasadtát, nap feljöttét.

PÁRHUZAMBAN.

Az ég alján alkony-sötétben,

Felcsillanó, kialvó fényben,

Libeg-lobog villámok szárnya.

Vasut töltésen ember árnya,

Halad, megy, tétovázó lépttel

Bizonytalan-fáradtan lépdel.

Mellette nyugtalan-lebegve

Egy fehér szárnyú halvány lepke.

Ez is haladna, - vissza késve

Villámszerű lesz röpkedése.

Inog, lebeg, függ a viharban

Növekvő, nyári zivatarban.

Az ember csak megy tétovázva,

- Sárgás sugár egy távol házba, -

Reménykedőn nézi a mécset:

Eléri még? - nem, már elkésett.

Az első sürü cseppek hullnak,

Villanyos illatok simúlnak

A légben el, a földön széjjel,

Oly izgatott, rezgő az éjjel.

Délről egy forró szélroham -

A láthatár oly nyugtalan

Villámok mind sürübben égve,

Libeg-lobognak távol éjbe’.

Elhullámzó fényből kiválnak

Sötét, nyugodt hatalmas árnyak:

Faóriások koronája,

Támpont e villámló homályba’.

Sötét tömegjük kőrvonala,

Oly mozdulatlan a viharba,

Szilárd, határozott, kemény,

Körülte úszik, nő a fény.

Az ember csak megy, s száll a lepke,

Mind fáradtabban, visszavetve,

A fény, s az árny mind egybe olvad.

Hol van a tegnap? hol a holnap?

Hol van a lepke? már nem látom.

S az ember? - hát ez mind csak álom?

Elkésett, vagy már elhaladt?

Vagy már pihen fedél alatt?

A fák még tisztábban kiválnak,

Sürűbbek, zordabbak az árnyak,

A fény most élesebb, nagyobb,

Mi volt? -

A villám lecsapott.

IKARUS.

I.

(Ragyogó reggel. Görög tájkép. Az átlátszó kék tenger felett sziklapart, fényes, sötét levelű babérok, s hamvas ezüstös olajfákkal. Kék ég lapjától leválva egy páros márvány templom vakitó fehérsége.)

Egy hang.

A föld kicsiny volt néki. Forró vágya

A naphoz vitte. - Nem volt hozzá szárnya!

Csak ismét vissza hullott sáros földre,

Megcsúfoltan, szétzúzva, összetörve.

II.

(Négy órakor délután. Városi mulató hely. Józan sívár napfény. A harmat nélküli, lankadt, de buja zöld gyepen étel kosarak, maradékok, törött boros és sörös üvegek. Egy keringő leverően-vig hangja hallatszik. Kirándúlók serege. Széles zsíros arczok, önelégedett ravaszos mosolylyal. Mind fáradt, s kissé részeg, de egy se mámoros.

A többség:

Ki földön jár, az óvatosan járjon.

Az égre nézni rossz, nem jó az álom,

Leghasznosabb a józan szürke élet,

Lidércz-tüzek a csillogó eszmények.

III.

Aranyban úszó alkonyat. Egy hegyen. A napimádók serege. Fehér köntösökben, kitárt karokkal fordulnak a bucsúzó nap felé. Alakjaikat elözönlik a fényhullámok. Mindenik arczán mélységes áhitat, s némelyek szemében a teljes boldogság extásísa.

Néhányan:

Hát tudjátok ti mi a fény, az álom?

Boldog halandó egy volt e világon.

Ha összetörte irigyen a végzet!?

A napba mégis közelebbről nézett.

A FÉNY ÚTJA.

Istenem! oly sokan a haláltól félnek! -

Engemet elkábit ez a tenger élet,

Hiszen nincsen halál a nagy mindenségbe’,

Csak élet, csak élet, - nincs kezdete, vége.

A régi istenek feltámadnak sorban:

Pán sípja megszólal zöldellő bokorban,

Buddha nagy madara széjjel bontva szárnyát

Beútazza, földek, s tenger pusztaságát.

Szétfoszlanak, jöttén az Isten fiának,

Sirokat környező, megsürűdött árnyak,

Feltámad porából a test és a lélek,

Győzedelmeskedik a nagy, örök élet.

S éjjelente leszáll hozzánk, rezgő fénybe’

Kiégett csillagok tévedező fénye.

Kiégett a csillag. -

Hát az ürt nem járja

Fényeskedő lelke, széthintett sugárja?

S mi téves gondolat, rég letünt alakok

Rólatok azt hinni: hogy már „meghaltatok”,

Hiszen még megvagytok. Szemlátható képen

Utazik fényetek a légben, az égben.

Ki tudja? a tejút valamely csillagja

Talán ép e perczben azt a súgárt kapja,

Mely Krisztus keresztjét alkonyodón érte,

S megfürdött ama szent, elhullatott vérbe’. -

Amott meg távolabb az a halvány másik:

Rajta tán Lesbia szeme tüze játszik?

