STRINDBERG

KENYÉR ÉS SZERELEM

FORDITOTTA
DARVAS SÁNDOR

GYŐR, 1920.
SZILÁGYI SÁNDOR KÖNYVKIADÓVÁLLALATA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2018
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-963-417-327-4 (online)
MEK-18404

TARTALOM
Kenyér és szerelem
Corinna
Akik nem tanulnak...
Nagy Péter

Kenyér és szerelem
A fiatalember, a gabonacég segédje nem ért rá a gabonaárak után nézni mielőtt a főnökéhez ment, hogy szabadságot kérjen, de főnöke ezt elnézte neki, amikor megtudta, hogy leánynézőbe készül.
- Szeretem a leányát - kezdte a fiatalember.
- Mennyi a kereseted? - kérdezte az öreg.
- Az bizony csak ezerkétszáz korona, de mi szeretjük egymást...
- Ahhoz semmi közöm; ezerkétszáz korona, az nagyon kevés.
- Azonkivül rendkivüli keresetem is van és Lujza ismeri a szivemet...
- Ne beszélj bolondokat! Mennyi az a rendkivüli jövedelem?
- Első találkozásunk...
- Mennyi az a rendkivüli jövedelem? - kérdi ismételten az öreg, miközben ujjai közé vette a ceruzát.
- És az én érzelmeim...
- Mennyi az a rendkivüli jövedelem - sürgette ujból az öreg és türelmetlenül rajzolgatott a kezében lévő irónnal.
- Lesz majd az is. A fő...
- Hát akarsz a kérdésemre felelni? Meg akarod mondani, hogy mennyi az a rendkivüli jövedelem? Számokat! Számokat! Tényeket! Érted?
- Forditásokat vállalok tiz koronájával ivenkint és franciát tanitok, azonkivül megigérték nekem, hogy korrektura-olvasással is megbiznak...
- Igéretek nem tények! Számokat, fiatalember, számokat! Ugy, és most irok. Minő forditásaid vannak?
- Minő forditásaim vannak? Azt nem tudom igy megmondani.
- Azt nem tudom igy megmondani? Azt mondod, hogy van forditani valód és nem tudod megmondani, hogy mi az a forditani való? Micsoda locsogás ez?
- Hát Guizot-tól A kultura történetét forditom. Körülbelül huszonöt iv.
- Tiz koronájával, az kétszázötven korona. És aztán?
- Azután? Azt még nem lehet tudni.
- Mit nem lehet tudni? Azt kell tudni! Azt hiszed, hogy házasodni, az csak ugy megy, hogy az ember összeáll, együvé megy lakni és azután enyelegtek egymással! Nem, fiam, kilenc hónap mulva itt a gyerek, akinek ruha és ennivaló kell.
- De hiszen nem kell mindjárt gyermeknek lenni, ha ketten ugy szeretik egymást, ahogy mi!
- Hát hogy az ördögbe szeretitek egymást?
- Hogy szeretjük egymást?!
A fiatalember ujjait mellénye szegélyébe dugta.
- Nem lesz gyerek, ha ugy szeretitek egymást! Meg vagy bolondulva? De lehet, hogy tisztességes ember vagy és akkor eljegyezhetitek egymást, de még a házasság előtt komoly megélhetés után kell nézned. Most nehéz idők következnek; a gabona ára emelkedik.
A fiu elpirult, amint a végső szavakat hallotta, de öröme, hogy a leány az övé lesz oly nagy volt, hogy kezet csókolt az öregnek.
Istenem, milyen boldog volt, amint először mentek végig karöltve az utcán; ugy képzelte, hogy az emberek a járda szélén mind azért állnak meg, hogy az ő diadalmenetükhöz sorfalat alkossanak.
A fiatalember aznap este elment a leányhoz és együtt olvastak korrekturát. Az öreg eltünődött, milyen derék ember az ő veje. És mikor elkészültek, szólt a fiu:
- Most három koronát kerestünk.
És megcsókolták egymást. Másnap este szinházba mentek, onnan hazakocsiztak; ez tizenkét koronába került.
Közben - mit tesz a szerelem - leckeóráit elmulasztotta és a leányhoz ment. És sétáltak.
Az esküvő azonban egyre jobban közeledett s igy más dolguk is akadt. Butor után néztek. A legfontosabb tárgynál kezdték, de Lujza nem akart az ágyvásárlásnál jelen lenni, később mégis elment. Két ágyat akartak venni, hogy ne legyen sok gyermekük. Az ágyaknak diófából kellett lenni, valódi diófából, azután pirosszegélyes matracokra fájt a foguk - sodronybetéttel, azután mindegyiköknek külön paplan kellett, persze egyforma szinü takarók és Lujza, mivelhogy szőke volt, kék paplant akart.
A butorszemle után egy nagyobb áruházba tértek be, ahol először is a hálószoba részére egy piros ampolnát és egy biskuit-vénuszt vásároltak. Most az asztalteriték következett; hat tucat csiszolt sarku poharat, azután késeket és villákat vettek, természetesen névbenyomással. Végül a konyhabutorra került a sor, de ennek a megvásárlása nem ment a mama jelenléte nélkül.
Mennyi dolga volt a fiatalembernek! Váltókat aláirni; bankokhoz futkosni; iparosokat felhajszolni; lakást keresni; függönyöket felaggatni. Minden munkáját elhanyagolta; de majd ha nős lesz, mindent meg fog csinálni.
Egyelőre csak kétszobás lakást terveztek. Egyrészt, mert nem akartak nagyon költekezni, másrészt, mert két szobát szebben lehet berendezni. A fiatalember tehát két szoba konyhát bérelt ezer koronáért az első emeleten. Ám Lujza rájött, hogy a negyedik emeleten háromszobás lakást kaphattak volna nyolcszáz koronáért, mire az ifju zavarba jött. De az semmi, a fő, hogy szerették egymást.
Minden rendben elkészült és a hálószoba igazi kis családi szentély képét nyujtotta. A két ágy ugy állt egymás mellett, mint két fogat és a nap rásütött a kék paplanokra és a kis fehér fejpárnákra, amelyekbe egy hajadon rokon himezte a két ember nevének kezdőbetüit. Nagy, virágos betük voltak ezek, melyek átkarolták egymást és néha úgy tetszett, mintha összecsókolóznának. A fiatalasszonynak még egy külön kis alkoveja is volt, mely előtt nagy japán ernyő állt. És a szalonban, amely ebédlő, dolgozószoba és lakosztály is volt egyuttal, zongora állott (egy olcsó, ezerkétszáz koronás zongora), mellette egy tizrekeszes iróasztal terpeszkedett (minden butordarab diófából készült), azután egy csiszolt tükör, székek, büfféasztal és egy nagy ebédlőasztal állt a szobában.
Egy szombati napon megtartották az esküvőt! Egy szombati nap reggelén! Hej, micsoda élet! Szép dolog házasnak lenni, nemde? Hisz a házasság oly szép találmány! Az ember azt tehet, amit akar és tetejében még gratulálnak is az embernek.
Reggel kilenc óra. A hálószobában még sötét van. A férj nem nyitja szét a függönyöket, mert nem akarja, hogy világosság áradjon a szobába. Inkább újból meggyujtja a vörös ámpolnát, mely varázslatos fényét szétvetiti a kék takarón. A biskuit-Vénusz rózsaszinben és szégyenkezés nélkül áll a szoba sarkában. És az ágyban meghatottan, összetörődve, de jól kialudva nyugszik az asszonyka. És az utca nem volt lármás a kocsik zörgésétől, mert vasárnap volt, amikor nem járnak nehéz teherkocsik, de a közeli templom harangjainak ujjongó hangjai behallatszottak a szobába. A férj halkan sugta oda az asszonynak, hogy forduljon félre, mert fel akar kelni, hogy reggelit rendeljen, mire az asszony a párnákba temette arcát. A férj magára kapta hálóköntösét és az ernyő mögé bujt, hogy néhány szál ruhát öltsön magára. Mikor ezzel elkészült, kinyitotta a szalon ajtaját, amelynek padlójára a nap bőven ontotta sugarait. Nem igen tudta az ifju férj tavasz, nyár, tél, avagy ősz van-e, csak az áldott, szép vasárnapot érezte és hogy legényélete elmulóban van, helyette azonban a régi szülői ház egy könnyü, jóleső lehelete és jövő gyermeke otthonának érzete futott át rajta.
Erősnek érezte most magát. A jövő úgy állt előtte, mint egy nagy hegy és úgy érezte, hogy mindennel könnyü szerrel meg fog birkózni.
Boldog megelégedéssel ment ki a konyhába, hogy gyönyörködjék az ott lévő tárgyakon. Az új bádog- és rézedények fényesen csillogtak és ő megelégedetten állapitotta meg, hogy mindez az övé és asszonyáé. Azután felkeltette a cselédet, aki alsószoknyában és nyitott mellel jött ki a kamrából, amit a fiatal férj természetesen nem vett észre, mert számára most csak egy nő létezett. Megparancsolta a leánynak, hogy menjen le az étterembe reggeliért.
- Fényes reggelit hozzon, portói és burgundi bor is legyen. Csak mondja meg a vendéglősnek, hogy nekem lesz.
Most neki állt és teritett, hogy mire a reggeli megérkezik mindjárt lakmározhassanak. Elővette a legszebb tányérokat, majd a szalvétákat helyezte el nagy izléssel; a boros poharakat gondosan kitörölte, végül kis felesége teritéke elé egy üvegbe elhelyezte a mennyasszonyi csokrot.
Végre az asszony is bejött, de amint a napfény reásütött, elszédült. Csak egy kicsit, egészen kicsit szédült el és a férjnek kellett őt a székbe ültetni. Kis köménypálinkát adott neki az ura és egy kis kaviáros zsemlyét.
- Szép, ugye, hogy az ember megházasodik és tehet amit akar. Mit szólna a mama, ha látná, hogy az ő Lujzácskája pálinkát iszik?
A férj széjjel rakja a tányérokat és kiszolgálja az asszonyt, éppen ugy, mintha még most is a menyasszonya lenne. Mily pompás reggeli, egészen stilszerü az elmult éjszakához és senki, senki sem szólhat bele a dolgukba. Ettem már életemben ilyen reggelit - gondolta a férfi de mily különbség akkor és most és amint az osztriga után egy pohárka portóit ivott, mély megvetéssel gondolt az agglegényekre:
- Milyen ostobák is az olyan emberek, akik nem nősülnek! Milyen egoisták! Meg kellene őket adóztatni, mint a kutyákat!
Az asszonyka halk szerénységgel mondott ellent:
- Kár a szegény férfiakért, hogy nem rendelkeznek mind elég vagyonnal, hogy megnősülhessenek.
A férj úgy érezte, hogy ez neki szól. Hisz az ő egész szerencséje rideg gazdasági kérdéseken mulik... Még egy pohár burgundi, azután majd munkához látunk. Még egy sült fajdkakas áfonyával és uborkával. Az asszonyka elámul, de minden olyan szép...
- Lajoskám, édes - mondja az asszony reszkető kezét férje karjára támasztva - kibirjuk mi mindezt?
- Egyszer lehet. Később majd burgonyát eszünk sózott tengeri hallal.
- Megeszed a burgonyát heringgel?
- Azt hiszem, meg.
- Igen, mikor savanyu gyomorral jösz majd haza a korcsmából és előbb egy rosztböfföt fogyasztottál el, akkor meg fogod enni.
- Ne beszélj! Ime egy elsőrangu fajdkakas, azután ez az articsóka.
- De te teljességgel meg vagy őrülve, Lajos! Articsókát venni most, mibe kerülhet az?
- Mibe kerül! Nem jó? Nos, az a fő, hogy jó legyen. Most bort, több bort. Nem érzed mily szép az élet! Oh gyönyörü! Gyönyörü!
Délután hat óra tájban már fogat állt a kapu előtt. A fiatalasszony majdnem megharagudott, de mily fenséges volt a kocsiba hátradölve, félig fekvő helyzetben az állatkertbe kikocsizni.
- Hisz ez olyan, mintha ágyban feküdnénk - suttogta Lajos.
Az asszonyka napernyőjével pajkosan az ujjára ütött.
Az ismerősök megálltak a járda szélén és úgy köszöngettek be a kocsiba. A régi jó pajtások ugy integettek kezükkel, mintha azt mondanák:
- Hah, gazember, hisz te sok pénzt kaptál!
És mily kicsinyek az emberek ott a járdán és milyen jól esik a könnyüjárásu fogaton kocsikázni.
Igy kellene ennek mindig lenni! Bálok, látogatások, dineek, szupék, szinház. Igy ment ez egy egész hónapon keresztül. Mily nagyszerü dolog egy áttáncolt éjszaka után a papa és mama orra előtt kocsiba szállni és haza vinni az asszonykát.
Lajos otthon mindig nagyon megértő volt, legalább elvben az volt. Egy napon felesége zablevest és burgonyát főzött, ezzel akarta őt próbára tenni. Lajos megette.
A következő pénteken, amikor ismét tejbefőtt burgonya volt kilátásban, Lajos két hófajddal a hóna alatt jött haza. Megállt az ajtóban:
- Képzeld, Lujza: ezt még sohasem hallottam.
- Mit nem hallottál?
- Nem fogod elhinni, milyen olcsón vásároltam ezt a két hófajdot.
Az asszony inkább rosszkedvü volt, mint kiváncsi.
- Képzeld, hat koronába került a két hófajd.
- Én már négy koronáért is vettem egy pár hófajdot, de igaz, hogy azon a télen sok volt a hó, - felelte az asszony gunyosan.
- Az lehet, de azért elismered, hogy ez is olcsó?
Az asszony a békesség kedvéért ezt is helybenhagyta.
Este az asszony ismét próbára tette az urát. Most kását főzött. De Lajos mentegetődzött, hogy ő igy meg ugy szereti a kását, de mert sokat evett a tyukból, most nem igen izlik neki az étel. És még a kását megenné, de a tejet nem birja, mert hideglelése van. A tejet különben sem szereti, de a kását minden este meg fogja enni, csakhogy semmi kifogása ne legyen az asszonynak.
Azóta nem volt többé kása!
Hat héttel a házasság után az asszony megbetegedett. Hányingere volt és a feje fájt, azt hitték, hogy meghült, de a hányás folyton tartott. Hm, talán valami mérges dolgot evett? Talán a rézedény volt uj és attól beteg? Orvost hivattak, az nevetett és kijelentette, hogy az asszonynak semmi baja, csak éppen az történt, aminek történnie kellett.
- Mi az, aminek történnie kellett? Ugyan, az lehetetlen. Hogy lehet az? Valószinüleg a tapétáktól van az egész, bizonyára arzén van a tapétákban.
És elküldtek egy darab tapétát a patikába, hogy ott megvizsgálják vajjon nincs-e benne arzén?
„Arzénmentes” irta reá a gyógyszerész.
- Különös, a tapétában sincs méreg?...
A fiatalasszony még mindig beteg volt, mire a férj egy orvosi szakkönyvet nézett meg, majd a fülébe sugta az asszonynak:
- Látod most, most aztán megvan. Végy forró lábvizet.
Négy héttel később a bábasszony is kijelentette:
- Minden ugy van, ahogy lennie kell.
- Ahogy lennie kell? Természetes. Csakhogy kissé korán jött a dolog.
De ha már igy volt, elképzelték, mily szép is lesz. Gyerekünk lesz. Hurráh! Apa és anya leszünk! Mi lesz a fiu neve? Mert az csak kétségtelen, hogy fiu lesz.
Az asszony most komolyan nézett a férfira és némi szemrehányással előhozta neki, hogy mióta egybekeltek még egyetlen forditást sem vállalt és egyetlen darab korrekturát sem olvasott és a fizetésből nem lehet megélni.
- Igen, tulságosan nagy fényüzésben éltünk, de az ember csak egyszer fiatal. Ezentul majd máskép lesz.
Másnap a fiatal férj elment egy öreg barátjához, hogy egy felveendő kölcsönre jótállást kérjen tőle:
- Ja, édes barátom, mikor az ember atyává válik, előre kell gondoskodni a kiadásokról.
- Ugyvan, - felelé a barátja - én azért nem nősülhettem meg, mert az anyagi eszközeim nem voltak meg; ime örömmel látom, hogy neked megvannak s igy boldog házasságot köthettél.
Lajos most már restelt jótállást kérni. Hogy is kérhette volna attól az agglegénytől, aki azért nem tudott megnősülni, mert szegény volt.
Haza ment ebédelni. Alighogy benyitott, felesége elmondta neki, hogy két ur kereste.
- Hogy néztek ki, fiatalok voltak; szemüveget viseltek? Akkor két hadnagy lehetett, akik régi jó barátaim.
- Nem igen lehettek hadnagyok, mert már nem voltak fiatalok.
- Akkor már tudom, hogy kik lehettek. Két jó barátom, akikkel együtt jártam az upsalai egyetemre. Valószinüleg P. tanársegéd és O. segédtisztelendő. Bizonyára kiváncsiak, hogy festek, mint férj.
- Nem voltak azok upsalaiak, azok Stockholmból jöttek.
Behivták a cselédet, aki elmondta, hogy a látogatók nagyon kopottak voltak és bot volt a kezükben.
- Bot, hm! Nem tudom elképzelni, kik lehettek. De nem baj, majd eljönnek mégegyszer. Különben egy kanna kerti szamócát vettem, valóban potom áron; majdnem nevetséges, ebben az évszakban egy egész kanna kerti szamócát vettem egy ötvenért.
- Lajos, Lajos, hova jutunk igy?
- Ne félj! Jól fog menni minden; ma már elvállaltam egy forditást.
- De adósságaid vannak, Lajos.
- Csekélységek! Várj csak, most egy nagyobb kölcsönre van kilátásom.
- Kölcsönre? Abból megint adósság lesz.
- Adósság lesz belőle, az igaz, de nagyszerü feltételek mellett. Különben ne beszéljünk most üzletről. Nem jó az eper? Mi, nem jó? Erre iszunk egy pohárka Sherryt. Lina, szaladj a boltoshoz és hozzál egy üveg Sherryt!
Miközben Lajos végigheveredett a pamlagon, hogy kis délutáni pihenőt tartson, az asszony megkisérelte, hogy okosan beszéljen vele:
- Nézd, kedvesem, ne haragudj...
- Haragudni, istenem, hogy jut ez eszedbe?
- A füszeres nincs kifizetve, a mészáros zaklat, a bérkocsis nap-nap után kéri a pénzét; szóval nagyon kinos...
- Ez minden? Holnap mindenkit kielégitek. Gyalázatos emberek, ilyen csekélységekért molesztálják az embert. Holnap minden fillért megkapnak, de elvesztik a jó vevőt. Most azonban ne beszéljünk már erről; most menjünk sétálni. Nem kell ma kocsi; villanyoson megyünk ki az állatkertbe, legalább kisétáljuk magunkat egy keveset.