S másokon, másokon, szentek - hősök hadja:

Változó földünknek mind megannyi napja.

A ma elmult napnak széjjel dobott fénye

Látom, hogy száll, repül, szét a mindenségbe,

Látom, hogy utazik csillagról csillagra,

A legtúlsó, szélső, legtávolabb napra.

Találkozik ottan rég elszállt lelkekkel,

Rég letünt időkkel a mai szép reggel,

S onnan ismét felénk vissza-vissza szállnak

Földünk légköréből eltünt fények, árnyak.

Hallhatatlansága a nagy Mindenségnek!

Elszédit, elkábit, ez a tenger élet.

HÁRMAS VIGASZ.

I.

Rá nehezűlt lassan szivemre az élet.

Istenem, körültem de nagyon sötét lett!

De nem - hiszen van még lelkemnek egy álma

* * *

Mintha csak egyszerre a vigasz megszállna!

II.

Jártam a sok távol idegen vidéket,

Tenger bánatomtól az ég is sötét lett.

Jártam messze, távol, ösmeretlen földön

A fű is elszáradt lábam nyomán, zöldön.

S most hogy vissza tértem, most hogy itthon vagyok,

Mintha szét szórhatnám a tenger bánatot.

III.

Sűrübb, sötétebb lesz felettem a felleg.....

Keresek, nálamnál egy szomorúbb lelket,

Vigaszt mondok neki, - ha hallgat a szóra,

Tán az én szivem is megvigasztalódna?

CREDÓ.

Maya, rettentő diadalmas Maya!

Hányszor nyultam remegő lázas kézzel

Bűbájos könnyű fátyolod után!

El nem szíveltem tünde fényedet

Kerestem a „valót”, a „lényeget”

És mit találtam: új és új csalódás,

Hisz a valóság mindig oly valótlan.

De hát hol leljem, merre hol találjam

Az igazságot, az örök szépséget?

Az eszményt mely való, s valót mely eszmény?

Egy hangot hoz felém az esti szellő,

Az alkonyati aranyos homályból:

„Igaz legyen szived, igaz és tiszta

S szép és igaz lesz a világ is neked!”

CSILLAGOK.

Zúg a havas erdő magas koronája

Éjszaki szél rajta veszett tánczát járja.

Elszáradt levelek csörögnek a szélben,

Rémek keringnek a fátyolos nagy éjben.

Ezer titokteljes, ösmeretlen hangba

Bevegyül a holtak rég elnémult hangja

Nevemen szólitnak, halkan rám nevetnek

Lágy ölébe hívnak csendes enyészetnek.

Már kézen ragadnak -

im, a tulsó végről

Lefoszlott a fátyol a nagy ködös égről.

Előbb csak egy csillag halk sugárú fénye

Majd beolvad a köd tiszta csillagfénybe.

Ezer csillag ragyog le a havas földre,

Hó alatt megmozdul jövő tavasz zöldje,

Elszállnak a holtak, ég, s föld ujra éled

- Nem, még nincs ideje -

ismét tart az élet.

BOECKLINIANA.

Szélvész felrázott hosszú álmaimból,

Ingott a ház, s körülte fehér nyárfák

Hajlottak, hajladoztak a viharban.

Fanyar világitás siklott el itt-ott

Az éj lebegő sötétsége közt.

Oh e sötétség! hogy terjed hullámzik,

Mint egy folyam megáradt zugó habja,

Jön közelebb, felér már szivemig,

Megtölti őrült, sebes fájdalommal

Növekvő szörnyü, lázas rémülettel.

Távol, nagy elfelejtett nádasoknak

Zugása száll el hozzám a viharban.

Halk zízgés csak, de folyton nő, növekszik,

Megtölti szivem sebes fájdalommal

Növekvő szörnyü lázas réműlettel.

Ugy gondolom: ez a „jövő emléke”

Mely felszáll, mint egy hang, egy árny a multból,

Megtölti szivem sebes fájdalommal,

Növekvő szörnyű lázas rémülettel.

Egy idegen kéz gyöngéd érintése

Siklott el lágyan homlokom felett.

Ősmerem e kezet.

Nem tudom, honnan jött? az élők, vagy a holtak országából.

De érintése tiszta szeretet

Egy idegen, egy távol, földöntúli

Átlátszó tiszta édes szeretet.

Lecsendesül az ég zugó viharja

Fehérebb fényesebbre olvadtak már

Az árnyak.

S milyen talány!

Ez őrületes sebes fájdalom

E növekvő nagy lázas rémület

A boldogság maga talán?

KÉT MALACZRÓL.

Uj tavasz illata! - langyos, meleg a lég -

Nagy téli álomból ismét felébredék.

Kizöldül a mező szinehagyott leple

Mélyebben lélegzik anyaföldünk keble.

Eltévelygő utam temetőbe vezet:

Tavasz ébredését, érzik vajjon ezek?

Egy nyitott sirverem - öreg ember hányja.

Vajjon? - itt végződik az élet talánya?

Vége sohsem lehet - de hol folytatása?