És kimentek az állatkertbe. Amint betértek a vendéglőbe és szeparét béreltek, az étteremben levő urak összesugdostak.
- Nézd csak Lujza, azt hiszik, hogy kaland. Milyen kedélyes, nemde?
Az asszonynak azonban sehogy sem volt inyére a dolog. Aztán a számla!...
- Ha otthon maradtunk volna, mi mindent vehettünk volna ezért a pénzért?
Hónapok multak és az idő közeledett... Bölcsőt kell venni és gyermekruhát. Azonkivül is sok minden kell. Lajos ur egész nap az üzletekben mászkál. De nehéz idők következnek, a gabona ára egyre emelkedik és semmi korrektura, semmi forditani való. Az emberek mind materialistákká lettek; nem olvasnak, hanem ennivalót vásárolnak a pénzükért és nem könyvet. Minő prózai idők. Az ideálok mind kivesznek és a gyöngytyukokat már tizenöt koronájával adják el páronként. A bérkocsitulajdonosok sem akarják már az embert ingyen az állatkertbe kikocsikáztatni, mert - ugy mondják - nekik is van feleségük és gyermekük; sőt még a kereskedő is pénzt kér az árujáért. Micsoda realitás!
Elérkezett az idő és egy éjszaka a bábáért kellett mennie! Betegágyából kellett felkelnie, hogy az előszobában levő hitelezőket fogadja.
Végre karjaiba zárhatta leányát! És megeredt a könnye, mert érezte azt a nagy felelősséget, amely sokkal sulyosabb, semhogy el tudná viselni. Uj életre gondolt, de idegei meg vannak rongálva; nem vállalhat munkát, mert folyton üzleteket kell hajszolnia. Közben elszaladt apósához és vitte az örömhirt:
- Apa lettem!
- Jól van! - mondja az após. - Gondoskodtál gyermekedről?
- Nem. Pillanatnyilag segitened kell rajtunk apám.
- Igen, az első segitséget megadom, de azután...! Nekem nincs több vagyonom, mint a gyermekeim jussa.
Az asszonynak pedig most csirke kell és jánoshegyi bor, melynek palackja tizenhat koronába kerül. Valódi bor kell.
A tudósasszonynak is száz koronát kell adni.
- Miért adnánk mi kevesebbet, mint mások? A századosék is ennyit adtak?
A fiatalasszony hamarosan talpraállott, ujból leányalakot vett fel, karcsu lett és egy kissé sápadt, de ez jól állt neki.
Az após eljött, hogy Lajossal négyszemközt beszéljen:
- Egyelőre aztán ne legyen több gyerek, mert tönkre fogtok menni.
- Micsoda beszéd ez egy apától! Végre házasok vagyunk és szeretjük egymást!
- Igaz, de kenyeret is kell teremteni a gyermekek számára! Szerelmeskedni, az ágyban összebujni, az végre minden fiatalembernek jól esik, de a felelősség!
- Óh az apósom is materialista lett; mily kegyetlen világ, kiveszett minden idealizmus.
A ház alá volt aknázva. A szerelem élt, mert erős volt, a fiatalok szive pedig gyenge. A törvényszéki végrehajtó azonban nem volt gyenge és csakhamar eljött foglalni, hogy később majd árverezzenek is.
Az após nagy kocsival érkezett és elvitte az asszonyt, meg a gyermeket. A vőnek megtiltotta, hogy mutatkozzék, mig adósságait ki nem fizette és kenyeret nem keres. Leányának nem szólt semmit, de úgy érezte, mintha megejtett leányát hozta volna vissza, mintha ártatlan leányát egy esztendőre valakinek kölcsönbe adta volna, aki azután „megbecstelenitve” adta vissza. Az asszony nem szivesen jött el az urától, de gyermekével az utcán még sem fekhetett.
Igy aztán Lajos úr egyedül maradt és látnia kellett, mint szedik széjjel a holmiját, ami tulajdonkép nem is volt az övé, mert hiszen nem fizette ki. Huh! A két szemüveges ur elvitte az ágyakat, az ágynemüt, a rézüstöket és a bádogedényeket; asztalteritékeket, gyertyatartókat; mindent, mindent elvittek.
Borzalmas volt, amint a két üres szobában körülnézett; oh mily üres, mily kietlen volt minden! Legalább ő maradt volna meg! De mit csinálna itt az üres szobákban? Mégis jobb, hogy elment, legalább neki nincs semmi baja.
Most érezte csak Lajos a keserü jövőt. Egy reggeli lapnál vállalt korrektori állást. Éjfélkor a szerkesztőségben kellett lennie, ahonnan három óra tájban már elmehetett s igy megmaradhatott hivatalában.
Később megengedték neki, hogy egyszer hetenként, szombaton felügyelet mellett meglátogassa feleségét és gyermekét. Azon az éjszakán külön szobában, az apósa hálószobája mellett ágyaztak neki és vasárnap este ismét el kellett hagynia a várost, már csak azért is, mert a lap, amelynél alkalmazva volt, hétfőn is megjelent.
Ahányszor az asszonytól és gyermekétől elbucsuzott, mindig keserüséget érzett és összefacsarodott a szive. Hát még az asszonyé!
Lajos kiszámitotta, hogy husz esztendő alatt tudná csak adósságait kifizetni! És azután? Azután sem tudja családját eltartani. Semmi remény. Sőt. Ha apósa elhal, gyermeke és felesége is az utcára kerülnek.
Oh mily borzalmas az élet, mely az embert nem látja el táplálékkal, holott minden más élőlényét a földnek eltartja.
Mily borzasztó, hogy az élet nem ad mindnyájunknak szamócát és csirkét. Milyen borzasztó, milyen borzasztó!

Corinna
Helén atyja generális volt, az anyja korán hunyt el és azóta jobbára férfitársaság járt a házhoz. Az öreg úr maga nevelte egyetlen leányát, aki gyakran együtt lovagolt ki apjával és a nagygyakorlatokon is részt vett, de végignézte a tornaünnepélyeket és az ellenőrző szemléket is.
Minthogy apjának volt a társaságban a legelőkelőbb rangja, a legnagyobb tiszteletet élvezte és mert ő volt a generális leánya, az apjáéhoz hasonló tisztelettel övezték.
A generális háza pitvarában állandóan egy ordonánc ült, aki hallatlan zajjal ugrott fel valahányszor a leány hazulról elment, vagy megjött. A bálokon rendesen őrnagyokkal táncolt a leány, aki a kapitányt már alsóbbrendü embernek tekintette, hadnagyokról pedig szó sem lehetett, mert azok egyszerüen csintalan fiu számban mentek előtte.
Igy szokott hozzá az embereket rangjuk szerint megitélni; polgári személyekről nem is beszélt, azokat egyszerüen meztelen kis halacskáknak tekintette; a szegény emberek meg éppen csőcselék számba mentek nála.
A nők kivül vagy éppen felette álltak ennek a rangmegkülönböztetésnek. A generális, akivel mindenki megkülönböztetett tisztelettel viseltetett, nagy hódolója volt a női nemnek; minden nő előtt tiszteletteljesen felkelt és az ismerős hölgyeknek kezet csókolt s igy a nőket ő is a férfiaknál felsőbbrendü embereknek tekintette.
Amikor Helén lovaglósétára indult, a háta mögött lovász nyargalt és ha kedve támadt leszállni a lóról, a lovásznak is le kellett szállnia; a lovász ugyszólván árnyéka volt a nőnek, de, hogy az a lovaglószolga öreg volt-e, vagy fiatal és általában milyen volt az ábrázata, azt nem tudta és ha megkérdezték volna, hogy a legény milyen nemhez tartozik, aligha tudta volna megmondani; egyszerüen nem vette észre és nem is gondolt reá, hogy az árnyéknak is lehet neme. Amikor nyeregbe szállt és kis csizmájával a legény tenyerére lépett, annyira nem gondolta, hogy férfi tenyérre lép, hogy bátran megemelte ruháját.
Ez a veleszületett rangmánia uralta egész életét. A kapitány vagy az őrnagy leányaival nem tudott meghitt barátságba kerülni, egyszerüen azért, mert nem voltak eléggé rangosak. Egy báli estélyen egy hadnagy táncra kérte fel, persze elutasitotta. Nagy lett az álmélkodása, amikor utólag megtudta, hogy a hadnagy egy herceg volt. Ő, a rangok kórosa, aki minden kitüntetést, rangot és megszólitást ismer, ilyen kellemetlen helyzetbe került. Ez sok.
Helén szép volt, de büszkesége merevvé tette arcvonásait s igy imádói némikép idegenkedtek tőle. Házasságra nem gondolt, mert a fiatalembereknek nem volt meg a kellő kvalifikációjuk, az öregek pedig, akiknek már meg volt a rangjuk, persze nagyon öregek voltak. Kapitányhoz nem mehetett férjhez, mert akkor az asztalnál az őrnagyok feleségei mögé kerül ő, a generális leánya. Ennyire nem hagyja magát lefokozni. Különben sem akart függni senkitől és nem volt kedve ahhoz, hogy valamely férfinak szalondisze legyen. Hozzá volt szokva, hogy parancsoljon és hogy engedelmeskedjenek neki, de ő nem tudott engedelmeskedni, azonkivül pedig, minthogy állandóan férfiak közt élt, nem volt hajlama a női munkára.
Nemi érzése is későn ébredt fel, ami érthető, ha tudjuk, hogy atyai részről merev és parancsoló katonai családból származott, anyai részről pedig olyan törzsből fakadt, amely a termékenységet mesterségesen elnyomta, hogy a vagyon el ne osztozódjék. Igy természetes, hogy alakjából is hiányzott a nőiesség, amely a természetnek öncélu adománya. Helén pedig annyira büszke volt, hogy nem korrigálta meg a természetet mesterséges eszközökkel.
Kevés számu barátnői hidegnek és nemük iránt közömbösnek tartották. Ő maga undorodott a gondolattól, hogy egy nő odaadja magát egy férfiunak. A természetet tisztátlannak tartotta és az erényeket ő a tiszta ruhában és egész harisnyában vélte elrejtőzve. A szegénység egyenlő volt nála a piszkossággal és a terheltséggel. A nyarat atyjával együtt falusi birtokukon töltötte. A természetet nem szerette, mert a természet nagy fenségessége közt eltörpült alakja. Az erdő fái félelmet keltettek benne, a tenger hullámai megrázkódtatták és a magasra nőtt füben csak bukdácsolva tudott lépni. A parasztot egy ravasz és piszkos állatfajnak tekintette és kifogásolta, hogy annyi gyereke van. Nagy ünnepségek alkalmából persze, például amikor a generális névnapját vagy születésnapját ülte, jók voltak a kis falusi gyerekek; ilyenkor a kastély udvarára vonultatták őket, ahol kórusban fujták az üdvözlő dalokat és teli torokból kiáltottak hurrát.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Tavasz lett és Helén fajkancáján gyakrabban kilovagolt. Egyszer a mezőre érve elfáradt és leszállt lováról, amelyet egy nyirfához kötött, ő maga pedig egy közeli árokhoz ment, hogy néhány orchideát letépjen. A lég enyhe, meleg volt; a nyirfák és a gyep mámoros illatot szórtak szerteszéjjel. A vizzel telt árokban békák bukfenceztek le a lapulevelekről.
A fához kötött kanca hirtelen nyeriteni kezdett, Helén odanézett és látta, hogy az állat messze előre nyujtja nyakát és kitágult orrlikaival erősen fujja a levegőt.
- Alice! - kiáltott reá - csendben, kicsi leányom!
Majd folytatta a virágszedést, egy csokorravalót akart összeszedni a szerény orchideákból.
A kanca ujból nyeriteni kezdett és a mogyoróbokrok mögül az erdő felől is nyerités hallatszott, amely erősebb és mélyebb volt emennél. Az erdőlegelő mocsaras talaja inogni kezdett és a kövek szikrát hánytak az erős patkóütésektől.
A leány szétnézett. Egy fekete csődör jött robogva. A feje erős volt, a nyaka megfeszült, izmai pedig megdagadtak fényes bőre alatt. Amikor a kanca meglátta, szemei villámot szórtak. A csődör megállt egy pillanatra; kinyujtotta nyakát, mintha ásitana egyet; felsőajkát felemelte és megmutatta fogait. Majd átnyargalt a réten és a sövény felé közeledett.
Helén összefogta ruháját és a kancához futott, hogy megfogja kantárját, de a paripa elszakitotta azt és hirtelen irammal átugrott a sövényen. Azután megkezdődött az udvarlás.
Helén a sövényen innen csalogatta az állatot, de az már teljesen meg volt vadulva és nem hallotta a hivást. A lovak most hajszolni kezdték egymást és a helyzet kényessé vált. A csődör fehér tajtékot turt, amely mint a füst gomolygott orrlikaiból.
A leány menekülni akart a látvány elől, amely valósággal megdöbbentette. Még soha sem látta a természet kitöréseit és a vad látványosság hallatlanul felizgatta.
Oda akart menni, hogy paripáját elhozza, de a vad csődörtől megijedt. Helén most el akart rohanni, hogy segitségért kiálthasson, de nem tehette, mert irtózott attól, hogy tanui is legyenek az eseményeknek. Elfordult és várt.
Egyszerre lódobogás hallatszott: kocsi jött.
Most már nem tudott elmenekülni, ottmaradni pedig szégyelte magát, de már késő volt, mert a kocsi meglassitotta menetét, majd közvetlen közelében megállt.
- Ez szép! - kiáltott fel az egyik kocsiban ülő hölgy és aranykeretes lorgnettjét szemére illesztette, hogy a természet szinjátékát, amely már javában folyt, jobban megnézhesse.
- De miért álltunk meg? - kiáltott fel a másik hölgy. - Hajtson tovább!
- Talán nem szép látvány? - szólt közbe az idősebb nő.
A kocsis belemosolygott nagy szakállába és meginditotta a lovakat.
- Ejnye, de prüd vagy, kedves Amáliám - szólalt meg az előbbi hang. - Reám a dolog egy nagy felhőszakadás vagy árroham benyomását teszi.
Helén nem hallgathatta tovább a beszélgetést. Boszankodott, szégyelte magát és kétségbe volt esve.
Most egy parasztlegény jött az uton. Helén elébe sietett, hogy a fiu ne legyen tanuja a jelenetnek, de azért is, hogy segitségét kérje. A fiu azonban már nagyon közel volt.
- Azt hiszem ez a molnár feketéje - mondta a legény komoly arccal. - Legjobb lesz várni, mert ezzel nem lehet tréfálni. Legjobb, ha a kisasszony hazamegy, én majd elhozom a paripát.
Boldogan, hogy megszabadulhatott, sietett most Helén hazafelé. Haza érve megbetegedett.
A kancát nem akarta többé látni, mert az tisztátlanná vált az ő szemében.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Ennek a jelentéktelen eseménynek nagy befolyása volt Helén további lelki fejlődésére. A természeti erők ily hatalmas kitörései ugy hatottak reá, mintha kivégzést élt volna át. Egészen megzavarta a leányt és növelte félelmét a természet iránt. Helén szakitott eddigi amazon életével; bezárkózott és olvasással töltötte az időt.
A kastélyban nagy könyvtár volt, de szerencsétlenségére nagyapja halála óta nem vettek uj könyveket. Az ott levő könyvek egy emberöltő előtt iródtak s igy Helén kezébe csupa régi eszmények kerültek. Az első könyv ami a kezébe akadt Staël asszony „Corinna” cimü műve volt. A könyv egy külön rekeszbe állt, ami mutatta, hogy gyakori használatra volt rendeltetve. A zöld kötésü, arany metszésü könyv lapján több helyen megjegyzések és aláhuzások voltak, amelyek Helén elhunyt anyjától származtak. Igy ez az olvasmány egy módja lett az anyjával való szellemi érintkezésnek. Egész lelki történet alakult ki a sok ceruzajegyzetből és Helén a zord élet elégületlenségeit és a természet durvaságait tüzes fantáziájával igyekezett ideálissá varázsolni. Igy épült fel körülötte egy uj, egy álomvilág, amelyben testnélküli lelkek éltek. Ez a világ persze csak arisztokratikus világ lehetett, amelyben gazdaságilag független volt mindenki, mert csak igy lehet igazi lelki világot élni. Ez a gazdagok evangéliuma volt, az az agygyulladás, amit romantikának neveznek, de amely az alsóbb néprétegekig eljutva, siralmasan nevetségessé válik.
Helén eszményképet alkotott magában Corinnáról. Elhitte róla, hogy nagy költőnő, aki messze föntről kapta az ihletet és aki magasan fölülemelkedett a hétköznapi embereken. Helén persze nem tudta, hogy Staël asszony is átélte előbb a Corinna-ideált, amely csak akkor nyert jelentőséget, amikor a valósággal is foglalkozni kezdett.
Helén visszavonultan élt és egyáltalában nem érintkezett a külvilággal. Egész nap az énjét vizsgálgatta. Az anyai örökség, melyet az posthumus feljegyzéseiben reáhagyott, most kezdett benne gyökeret verni. A leány azonositani kezdte magát Corinnával és elhunyt anyjával és sok időt vesztegetett azzal a gondolattal, hogy mi is az ő hivatása. Mindenre gondolt, de a valóságra, hogy a természet anyaságra predesztinálta a nőt, egyáltalában nem akart gondolni. Az ő hite szerint az lett volna a hivatása, hogy megmagyarázza az embereknek, mit is gondolhatott ötven évvel ezelőtt Staël asszony Corinnája, csakhogy most már azt képzelte, hogy ezek a saját eszméi.
Egy napon verseket kezdett irni. A dolog sikerült. A sorok egyforma hosszuak voltak és a sorvégek rimeltek. Most már azt hitte, hogy költőnek született és csak a gondolatai hiányzanak, de azokat „Corinná”-ból meritheti.
Egy csomó verse keletkezett igy, amelyek végül a világ elé kivánkoztak, de ezt csak nyomdafestékkel lehet elérni. Egy napon erre is rászánta magát és „Sappho” cimü költeményét Corinna álnéven elküldte egy nagyobb képeslapnak. Elfogódva adta póstára a verset tartalmazó levelet. Az utána következő két hetet félelmes nyugtalanságban töltötte el. Nem evett, nem tudott aludni és a magányt kereste.
Az első vasárnap, amikor a lap megérkezett, lázasan bontotta azt ki és hogy sem a versét, de még a „Szerkesztői üzenetek”-ben sem látott egy sort a maga dolgáról, teljesen le volt sujtva.