Az öreg egykedvün csak a vermet ássa.

Mellette közelben, a temető alatt

Két növendék malacz túrja a kőfalat.

Vigan csavarodik az egyiknek farka,

Jókedvüen szét áll minden serte rajta

Társa a zöldellő mező hantján játszik

Mindkettőn az édes életöröm látszik:

Fiatal állatok öntudatlan élete -

Élet, élet, élet, a tavaszi légbe.

Temető kapuja lassan megcsikordúl,

Elsuhanó széltől sarkába megfordúl.

E váratlan hangtól a malacz megretten,

Egyszerre felvetik fejüket mindketten

Gyorsan elszaladnak tulsó mező végre

S ismét csak játszanak tavaszi napfénybe.

UPAS FA ALATT.

Bálterem!

Könnyü ruhák suhannak,

Hófehér vállak és karok

Hullámzó mozdúlatban.

Felcsillan itt egy szem, egy gyémánt-csillag ott,

Mély tüzű, nagy, piros rubintok,

Halvány selymes fehérlő gyöngysorok.

Virágok lankadó kelyhéből száll az illat,

És száll átmelegült ruhák fodrából,

Hajfürtök hálójából.

Egymást keresztül vágva ingadoznak

A zene és a fény hullámai

Kábitón, édesen.

Feloldva fénybe, illatba, zenébe,

Az ifjuság, az élet.

Itt találkoztak ketten:

Fehér ruhás lány és egy karcsu férfi.

Midőn tánczközben egymáshoz simúlnak,

Két ifjú sziv sejtelmesen megdobban,

Aztán beszélnek - lelkük összeolvad

Egy pillanatban, mindig jobban, jobban.

Az ifjú még sohsem volt ilyen boldog,

Szereti a lányt sovár szerelemmel,

A lány is őt.

Mi egyszerű ez - még is -

Mért nézi oly lemondó fáradt szemmel?

Remélkednék, ha merne - hisz a lányba,

Szerelmében - de nem hihet magába.

A múlt, a múlt kisértete felébred,

Minden mit a múlt felhányt, összetépett,

Életkelyhéből ivott hosszan, mélyen,

Kifáradt ezer lanyha szenvedélyben.

Bármit tegyen, a múlt hozzá van kötve,

Már késő, késő, minden, mindörökre.

S a lány? - oly szép, oly igaz a mit érez,

Sokszor kérdezték: mért nem ment még férjhez?

Ha felveti mélységes mély szemét,

Átérezni szivének melegét.

Kedélyét tavasz-napfény lepte el

És lelke tiszta, mint a hópehely.

És végre most előtte szive álma,

Nos? -

Nem! Mert hátha a kétely megszállna!

Ez ifjú lány nem élt még, de már látott.

Nyilt szemmel nézett életet, világot.

Feltűnik most lelkében anyja arcza,

A sziv, mely megtört hosszú életharczba’.

Aztán eszébe jut egy lányalak:

Barátnője. - Fényes napsugarak

Sohsem játszodtak üdébb lény felett.

Még látja azt a súgárzó szemet,

A melylyel mondá néki: végre, végre,

Menyasszony, boldog - ma meghalna érte.

Aztán - narancsvirágos nász után

Mi jött? - Egy únott otthon, sziv-magány.

A lányban ébred minden a mit látott:

„Jaj, nem azt a szörnyű narancsvirágot!”

S az ifjú szó nélkül mindent megértett!

„Te szép, te szent, nem - sohsem adom néked!”

Egymás mellett ülnek még, de már érzik,

A kétely lelküket mikép sodorja

Egymástól el: - Hullámzó tenger tükrén

Egymástól elsikló hajóknak sorja.

Közel voltak, - de hí a kékes távol,

A kedves kép elúszik, elhalad:

„Maradj! vagy én megyek veled!”

„Nem érted?

„Maradnom nem lehet, vagy nem szabad!”

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Az ifjú szomorúan néz a lányra,

Egy búcsúcsók lett szemüknek sugárja,

Érzik: egy boldog életpillanatnak

Sajgó emlékezet, keserv az ára.

Egymásra néznek hosszan, önfeledten,

- Már kiki mással beszélget, nevet -

Tánczolnak mindaketten.

SZERELEM

A leány:

(szép, loyális, szűziesen bátor.)

Van egy szép szeretőd, van jó édes anyád,

Vágygyal, szerelemmel sokan néznek reád,

Mégis, csak egyedül én szeretlek, érted?

Nem teheti senki mit én teszek érted.

* * *

A férfi

(Egy Kaïn utód, a Baudelaire fajtájából. Előbb értelmetlenül hallgat, azután szeme felmelegszik, mint egy nem remélt, nem várt boldogságtól. Kitárja karját.)

Szeretsz? te szép, te szent! -

- „Űld az örök álom! -

Jer! tán csókjaidban végre megtalálom?

* * *

A leány.

(Visszalépve.)

Csókot kérj „amattól.” -

Nem tudod? Ha ajkad

Most ajkamhoz érne, örökre elhallgat

Szivedben, szivemben az a bűvös ének,

Csak salakja marad egy végső reménynek.

Mások szerethetik szép szavad beszédjét,

Szemed ragyogását, igézetes kékjét.

Ezeket megúntad. - Szived azért hallgat,

Mert csak ezt szerették, egyedűl ezt rajtad.

Szivedre szerelmet ha rá erőltettél,

Minden ölelésre magányosabb lettél.

De oda, hol lelked borús álom-szárnya

A végtelenséget magánosan járja,

Oda szállok véled, mert hozzám van kötve

Szived minden szála, hozzám, mindörökre.

Enyém vagy! fogva tart sejtelmes igézet,

Bár alig hogy szemed a szemembe nézett.

Szerelmünknek nem lesz reménye, sem vágya,

Látod! ezért örök álmunk boldogsága.

Összefűz egy örök, lángoló szerelem,

Mert lelkednek lelkét: álmodat szeretem!

ULTIMA RATIO.

Hogy mért hervadnak a virágok? -

Ne kivánj többet, mint egy álmot,

Az álom élet édessége:

A boldogság, a csend, a béke.

Hogy mért magányos minden lélek? -

Szived álmát ki érthetné meg!.....

Mit láthatnál az izzó napban??

Örök, szent, a változhatatlan.

Szellőre megmozdúl a lég is. -

Te élsz, s boldog vagy még is, még is,

Hisz’ elkisér fanyar magányba

Lelked átlátszó, fehér álma.

ISTENNEL SZEMBEN.

Imádlak téged eszmények eszménye,

Ki alkotóan létre hoztad éltem,

Ki rettentő-kegyelmesen megadtad

Az öntudatot, melyet sohsem kértem!

Nem lázadok fel a meglévő ellen,

Nem mondom: hogy az élet kín és átok.

Van, a mi van, mert hogy lehetne máskép?

Teremtél, és - én Néked megbocsátok.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

II.

A HALÁL KÖNYVÉBŐL.

Ha halál van, mi nem vagyunk,

Ha mi vagyunk, nincs halál.

Epicuros.

UJ HÉLOÏSE.

Nincs közöm e földhöz - messze útra készen -

Érzem, nemsokára elhagyom egészen;

Nincs földi szerelmem, nincsen földi vágyam,

Titkos kezek vetik már halottas ágyam.

A nagy, csöndes éjben fehér pelyhek húllnak,

Puha hó fedi el emlékét a múltnak.

Szállnak, lelkemben is, fehér gondolatok,

A nagy havas éjben ismét „itthon” vagyok.

Éltem? nem éltem-e? - Mi is ez az élet,

Mely észrevétlenül álmok közé téved?

Szines volt az álom - beletisztúlt képe

A nagy, véghetetlen, örök fehérségbe.

KEGYELEM.

Ki látja e viharzó képet?

Az utakon zavargó népek

Menekülnének - hova? - távol -

Nem menekülnek a haláltól!

Őket itt, ott, mindenhol várja. -

Hervadt mezőket szélvész járja.

Röpiti a mezők felett

A sok elszáradt levelet.

Fanyar világitás az égben,

Most elsivít hullámzó légben

A borzalom kisértet-hangja:

Ódon torony repedt harangja.

Előbb a hang gyöngéd, kevés,

Összhangzatlan csilingelés.

Majd hozzá zúgnak hosszan, mélyen,

Kitört megrázó szenvedélyben

Szivet átjáró tépő hangok:

Rég elpattant, nagy vészharangok.

Ki húzza, húzza oly erővel?

Daczol a széllel, vad idővel,

A torony kőfalától fedve,

Körülte csapdos szürke leple,

Harangozó-rém ottan áll:

Fehér csontváz, örök halál.

És lenn a nép zavarva tódúl,

Megréműlt a harangozótól.

Most csapnak a kőhidon át,

Hol biztonság? Talán tovább?

Nem használ semmi - száll a hang,

Velőtrázón zúg a harang:

Ragály, betegség, álom, béke

Száll tördelt hangján fenn a légbe.

Oh emberek! minden hiába,

Előbb-utóbb elérhet szárnya.

A hidon át miért kerültök?

Hisz e hangtól nem menekültök!

Oh emberek, hát nem tudjátok:

E hanggal szűnik élet-átok.

Kérlelhetlen örök kegyelme

A természetnek, hangot lelve

Harangzúgásban száll felettünk -

Már mindent, mindent elfeledtünk.

Már minden szenvedésnek vége.

Sivító szél

Csörgő levél

Elmúló, elviharzó szenvedély

És aztán:

Csend, vigasz, halálos béke.

PSYCHE.

Illatot csókoltam, virágot szerettem,

Az életálomból még fel sem ébredtem.

S mostan már itt vagyok, a szép „másvilágon”,

- A multhoz hasonló, csak fényesebb álom. -

Ugyanaz, ugyanaz, csak tisztább a „lényeg”

Kevesebb az árnya, több fénye a fénynek.