A reákövetkező vasárnap, amikor már bizton remélhette, hogy legalább választ kap a beküldött közleményre, felbontatlanul dugta el a lapot és kisietett vele az erdőbe. Ott egy sürüség mélyén elővette az ujságot és miután jól körültekintett, hogy nem leskelődik-e valaki a közelben, szétnyitotta a lapot és szemeivel átsurrant a hasábokon. A lapban egyetlen vers volt, de az nem volt az övé. Most hirtelen a „Szerkesztői üzenetek” rovatát pillantotta meg. Ahogy a petit betüket átfutotta, ujjaival labdává gyömöszölte a papirost és lesujtva hajitotta el a papirlabdát a legközelebbi bokorba. Azután mereven nézte a bokorban heverő fehér papircsomót. Életében most először tették csúffá. Teljesen kijött a sodrából arra a gondolatra, hogy az az ismeretlen ujságiró olyan udvariatlanul meg merte mondani a véleményét. Igy járt ez az elkényeztetett nő, amikor feladta sáncállásait és olyan mezőre lépett, ahol a rangfokozat nem számit, ahol a természetadta tehetség az egyetlen érvényesülési mód. De az ismeretlen a nőt is megsértette, amikor ezeket irta:
„Ha Corinna 1807 helyett 1870-ben élt volna, bizonyos, hogy gyermeket dajkál és ebédet főz. De ön nem Corinna!”
Ime először szólalt meg előtte az ellenség, az ős ellenség: a férfi. Főzni és dajkálni! Ám meglátja!
Helén hazafelé indult. Annyira le volt sujtva, hogy idegei teljesen elernyedtek. Alig, hogy néhány lépést tett, hirtelen megfordult. Ha valaki a lapot megtalálná! El volna árulva. Vissza ment, felvett a földről egy vesszőt, amellyel a bokorból előkotorászta az ujságot, azután egy darab rög alá temette és egy nagy követ hengeritett rá. Nem csak a reménysége, de egy nagy bizonyság is el lett temetve az alá a rög alá. Ő legalább ugy érezte, hogy igazságtalan volt önmagával szemben, amikor a másik nemnek igy kiszolgáltatta magát.
Ettől a naptól kezdve uj harcba keveredett önmagával. A hiuság és a nyilvánosságtól való félelem küzdöttek benne egymással, anélkül, hogy döntésre került volna a dolog.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Ősszel meghalt az öreg, aki kártyás volt s igy sok adósságot hagyott hátra, ami azonban Helénnek nem okozott gondot. Egy eddig ismeretlen nagynénje eljött és magához vette a leányt.
Atyja elhunytával nagy változások álltak be a leány életében. A katonák már nem tisztelegtek előtte, az ezred tisztjei már csak atyai bizalmassággal biccengettek feléje és már hadnagyokkal is táncolt. Észre kellett vennie, hogy nem a saját értékéért, hanem atyjától kölcsönzött nagy hatalmáért tisztelték annyira. Ugy érezte, mintha lefokozták volna és élénk szimpátia ébredt fel benne az altisztek iránt. Gyülölettel gondolt immár az előjogokra, amelynek fényében eddig jól esett sütkéreznie, de ezzel együtt felébredt benne a vágy, hogy önmagáért megbecsültesse magát. Ismét rangra vágyott, de olyanért, amely nem szerepel ranglistában, amelyet maga küzd ki magának.
Ki akart tünni, át akart hatolni az emberek sokaságán és ha más formában is, de ujból uralomra vágyott.
Volt egy nagy képessége, amelyben eddig nem tudott az átlagon felül emelkedni: jól zongorázott. Most a harmóniumot kezdte tanulmányozni és a G-moll szonátáról és a Fis-dur-symphoniáról úgy beszélt, mintha ő irta volna azokat. Legujabban zeneművészi allürjei támadtak. Félévvel atyja halála után udvarhölgynek hivták meg és ő a tisztséget elfogadta. Ebben a tisztségében ismét kijárt neki a dobpergés és a katonai tisztelgés s igy elvesztette az altisztek iránt érzett szimpátiáját. Ám az emberi ész akárcsak a szerencse, nem következetes és Helén a tapasztalatok után uj meggyőződésre jutott.
Reájött és pedig nagyon hamar, hogy ő voltaképen csak cseléd. Egy délután együtt ült a hercegasszonnyal a kastély kertjében, urnője horgolással foglalatoskodott. Egyszerre csak megszólalt:
- Ostobák azok a kékharisnyák.
Helén hamuszürkévé vált arccal nézett végig a hercegnőn, majd megkockáztatta a feleletet:
- Nekem erre nézve más a felfogásom.
- Nem érdekel, hogy mi a felfogása - felelte a hercegasszony és a földre ejtette a pamutgombolyagot, amely messzire elgurult.
Helénnek minden csontja reszketett; maga előtt látta egész jövőjét. Lehajolt, hogy a leejtett gombolyagot felvegye, megroppant a dereka, amint lehajolt és lángvörös volt az arca, amikor a gombolyagot a hercegasszonynak átnyujtotta.
A hercegasszony meg sem köszönte a szolgálatot, hanem kihivó ábrázattal kérdezte:
- Haragszik?
- Nem, királyi fenség - hazudott Helén.
- Hallottam, hogy ön is kékharisnya - folytatta a hercegasszony. - Igaz ez?
Helén le volt leplezve és igy jobbnak vélte hallgatni.
A gombolyag ismét elgurult, de Helén úgy tett, mintha nem vette volna észre és ajkába harapott, hogy kicsordulni készülő könnyeit elnyomja.
- Vegye fel kérem a gombolyagot! - szólt a hercegasszony.
Helén kiegyenesedett és szemébe nézett a despotanőnek:
- Azt nem fogom megtenni! - felelte és otthagyta a hercegasszonyt. Lába alatt nyikorgott a homok és uszályával porfelhőt kavart fel maga körül. Azután felsietett a lépcsőn és eltünt.
Pályája ezzel letünt az udvarnál. Most érezte csak, hogy mi az, amikor valakit kegyvesztetten elbocsájtanak és érezte, hogy mi az, ha valaki csak egy pillanatra is feladja állását. A társaság nem tudta megérteni, hogy valaki önként is elhagyhatja az udvar ragyogó fényét s igy természetes, hogy az volt a vélemény, hogy Helént elkergették. És érezte, hogy megcsufolták, hogy meg van alázva. Mind jobban tapasztalta, hogy rokonai elkerülik, mintha tartanának tőle, hogy a kegyvesztés reájuk is ki fog hatni. Látta, hogy barátnői hidegen, kimérten köszöntik.
A középosztály részéről, azonban nagy bizalommal vették körül, de ez a bizalom jobban bántotta, mint a társaságbeliek elhidegülése. Végül jobbnak találta ott lenn az elsőhelyet elfoglalni, mint fenn az utolsót. Egy csomó polgári tisztviselő és egyetemi tanárokból álló társaságába keveredett, akik a kastély iránti babonás tiszteletből hódolattal vették körül.
Fiatal tudósok segitségével felolvasásokat rendezett, főleg hölgyek számára. Régi akadémiai lomot poroltak le és adták be, mint ujjat a közönségnek.
Helén most fölényben érezte magát a tudatlan arisztokráciával szemben és ez az álfölény biztonságot kölcsönzött fellépésének. A férfiak szépségét és megközelithetlenségét bámulták és azért hódoltak neki, amit azonban ő nem vett észre s igy nyugtanságot sem okozott neki. Csak azt látta be hamar, hogy hajadonsága akadályozza a szabad mozgásban. Irigykedve tekintett fel a férjes nőkre, akik szabadon társaloghattak a férfiakkal és este is szabadon jártak-keltek, amerre jól esett nekik, férjük pedig, mint a szolga, meghatározott időben eljött értük és hazakisérte őket. Az asszonynak több is a hatalma és a tekintélye, mint a leánynak. Ám valahányszor a férjhezmenésre gondolt, mindannyiszor agyába villant a kancával való kalandja és ilyenkor teljesen beteg lett.
A második tanév kezdetén Helén életében uj fordulat állt be. Egy upsalai tanár felesége kezdett a társaságukba megfordulni és ez az asszony bájával elhalványitotta Helén csillagát. Az imádók és hódolók lassanként az uj nap felé fordultak, hogy most már azt dicsőitsék. Minthogy a leánynak már nem volt meg a régi társadalmi rangja, az udvarból reászármazott fény pedig, mint a zsebkendőre csöpögtetett parfüm elillant, lesujtva érezte magát. Egyetlen ember maradt csak hű hozzá, az ethika magántanára, aki eddig nem merte neki hódolatát bemutatni. Most elérkezett az ő ideje is. Figyelmességeit a leány szivesen fogadta és szigoru ethikája bizalmat ébresztett iránta. A tanársegéd buzgó udvarlása persze sok mende-mondára adott alkalmat, de ezzel Helén nem sokat törődött.
Egy este a tanársegéd egy vasuti jegy és egy kézszoritás honoráriumáért szabad előadást tartott egy kiüritett étteremben. Az előadás cime ez volt:
Az ethikai pillanat a törvényes szerelemben, 
vagy:
A házasság, mint az abszolut identitás manifesztációja.
- Ön tehát azt hiszi - szólalt meg Helén - hogy a házasság koexisztens viszony két azonos Én között.
- Én azt hiszem, amint előadásomban is bátor voltam kifejezni, hogy a lét csak két kongruens identitás relációs viszonyának magasabb potenciájában konfluálhat.
- Hogy leszünk? - kérdé a leány és elpirult.
- Az két vitalitás postexisztenciája egy új Énben.
- Hogy? Ön azt hiszi, hogy az Én kontinuitása, amely két analóg lét kohabitációja által szükségszerüen...