Hajdan ember voltam, most már angyal leszek,

Illatot csókolok, virágot szeretek.

KRISZTUS.

Magas kereszten a város felett,

Haldokló szent, a Megváltó lebeg,

Bénúlt idegzetén megszűnt a kín,

Túl van a szenvedés határain.

Keresztje ágain csapdosva száll

Egy nagy sötét tollú holló madár.

Megváltónk homlokát érinti szárnya

Reá borúl a gyászos tollak árnya.

Tavasz-vihar kél a nagy távol égbe,

Ólomszín felhők szállnak rongyra tépve,

De a zavargó, vad felhők alatt

Elsiklanak az esti sugarak.

Ott lenn a napfény lám mi szépen terjed!

Fehér virágos, nagy gyümölcsös kertek

Selyemzöld fű, zománczos rét felett

Hullámzik, duzzad, nő a kikelet.

Tüzet szór a nap lángoló sugárja

Az ódon város fényes templomára.

Krisztus szeme most a városra téved,

Utczáin látja azt a tenger népet:

Hogy álmodják ama zavargó álmot,

Hogy üldik a nem-lévő boldogságot,

Hogy tolakodnak az egymás helyére:

És ezekért folyt áldozatként vére!

Szivébe vág most az Isten fiának

Mély szánalom, részvét, testvéri bánat:

„Atyám, atyám bocsásd meg, bármit tesznek!

„Hiszen nem tudják, hogy mit cselekesznek!

„Mely most szivembe szállt, ez égi fény,

„Sohsem csillan meg ezeknek szemén,

„Sohsem láthatnak tündöklő nagy égbe,

„Hogy hagyjam őket az örök sötétbe?”

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Most lassan lassan a Megváltó lelke

Mintha fehér szárnyakkal útra kelne,

Oly útra, mely az „ösmertnek” határa,

Melyen minden halandó egymagába

Társ nélkül megy -

Melyen túl nem marad

Sem földi vágy, sem földi gondolat.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Az alkony száll, de nő az égi fény

Megváltónk megtörő, lankadt szemén

A fény felitta lelkét, véle szálla

Máslét titkos, magasztos távolába.

A VESTA SZŰZ.

Mi tartja izgalomban e zúgó tenger népet?

Halottas köntösében a Vesta szűz kilépett.

Fehér arcz, fehér fátyol az arany napsugárba’

Körűlte zúg az élet, csábitja - mindhiába.

Csak le, a sírüregbe! - nincs kegyelem, remény,

Ajkán nincs szó, csak vágyak, kitágult nagy szemén.

Még visszanéz, - még éri a napnak egy sugárja,

Legördűlő nagy kőlap már aztat is kizárja.

Most hantolnak felette, - vad borzalommal hallja,

Lehallatszik még hozzá a nyüzsgö nép moraja,

Lassan eltávolodnak - s itt egyedűl magába

Ez ifjú szűzi élet a síri vak homályba’.

Miért? hisz vétke nincsen!

Meggyülölték talán,

Mert tisztább mint a többi és büszkébb volt e lány!

Erényben, tisztaságban sohsem hisz a tömeg,

Nagyobb mert nála lenni, most ezt boszúlja meg.

A sírbolt félhomályát mécsfény ragyogja át,

Talán elalvó lángja kitart egy éjszakát?

Aztán teljes sötétség, - mely változatlanúl

A Veszta szűz szemére örökre ráborúl.

„Nem, nem!” Az életösztön hatalmasan felébred,

Daczol, ví, a halállal e bátor ifjú élet

Őrűlt vad szenvedélylyel fellázad sorsa ellen

E hősi nemzedéktől öröklött, büszke szellem,

Dúl, tép: „csak szabadúlni!” bármi legyen az ára,

Hisz’ ez aczélos test még nem érett a halálra!

Gyöngéd újjával marja a sírbolt kőfalát,

A földréteg parányit sikolyja rezgi át.

Nem használ semmi, semmi, siket marad az éj.

Megbénul fáradt karja, lehűl a szenvedély.

Heves mozdulatától elhúnyt a mécs világa,

A szűz megtörve omlik keskeny halottas ágyra.

Nyilt szemmel, zúgó agygyal bebámúl a sötétbe,

Sűrűbb a lég, nyomottabb, tompább az éj sötétje,

A lány pihen nyugodtan, csak várja, várja, várja,

Halál mikor boritja sötét fátylát reája. -

Most mintha fény virradna elkáprázott szemén,

Lelkében új erővel sugárzik, nő a fény.

Feléje integetnek bódító bűvös képek,

Már túl van a „határon”, oly messze már az élet.

Száll visszatarthatlan’, egy idegen világba.

Kibontva csillogóan lelkének fehér szárnya,

S mit nem adhat az élet, e pillanat megadja,

Magasztos nagy nyugalma az égig felragadja.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

És fenn hullámzik, zúg tovább az élet.

Habján madárdal, virágillat téved,

Színösszhangtól túlárad tünde fénye -

Száz nyugtalan vágy, gond, remény a légbe’,

Virúl, fejlődik a szép kikelet.

A csendes, fehér Veszta-szűz felett.

AZ ÖZVEGY.

Nyitott koporsóban ott fekszik a párja,

Csókkal édesgeti, ébreszti, - hiába.

Fellobbanó gyertya sárgás rezgő fénye

Halvány világot hint a halott felébe.

Koporsó diszéűl leszedték a kertet,

Hervadt virágoktól nehéz illat terjed.

Virág illatától, tenger bánatától,

Özvegy asszony feje elszédűl, elkábúl.

A selymes szemfedő könyeit felissza,

Hívja, csalogatja édes urát vissza.

Megkésett szerelmét küldené utána,

A halál határán túl - a másvilágba.

Gyönge a szerelem, a terítő leplén

Nem hatolhat által - megfagy a holt keblén,

Gyönge a szerelem, ellankad a szárnya

Idegen, mérhetlen, halál távolába.

Haragra váltja most a nő a bánatot:

„Maga, egyedül ment, hűtlenűl elhagyott!”

Ugy érzi, mintha az ünnepélyre menne,

De ő ki van zárva, nincsen része benne.

Perel Istenével, természet rendjével,

Lázas, tehetetlen, fanyar szerelmével.

Kifáradt az asszony, megroskad a térde,

Tántorogva omlik egy nagy karos-székbe.

Szeme eltévelyeg az egyik oldalon:

Hálóját hogy fonja szürke pók a falon.

Most e finom szálba zümmögő légy téved,

Ez is egy elfolyó, menthetetlen élet.

Álomhozóan száll zúgása a légben -

Elszunnyad az asszony a nagy karos-székben.

Alszanak mindketten, a halott, meg párja,

Csakhogy ennek álmát még az „álom” járja,

Amannak arczára nagy titok van vésve -

Egyik-másiknak majd mi lesz ébredése?

HÓ.

A hó kifárasztott, vihar utam állta,

Pihenőt tartottam havas pusztaságba’,

Húllnak, egyre húllnak a fehér hópelyhek,

Elfedtek már mindent, mezőt, erdőt, kertet.

* * *

Csodálatos összhang sohsem hallott mása:

Mámoritó dallam, fehér hóomlásba’,

Csöndes várakozás bóditó nyugalma,

Meg nem látott képbe’, meg nem hallott dalba’.

Mintha most egy alak fényesen kiválna:

Fehér égi angyal földig érő szárnya.

Halál, vagy szeretet? vagy semmi? - vagy béke?

* * *

Sűrűn húlló fehér hópelyhek a légbe’!

KI VAGY?

(Rythmicus próza.)

A templom hűvös nagy hajóján átvonúl

Elavúlt tömjén illata:

Érzem az emberiség lehét

Mely századokon át

Itt mondott imát.

Oltárképekről visszaszáll

Arany-hullámban, feldobott áhitat

Elsiklik, elvonúl

Csúcsos boltív alatt.

A sírkápolnát járja

Poros ablakon megtört, elfakúlt nap sugárja.

Pirosló mécsek égnek:

Temetkezési helye ősi nemzedéknek.

Kőbe faragva

Thurzó Szaniszló hatalmas hősi büszke alakja.

Oroszlánon áll, zászló kezében,

Nemes vonások

Kőhomlokáról szótlan beszédben

Visszasugárzik

Nemes nagy lélek fanyar magánya.

Megértem! -

Szörnyű!

Hiszen már késő. - Röpke parányok

Kővé tömörűlve, gúnyos utánzatban

Folytatják, játszák az élet-álmot.

Nincs, elmúlt, elszállt - és mégis itt van:

Szörnyű valóság,

Zord mozdulatlan nagy nyugalomban.

Látom alakja megjelenését, benne a lélek,

És még sem éled?

* * *

Szólj, ki vagy? Hol vagy? Mert összetörlek,

Ha nem szólsz, ha gyöngébb vagy nálam

Az erős halálban

És mégis gúnyolsz!

* * *

Ezüst hang csendűl a templom hajóján,

Arany-faragványos oltár felől,

Csengetnek szent misére

S üde, friss, élettelt hanggal

Mely lapdajátékról, gyümölcsös kertekről, bársony mezőről szól -

Szőke fejű, piros ruhás fiú, kis ministráns

Felel a papnak:

Sed delibera nos a malo, Amen!

CHAOS.

Fárasztó az élet - csak már vége lenne -

Értelmét nem értem - nincs örömem benne.

Könnyen itt hagyhatnám, de ha eltávoznék,

Annyi kedves szivre búbánatot hoznék.

Elmúlik a „tegnap”, a „mának” már vége,

Pihenés órája - az is eljön végre.

De előbb elfonnyad minden egyes ágról

Minden egyes virág, - lehullik a fáról.