- Nem kisasszony, csak azt akartam ezzel mondani, hogy a házasság, hogy profán szavakkal éljek, csak a lelkek kompatibilitásával tud egy uj szellemi Ént produkálni, amely nem nemileg differenciálódik. Azt akarom ezzel kifejezni, hogy az uj lény, amely ebből a házasságból születik a nő és a férfi konglomerációvájá lesz; egy uj lény, amelyben a férfi és a nő egyénisége megszünt, egy egység lesz a sokaságban, vagyis, hogy egy közkeletü szóval fejezzem ki magamat ez egy homme-femme lesz. A férfi megszünik férfi lenni és a nő sem lesz nő.
- Ez hát a lelkek közössége! - kiáltott fel Helén megkönnyebbülten, hogy a nehéz akadályon átgázoltak!
- Ez a lelkek harmóniája, amelyről Plátó beszél. Ez a valódi házasság, amelyről én mindig álmodtam, de amelyet ilyen formában sohasem fogok megvalósitva látni.
Helén a menyezetre nézett és súgva mondta:
- Miért nem láthatná ön, mint elite-szellem ezt az álmát megvalósitva?
- Mert az a lény, melyhez lelkem vonzódik, nem hisz ebben a szerelemben.
- Az nem bizonyos.
- Ha hinne is ilyesmiben, állandóan kinozná a kétség, hogy a férfi hozzá való vonzódása nem őszinte. Különben, nincs nő, aki engem szeretni tudna. Nincs.
- És ha mégis? - felelt Helén és jólutánzott műszemébe nézett.
- Meg van ön erről győződve?
- Igen. - Felelt a leány. - Mert ön különbözik a többi férfitől. Ön megérti, hogy mi a lelkek szerelme. A lelkeké.
- Ha létezne ilyen asszony, csak nem házasodnék össze vele?
- Miért nem?
- Egy szobában lakjak vele?
- Az nem szükséges. Staël asszony is csak ugyanabban a lakásban lakott, mint a férje.
- Tényleg?
- Milyen érdekes témáról folyik itt a szó, hogy uraságtok annyira elmélyedtek a diskurzusban? - kérdé a tanárnő, aki éppen most lépett be az ajtón.
- Laokoonról beszélgettünk - felelé Helén és felkelt a helyéről.
Helén elhatározta magát. Nyolc nap mulva kihirdették az eljegyzést. Őszkor akartak egybekelni és Upsalában akartak letelepedni.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
A társaság férfi tagjai fényes bankett keretében bucsuztatták el az ethika magántanárának legényéletét. Hallatlan ivások voltak és a város egyetlen művésze, a rajztanár egy hatalmas kartonon vázolta az áldozat eddigi nemi életét. Ez volt az ünnepély fénypontja. Az ethika csak olyan tananyag, olyan fejős tehén volt, mint sok egyéb dolog a világon, de az nem befolyásolta senki társadalmi és magánéletét. A magántanár sem tartozott a szentek közé; neki is voltak kalandjai, amelyeket mindenki ismert. Fesztelen mosollyal nézte a szénnel és festékkel előállitott ábrákat, amint azok vidám versek kiséretében leperegtek előtte. De amint jövendő boldogságát egyszerü, de erőteljes vonásokban vázolták, nagy zavarba jött és mint a villám cikkázott át agyán: Ha ezt Helén látná.
A bankettet ősi szokás szerint több pohárka pálinkával tetőzték be, amitől az ethika professzora annyira lerészegedett, hogy aggodalmait nyomban „bizalmasan” feltárta. Pajtásai közt egy nős ember is volt; ahhoz fordult tanácsért és felvilágositásért. Minthogy mind a ketten részegek voltak, a szoba közepére, pontosan a nagy csillár alá vonultak bizalmas megbeszélésre. A titkok fejtegetését persze egész csoport hallgatta végig.
- Hallod-e, te nős ember vagy - kiáltotta a tanár ur, abban a hiszemben, hogy senki sem hallja szavát. - Én ma rendkivül érzékeny vagyok s igy egész röviden, lehetőleg egyszóval kell megmagyaráznod...
- Megmagyarázom, egy szóval magyarázom meg neked testvér az egészet, - kiáltotta nős barátja, közben átölelte a tanár nyakát, de nem azért, hogy sugdolózva, bizalmasan beszélhessen vele, hanem hogy a következő pillanatban annál jobban orditsa a titkot. - Minden cselekmény, azaz minden aktus édes barátom, három mozzanatra bomlik fel. Az első momentum a progresszió, a második a kulmináció, a harmadik pedig a regresszió. Én csak a progresszióról akarok itt szólni, mert a kulminációról nem szokás beszélni. Ime az iniciativa a férfiutól ered; kezdeményezni neked kell. Neked kell tehát az iniciativát megragadni, érted?
- És ha a másik fél nem méltányolná az iniciativát?
Barátja mély megvetéssel nézett végig az ujoncon:
- Ostoba!
- Köszönöm - felelé a hálás tanitvány, aki előtt már világosan állt a helyzet.
Másnap égett a teste a sok szesztől, amit az éjszaka magába szedett és ezért, mint ilyenkor szokás, elment a gőzfürdőbe. Harmadnapra megtartották a menyegzőt.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
A lakodalmas nép eloszlott; a cselédek rendbehozták a szobát és a két ember egyedül maradt.
Helén aránylag nyugodt volt, de a férfi nem tudott idegein uralkodni. Egész mátkaságuk komoly beszélgetésekben merült ki; soha, mint más mátkapár, nem csókolództak, de még csak meg sem ölelték egymást egyszer sem. Valahányszor a férfi közeledni akart, Helén hideg pillantásával elriasztotta maga mellől. De a férfi szerette a nőt; ahogy egy férfi szeretni tud, testileg és lelkileg egyaránt.
Fel és alá járkáltak a szobában és anyagot kerestek, hogy beszélgethessenek, de a dolog sehogy sem ment. Csendesen nézték egymást. A csillár gyertyái tövig égtek és a stearin hosszu cseppekben lógott le a szoba közepére. Köröskörül étel- és italpára lebegett; egy kis asztalkán a menyasszonyi csokor feküdt, amely bőven ontotta a szekfü és a heliotrop csodás illatát.
Végül a férfi törte meg a csendet. Széttárta karjait és mesterkélt hangon kiáltotta:
- És most a feleségem vagy!
- Miért mondod ezt? - kérdé Helén.
A férfi le volt fegyverezve és megdöbbenve engedte le karjait. Pár pillanat mulva mégis megtalálta a választ és zavart mosollyal felelte:
- Azt akarom ezzel mondani, hogy most férj és feleség vagyunk.
Helén ugy nézett reá, mint a tébolyodottra:
- Beszélj világosabban, hogy érted ezt?
A férfi nem tudott magyarázatot adni. A filozófia és az ethika itt egyaránt felmondták a szolgálatot és ő ime a legszomorubb és legkellemetlenebb valósággal állt szemben.
Talán szégyenlős? gondolta magában; rendben van, akkor másképen kell kezdeni. Végre kötelességeim vannak.
- Ugy látom, félreértettél - szólalt meg hirtelen a nő.
- Óh nem, édes fiam, nem, de, hm, de...
- „Édes fiam”? Micsoda hang ez? Minek tartasz engem? És mik azok a te kötelességeid, amelyekről az imént morfondiroztál? Albert, Albert! - hadarta tovább Helén anélkül, hogy a férfi válaszát bevárta volna - légy nagy, légy emelkedett és tanulj meg a nőben magasabb rendü lényt látni! Igen, csak igy lehetsz nagy és boldog!
Albert le volt győzve. A szégyen lesujtotta és mély haragot érzett barátja iránt, aki ilyen rossz tanácsokat adott neki. Azután térdre rogyott és kérlelni kezdte a nőt:
- Bocsáss meg, Helén! Te nemesebb, tisztább, emelkedettebb vagy mint én és te vagy hivatva, hogy felemelj, amikor én az anyagiságba sülyedek.
- Kelj fel Albert és légy erős - szólt Helén egy prófétanő hanghordozásával. - Isten veled, jó éjszakát! Mutasd meg a világnak, hogy a szerelem sokkal magasabb rendű dolog, mint általában hiszik, bizonyitsd be, hogy a szerelem nem az állati vágyak kielégitésére szolgáló eszköz.
A férfi felkelt és habozva nézett felesége után, aki hálószobáját maga után bezárta.
Albert a legjobb feltevésekkel és a legtisztább érzésekkel vonult vissza legényesen berendezett szobájába. Csakhamar levetette frakkját és szivarra gyujtott. Amikor le volt vetkőzve, hidegvizbe mártott törülközőkendővel dörzsölte le testét, azután a pamlagra vetette magát. Az volt a szándéka, hogy mig a szivarja tart, átolvassa az esti lapot. El is olvasott egy cikket, amely a védő vámokról szólt és hogy ezzel a reális témával gondolatai a rendes mederbe terelődtek vissza, gondolkozni kezdett helyzetéről. Rájött, hogy ez nem házasélet és ma is csak olyan éppen ugy legényember, mint tegnap volt, de azzal a különbséggel, hogy egy nőt is el kell tartania. Semmi sem változott meg; a szakácsné megfőzi az ebédet, a szobaleány takarit. És Helén mit fog csinálni? Fejlődni fog! Ostoba helyzet! gondolta magában és érezte, hogy önmaga előtt is nevetségessé vált. Talán még is igaza volt a barátjának, villant át agyán a gondolat. Ez a nő is csak olyan együgyü, mint a többi. Közelednem kell hozzá, különben ki fog nevetni és ami még rosszabb, talán megbántva is érzi magát. A nők kiszámithatatlanok, de mindegy, meg kell a dolgot kisérelni.