Melegség, napsugár, kifagy mind a légből,

Minden egyes csillag letűnik az égről.

Aztán csak sötétség - sűrű ködös fátyol -

Pihenés órája, hol vagy? - közel? - távol? -

CSEND.

Ne zavarjátok az álmot, az álmot!

Mért tépnéd mindjárt a nyiló virágot?

Tavaszi légben dallam ha szállna -

Zavart ne légyen a hangok álma!

Ne csókold ajkát halott leánynak -

Az álmok, az álmok oly könnyen elszállnak.

VIRRADAT.

Mért kivánsz napról napra élni,

Midőn már megszűntél remélni?

Ha lelked más, mint „mások” lelke,

Vigaszt, nyugalmat merre lelne?

Bolyongsz társ nélkül mindörökre

Az átláthatlan szűrke ködbe.

Üldöd a bűvös eszményképet:

Az örök változatlan szépet

És mégis hányszor utad állja

A „rút” posványos ingoványa.

A „köznapi” csak szived marja,

De átölelt soványos karja

Erősen tart - betévedsz végre

Ízetlen, hitvány örömébe.

De várj, csak várj, rezdűl a szellő,

Keletről jött egy fehér felhő,

A nap már rajta átviláglott,

Elmosta a zavart világot.

HOSSZÚ ÚTON.

De nehéz igy fel a hegynek menni!

Álmaimban nem kisérhet senki.

Hogy birjam el e nagy boldogságot,

Ezt a nehéz gyönyörű nagy álmot?

De szomorú lenn a völgybe lenni! -

Álmaimban nem kisérhet senki.

Hogy birjam el e szomorúságot,

Ezt a nehéz gyönyörű nagy álmot.

Fehérednek körültem az árnyak,

Párás, ködös, fátyol-felhők szállnak,

Hogy elvesztem e nagy fehér ködbe

Álmaimmal egyedül, örökre.

INCARNATIÓ.

(Rythmicus próza.)

Balzsamos üde lég!

Gyöngéd fűszálak siklanak ki

Az anyaföldből.

Bogarak jönnek,

Isten tudja hol aludták át

A téli álmot.

Csöndes zúgása száll harangnak, énekszónak,

Temetnek!

Könnyű már ennek.

Csöndesen letevék -

Már elhaladt a nép.

Öreg volt - ki bánja!

Talán a lánya?

Sárgás agyagrögök ásónyomás után

Nehezen tapadnak

Szélén a hantnak.

S tovább a halvány zöld fű szálain

Tompa fehéren

Egy csontváz része.

Sirból kivetve, hogy helyet adjon másnak.

Az ujabb társnak.

Megrémitett halvány elmúló szine,

Nyugtalanitó rémes körvonalja.

Csak menekülni vágytam:

Hisz’ ott halál van!

De aztán visszavonzott. Hosszan néztem:

A csontváz lassan-lassan fátyolos lett.

Fehér fátyolból alakja szövődött,

Élt ismét,

Titokteljes, idegen életet.

Ki vagy? ki vagy te idegen talány?

Én magam talán?

Ki visszajöttem

Egy réges-régen elmúlt életemből,

Melynek még egy-egy hangja megkap itt-ott

De folytatást már nem lelek reá.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Balzsamos üde lég!

Gyöngéd fűszálak siklanak ki

Az anyaföldből,

Zománczos lesz a pázsit virágcsillagoktól,

Madárdal száll kék léghullámokon

S hullámzik az élet - honnan? - hova?

A földön, a légbe, az égbe -

Széditő mindenség!

Nincs vége! Nincs vége! -

HOLLÓ SZÁRNYAK.

Egyedűl, egyedűl, sötét rengetegben,

Fényes csillagos ég magasan felettem,

Az óriás bükk is, hogy fénylik, hogy ragyog,

Ága közt fennakadt, tündöklő csillagok.

Mostan belevegyűl a nagy éjszakába

Örök elmúlásnak sűrű, fanyar átka:

Látom, hogy foszlik le mindenről az élet.

Létre, öntudatra, ugyan minek éled?

Ha csak azért úszik perczekre napfényben,

Hogy letünjék ismét örök sötétségben?

Ha csak a „faj” minden ezen a földtekén,

Mért él, miért szenved, mért létezik „egyén”?

Mért oh, mért ez élet, ha mégis halál van?

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Csend! - Hát tudjuk mi fény van az elmúlásban?

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

CASTOR ÉS POLLUX.

Barátok voltak. - S im, az elmúlt éjjel

Az „egyik” meghalt.

Rémülten néz széjjel

A „másik”, az élő, az elhagyott:

Mi az? Ki az? e halvány hulla ott?

Nem ösmerheti meg, bár nézi, látja:

Ki mondja meg? - ez nem lehet barátja,

Ki hozzá lelke mélyéből beszélt,

Csak néhány másodpercze látott, élt!

S most már úgy meghalt, mintha halva lenne

Sok ezredéve. - Ez a titkos benne!

Egy pillanat csak a halál után,

S már kezdődik az örökös talány:

Élet változhat minden pillanatban,

De ott, az a nagy, rémes „változatlan.”

Az ifjú csak néz barátja szemébe:

Mily üveges, hogy megtört szine, fénye!

Nem érzi még a szörnyű bánatot,

Még fel nem fogta: hogy mily elhagyott.

Nem érti, hogy viselje e keresztet,

Még most csak egy titok lehétől reszket:

„Ki tudja, honnan jött e földi rögre?

Egy perczre élt, s most meghalt mindörökre!

Lassan gyengül a gondolat fejében,

És szive elkezd fájni, tompán, mélyen.

Kitámolyog a sötétes szobából.

Virágot szed. - Mi megmaradt a nyárból:

Kakukfüvet, s néhány vadszegfű szálat.

Alig hajlongott kétszer, már is fáradt.

Szerény bokréta gyöngéden letéve,

Halott ifjú merev, hideg kezébe.

A „másik” ismét a mezőkre téved,

Aztán - még élt vagy negyven-ötven évet.

FÁTYOL.

Mért háboritnátok,

Csekély gondolatok?

Jövőt nem kérdezek

Múltat nem kutatok.

Csak megyek utamon,

Ki tudja hol vége?

Esténként felnézek

A csillagos égre.

Sohsem téveszt útat

Millió csillagja,

Egyik a másiknak

Sugár fényét adja.

Nem kérdem: túl rajtok

A végtelenségbe

Mi van? örök harcz-e?

Vagy örökös béke?

Tán még egyszer szemem

E titkon is átlát,

Ledobja majd az ég

Sűrű, örök fátylát.

És ha nem, és ha nem -

Csak előre bátran,

Örök nyugalom van

Az örök halálban!

DELELŐ.

Rászállt a déli nyugalom a földre,

Halványabb, lágyabb lett a nádas zöldje.

Megfoghatatlan tájkép: - nád felett

Átlátszó, párás, zord, kemény hegyek,

S elől egy rét - tüzes zöld színben égve

Zöldes fényt vet a bágyadt halvány égre.

Hogy elmosódnak mind az ellentétek!

Fehér zománcz - nyugalmas déli élet -

Száraz zörgés siklott a nádon végig -

Sóhajszerű lehellet száll az égig:

„Mindenki nyugtot lel, békét talál,

„Csak én nem nyughatok, én a halál!

„Uram teremtőm, mért nincs maradásom?

„Mért oly nehéz, oly szörnyű hivatásom?

„Kerül mindenki, menekűlnek tőlem,

„De senki, senki nem futhat előlem.

„Magányosan, társ nélkül mindörökre,

„Az élet minden alakjához kötve.

„Oh egy percz nyugalom!” -

Egy szürkés árnyék

Lebeg tovább, megmozdúl - menne, - vár még,

Megcsillan a sugárzó déli fény

Kaszája vizszinű, éles hegyén

Bűvös hatalma az arany sugárnak. -

Leköti most a déli fény az árnyat,

Túláradó fehér napfény,

Viruló szépség

Hullámzó élet közepette áll,

S egy perczre megpihent szegény halál.

SZÁNALOM.

Édes uram Isten, de magad maradtál!

Szived nagyságából ezer kincset adtál

Az égnek, a földnek, a nagy mindenségnek,

Tégedet szeretni erény-e, vagy vétek?

Földi embernek még akadhatna társa,

Csak te légy elhagyva, az örök magányba?

Szánlak oly egyedűl, szánlak olyan árván, -

Felszállok én hozzád a fehérség szárnyán.

TARTALOM

KEZDŐOLDAL

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

TARTALOM

I. AZ ÉLET KÖNYVÉBŐL.

IMA.

KERTÜNKBŐL.

ÜVEGHÁZBÓL - TEMETŐRŐL.

MÉG ÉL!

A SZÉPSÉG ANGYALA.

SPHYNX.

RÉTEGEK.

ÖRÖKRE MINDÖRÖKRE.

HULLÁMOK.

EUNOÏA.

EGY TALÁNYRÓL.

TAVASZDAL.

KÉPTÁR.

PÁRHUZAMBAN.

IKARUS.

A FÉNY ÚTJA.

HÁRMAS VIGASZ.

CREDÓ.

CSILLAGOK.

BOECKLINIANA.

KÉT MALACZRÓL.

UPAS FA ALATT.

SZERELEM

ULTIMA RATIO.

ISTENNEL SZEMBEN.

II. A HALÁL KÖNYVÉBŐL.

UJ HÉLOÏSE.

KEGYELEM.

PSYCHE.

KRISZTUS.

A VESTA SZŰZ.

AZ ÖZVEGY.

HÓ.

KI VAGY?

CHAOS.

CSEND.

VIRRADAT.

HOSSZÚ ÚTON.

INCARNATIÓ.

HOLLÓ SZÁRNYAK.

CASTOR ÉS POLLUX.

FÁTYOL.

DELELŐ.

SZÁNALOM.