Felugrott, magára vette hálóköntösét és átment a szalonba. Reszkető térdekkel leste, vajjon nem szürődik-e át legalább egy hang vagy egy lélekzetvétel a nő hálószobájából.
Semmi. Az ajtóhoz lépett és bátortalanul bekopogtatott.
Semmi válasz. Egész testében reszketett és hideg verejték ült ki a homlokára.
Ujból kopogtatott és kiszáradt torkából fisztulahangon szólt be:
- Én vagyok!
Erre sem jött válasz. Szégyelte magát és lehülve visszavánszorgott szobájába, az ágyba bujt és ujból elővette az ujságot.
Alig, hogy néhány percig olvasott, lépéseket hall, amelyek mind elhalóbbak lesznek és végül egészen megszünnek. Azután lassu énekhangok hallatszottak fel az utcáról, majd egy teljes dupla quartett énekelte:
- Integer vitae scelerisque purus...
Albert mély megindultsággal ismételgette magában: „purus”! Ez szép! Az idők szelleme követeli tehát a nőknek a társaságban való megbecsülését és az ifjuságot is áthatotta ez az ethikai áramlat...
- Nec venenatis...
Oly nagynak, oly nemesnek érezte most magát, mint amilyennek Helén látni szerette volna.
- Fusce phareta!
Felkelt, hogy az ablakot kinyissa és hogy felesége nevében megköszönje a tanulóifjuságnak a figyelmességet.
Amint a függönyzsinórhoz nyult, hogy azt felhuzza, hangos gunykacaj kórusa vágódott neki az ablaktábláknak. Nevetnek!
Magánkivül hagyta ott az ablakot és dühében belerugott az iróasztalba. Érezte, hogy nevetségessé vált. Csendes gyülölséget érzett most az asszony iránt, akinek ezt a jelenetet köszönhette, de szerelme legyürte a haragot. Azután a gazfickókra vetette magát és megfenyegette őket, hogy a tanári testület elé viszi a dolgot. Őrjöngött, hogy igy csúffá tették.
Hajnalig járkált fel és alá a szobában, végül fáradtan az ágyára dőlt és keservek közt, hogy élete legjelentősebb napja ily csufosan fejeződött be, elaludt.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Reggelinél találkoztak. Helén, mint rendesen, most is hidegen és előkelően viselkedett. Albert persze bölcsen hallgatott a szerenádról, Helén nagy jövendőbeli tervekről beszélt és különösen a prostitució megszüntetésének szükségességét fejtegette. Albert előzékenyen megigérte, hogy minden tőle telhetőt megtesz ebben az ügyben.
Azután az előadását ment megtartani. Minthogy a szerenáddal már becsapódott, óvatos, sőt gyanakvó lett és a mit sem sejtő hallgatóságról azt hitte, hogy mindegyik külön arcfintorgatásokkal kiséri az előadást. Még a kollégák szerencsekivánatait is fájdalmas gyanuval fogadta.
Egy életvidám, magas, kövér kollega a könyvtárszobához vezető folyosón leselkedett reá. Amikor arra jött, torkon ragadta és reávicsoritott:
- Nos?
- Szégyeld magad! - kiáltotta Albert és eltünt a lépcsőkön.
Hazaérve, lakása tele volt az asszony barátnőivel. Egész női ruha-erdő közepette foglalt helyet karosszékében.
- El is felejtettem - szólalt meg a tanárnő - az ön tiszteletére szerenád volt az éjszaka.
Albert elsápadt, de Helén kisegitette:
- Az nem lett volna baj, de a fickók részegek voltak. Megdöbbentő az ifjuság iszákossága.
- Mit énekeltek? - folytatta a tanárnő.
- A rendes és megszokott szerenád-dalokat énekelték - felelte Helén.
Albert csodás tisztelettel nézte Helént.
Fecsegésekkel és kimagyarázásokkal telt az idő. Egész napi munka után jól esett a férfinek asszonyokkal eltereferélgetni, de végül elfáradt és mert az egész társalgásban neki csak passziv szerep jutott, - nem mondhatott soha mást, mint igent, különben letorkolták - meg is unta a dolgot.
Késő este lett. Ismét elérkezett az alvás ideje; a házastársak jóéjt kivántak egymásnak és mindegyik a maga szobájába vonult.
A férfit ismét kétség és nyugtalanság fogta el. Ugy rémlett előtte, mintha Helén szemeiben gyöngéd pillantást vett volna észre és nem volt egészen bizonyos benne, hogy nem kapott-e egy meleg kézszoritást is. Szivarra gyujtott és elővette az ujságot és ahogy abból a való élet eléje tárult, mindjárt másként látta a saját életét is.
- Őrültség - mondta félig hangosan és félredobta a lapot. Megint csak magára öltötte hálóköntösét és benyitott a szalonba. Helén hálójából mozgást hallott. Kopogtatott.
- Ön az, Lujza? - kiáltotta ki a nő.
- Nem, csak én vagyok - suttogta félénken Albert.
- Mi az? Mit akarsz? - hangzott ki a hálószobából.
- Beszélni óhajtanék veled - felelte a férfi öntudatlanul.
A lakatban megfordult a kulcs és mikor az ajtó kinyilt, Albert nem hitt a szemeinek.
Helén még fel volt öltözve.
- Mit akarsz? - kérdezte, de hogy megpillantotta a hálóköntöst és azt a különös fényt, amely a férfi szemében ragyogott, kitárt karokkal tuszkolta őt ki az ajtón, amelyet azután az orra előtt becsapott.
Most esés zaja hallatszott, majd síró hangok jöttek ki a szobából.
Ah, ez nem volt természetes, gondolta a szégyentől kétségbeesett és őrjöngő férfi. Azután lefeküdt, de nem tudott elaludni. Tépelődések közt mult el az éjszaka és másnap egyedül kellett reggeliznie.
Csak délben találkoztak. Helén fájdalmas és megalázott arccal fogadta a férfit:
- Miért tetted ezt? - kérdezte.
Albert néhány szóval bocsánatot kért, de később megbánta, hogy nem magyarázta ki jobban magát.
Ilyen volt a házas élete vagy egy fél esztendeig. Kétségek, őrjöngések és szerelem váltakoztak benne óráról-órára, de segiteni nem tudott magán.
Arca megfakult és szemeiből kiégett a tüz. Gyakran rosszkedvü volt és hideg külseje alatt eltompitott harag rejtőzött.
Helén csodálkozva vette észre, hogy a férfi egészen megváltozott. Elmaradt az összejövetelekről és despota hajlamokat vett fel; gyakran el-elmaradt otthonról és a házon kivül keresett szórakozást.
Rövid idő mulva felszólitást kapott, hogy egy megüresedett tanszékre pályázatát benyujtsa. Nem volt kedve hozzá, mert tudta, hogy a többi pályázók nem minden kilátás nélkül adták be kérvényüket. Helén nagy unszolására mégis pályázott és nagy meglepetésére el is nyerte az állást. Hogy hogyan, azt nem tudta, de annál jobban tudta Helén.
Ugyenez időtájt valamelyik kerületben időközi választást irtak ki. Az ujonnan kinevezett professzor, akinek eszeágában sem volt, hogy valaha is a nyilvánosság előtt szerepeljen, egészen meg volt rémülve, amikor megtudta, hogy a kerület őt jelölte és még jobban megrémült, amikor meg is választották. Nem is akarta a nagy megtiszteltetést elfogadni, de Helén szüntelenül reábeszélte; ecsetelte a nagy város szépségeit a kis város szürke életével szemben. Végre mégis elfogadta a képviselőséget s igy Stockholmba költöztek.
Alig, hogy egy fél évig a fővárosban laktak, az új tanár és képviselő megismerkedett az Angliából átplántált új ideákkal, amelyek az avult társadalmi és erkölcsi felfogásokat meg akarták változtatni. Ugy érezte, hogy közel az idő, amikor „lakásadónéjával” szakitani fog és teljesen új eszmekörének fog élni.
Ám Helén a feje bubjától a sarkáig nő volt s igy hamarosan megérezte, hogy konjunkturaváltozás van a levegőben. Albert szerelme kihülőben volt és immár mindennap késő éjszakáig maradt el otthonról. Érezte, hogy ezáltal nem válik hütlenné felesége iránt, mert hiszen semmiféle viszony sem volt kettőjük között.
Az új honatya most gyakrabban fordult meg nők társaságában s igy felébredt benne a férfiui becsvágy és a férfiasság érzete, miáltal megalázottságának is tudatára eszmélt.
Helén észrevette az elhidegülést. Együttlétük kezdett kellemetlenné válni és minden pillanatban várni lehetett, hogy házaséletüket valamilyen katasztrófa fogja érni.
A hosszabb parlamenti szünet lejáróban volt, néhány nap mulva újból megkezdődnek a tanácskozások s igy Helén mind nyugtalanabb lett, gondolkozása egészen megváltozott; hanghordozása is lágyabb lett és igyekezett mindenben a férje kedvére járni. Nagyobb gondot forditott a szobák rendbentartására is és mindennap pontosan készitette el az ebédet.
Albert mindezt észrevette és bizalmatlankodni kezdett. Figyelte a feleségét és elkészült reá, hogy itt valami történni fog.
Néhány nap mulva Helén nagyon zavartan ült férjével együtt a reggelinél. Folyton az asztalkendőt babrálta, közbe-közbe szárazon, de jelentőségteljesen köhécselt. Végül mégis elhatározta magát és belekezdett mondanivalójába.
- Albert, remélem, hogy a nagy ügynek, amelynek szolgálatában állok, te is segitségére leszel.
- Milyen ügyről van szó? - kérdezte a férfi, aki érezte, hogy fölénybe került, kurtán és szárazon.
- Szeretném, ha az elnyomott nők érdekében közreműködnél.
- Hol vannak azok az elnyomott nők?
- Hogyan, te elhagytad a mi szent ügyünket? Cserben hagysz bennünket?
- Micsoda ügyről beszélsz?
- A nőkérdés!
- Azt nem ismerem!
- Nem ismered? Oh, te nem tudnád, hogy a nép sorából származó nő mennyire el van nyomva?
- Nem látom, hogy rosszabb sora lenne, mint a saját osztályabeli férfiunak.
- És azok a szerencsétlenek, akik kénytelenek magukat áruba bocsájtani... És a nyomorult férfiak...
- Igen, akik oly nyomorultak és megfizetnek érte! Volt valaha férfi e világon, aki egy közös élvezetért pénzt kért volna?
- Nem arról van szó! Itt az a fontos kérdés, vajjon a törvény igazságos-e, amikor az egyiket megbünteti, a másikat pedig mentesiti a büntetés alól.
- Nem találom igazságtalannak. Az egyik a fertőzés forrásává aljasodott le s igy az állam kénytelen vele ugy elbánni, mint a veszett ebbel. Ha találsz férfiut, aki ennyire elaljasodik, jól van, állittasd azt is rendőri felügyelet alá. Oh ti tiszta angyalok, akik a férfit tisztátlan állatnak tartjátok! Mit kivánsz tőlem? Mit tegyek értetek?
A férfi észrevette, hogy a nő valami iratot szorongat. Elvette azt tőle és elkezdte olvasni.
- Inditvány! Szóval strohmann legyek és terjesszem elő ezt az inditványt! Ez erkölcsös? És vegyük csak szigoruan a dolgot, ezt te becsületes eljárásnak tartod?
Helén felkelt, könnyekben tört ki, majd a kerevetre vetette magát.
A férfi felkelt és a kerevethez lépett. Megfogta a nő pulzusát, hogy megállapitsa, nem történt-e komolyabb baja? Helén hirtelenül a kebléhez szoritotta a férfi kezét.
- Maradj mellettem - zokogott. - Ne hagyj el és engedd, hogy higyjek benned!
Albert most először látta a nő érzéskitöréseit. Szóval ez a finom test, amelyet ő annyiszor megcsodált, végre életre kelt. Tehát ezekben az erekben is forró vér mozog! Vér, amely tisztitja a könnyeket. Megcirógatta az asszony homlokát.
- Milyen jó, mikor igy simogatsz. Igy kellene ennek mindig lennie!
- Az igaz - felelte a férfi. - De a multban miért nem volt ez igy? Miért nem?
Helén lesütötte szemeit és halkan ismételte:
- Miért nem?
Kéz a kézben maradt és a férfi jólesően érezte a melegséget, amely e bársonyos testből kiáradt. És érzelmei most ujból fellobbantak, de most már nem reménytelenül.
Az asszony felült.
- Ne vess meg! - kérlelte az urát.
Mi ez? kérdezte Albert önmagától az uton, amikor a városba ment. Krizisen esik most át ez a nő; most ébred nőiségének tudatára?
Albert egész nap a városban maradt. Este szinházba ment. Az „Ahol unatkoznak” cimü darabot játszották. És nem haragudott, hogy a szinészek a plátói szerelmet, amely a lelkeket összeköti, leleplezték és gunytárgyává tették. Ugy érezte, mint amikor a józan ész elől letépik a hazugság finomra szőtt fátyolát. Majdnem könyekre fakadt a saját ostobasága és önámitása felett.
Elgondolkozott és nagyon szégyelte, hogy engedte magát igy az orránál fogva vezetni.
Amint hazaérkezett, látta, hogy Helén szobájából világosság szürődik ki. Lábujjhegyen lépve ment el az ajtó mellett. Belülről köhögés hallatszott.
Szobájába tért és lefeküdt, azután, szokása szerint szivarra gyujtott és elmélyedt az ujságolvasásban. A védkötelezettségről olvasott éppen egy nagyon beható cikket, amikor Helén szobája felől lépések zaja, majd nagy kiabálás hallatszott. Albert felugrott. Azt hitte tüz van a házban.
A szalonba érve, ott találta hálóruhába Helént. Amint férjét megpillantotta, felsikoltott és visszavonult szobájába, ahonnan csak a fejét dugta ki.
- Te vagy az, Albert? Bocsáss meg, nem tudtam, hogy még ébren vagy; azt hittem, hogy tolvajok járnak a lakásban.
Ezzel bezárult az ajtó.
Mit jelentsen ez? Szereti őt az asszony?
Visszatért szobájába és a tükör elé állt, hogy megállapitsa, vajjon szeretheti-e őt egy asszony. Csunya ember volt, de a szerelem a lelkekben lakozik és sok csunya férfit szeretett már szép nő. Igen, de ilyen esetben a férfi legtöbbnyire gazdag vagy hatalmas volt.
Lehetséges lenne, hogy Helén belátta volna a helyzet lehetetlen voltát? Vagy észre vette, hogy a férfi el akarja őt hagyni? Ujból meg akarta magának hóditani az urát?
Másnap a reggelinél Helén módfelett szelid volt. Albert észre vette, hogy az asszony csipkével övezett uj reggeli ruhát öltött magára, ami szépségét még jobban kidomboritotta.
Amint a férfi a cukor után nyult, a kezük véletlenül egymáshoz ért.
- Bocsáss meg, édes uram - mondá a nő olyan arccal, amelyhez Albert nem volt hozzászokva és amely egy fiatal leány benyomását tette reá.
Közömbös dolgokról beszélgettek.
Az nap délelőtt nyitották meg az országgyülést.
Helén engedékeny modora napról-napra nőtt.
Az inditványok határideje végéhez közeledett.
Albert egy este a klubból hazatérve, szivarral a szájában lefeküdt, hogy az esti lapot átlapozza. Alighogy a takarót magára huzta, Helén ajtaja kinyilt. Az asszony egy pillanatig habozott, végre bekopogtatott a férfi ajtaján.
- Ki az? - kiáltotta Albert.
- Én vagyok! Öltözz fel és jőjj ki, fontos beszédem van veled.
Felöltözködött és átment a szalonba. Helén gyertyát gyujtott és csipkés reggeli köntösében, a pamlagon ülve, várta a férjét.
- Bocsáss meg, - kezdte az asszony, - de nem tudtam elaludni. A fejem zúg, ülj le mellém és beszélgessünk.
- Ideges vagy fiam, - mondta Albert és megfogta az asszony kezét. - Igyál egy pohár bort.
A férfi átment az ebédlőbe, ahonnan egy üveg bort és két poharat hozott.
- Egészségedre szerelmem! - mondta a férfi.
Helén ivott és arca lángba borult.
- Mi bajod? - kérdezte és karjával a testéhez ért.
- Nem találod meg a harmóniát?
- Ugy van, nem vagyok boldog - felelt az asszony.
Albert észre vette ugyan, hogy a szavak szárazak és keresettek, de szenvedélye már fel volt korbácsolva és igy nem törődött vele.
- Tudod-e, hogy miért vagy boldogtalan? - kérdezte a férfi.
- Nem tudom. Csak annyit tudok, hogy szeretlek.
Albert átkarolta a nőt és összecsókolta az arcát.
- A feleségem vagy, vagy nem vagy az? - sugta a férj.
- Igen, a feleséged vagyok - pihegte Helén és teste összeesett, mintha minden idegszála felmondta volna a szolgálatot.
- Egészen az vagy? - sugta Albert, mialatt csókjaival elboritotta a nőt.
- Egészen - felelte az asszony, már félig öntudatlanul.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Másnap Albert jókedvvel kelt fel. A tegnap eseményei még élénken éltek benne. Némi gondolkodás után megállapitotta a tényállást. Rájött, hogy az asszony eladta magát.
Éjfélután három órakor vak mámorában, fél őrjöngésében megigérte az asszonynak, hogy a parlament mai ülésén előterjeszti az inditványt.
És az ár, amit kapott; hidegen, nyugodtan, minden hév nélkül adta magát oda az asszony neki.
Ki volt az első nő, akinek eszébe jutott, hogy kegyeit áruba bocsássa? És ki volt az a nő, aki rájött, hogy a férfinak kell ez a portéka? Az a nő alapitotta meg a prostituciót és a házasságot.
Albert mélyen átérezte mindkettőjük megalázottságát. Helén triumfálni akart barátnői felett azzal, hogy ő az első asszony, aki a törvényhozás elé hozta a nőkérdést. Hogy ezt a győzelmet elérhesse, azért adta el magát.
De a férfi le akarta őt leplezni. Meg akarta neki mutatni, hogy kicsoda ő voltaképen. Meg akarta neki mondani, hogy a prostituciót hiába akarnák eltörölni mindaddig, amig a nő azt magára nézve előnyösnek tartja.
Ezzel az elhatározással ment át az ebédlőbe, ahol egy pillanatig várnia kellett mialatt átgondolta szavainak várható hatását.
Az asszony végre megjelent. Nyugodtan, mosolyogva és győzedelmesen jelent meg előtte és szebb volt, mint valaha. Szemeiben valami sötét tüz égett. A férfit, aki várta, hogy az asszony álszemérmesen le fogja sütni szemeit, teljesen lesujtotta csalódása. Itt az asszony játszotta a győzedelmes csábitónőt és a férfi volt a gyenge elcsábitott.
Albert hiába erőlködött, az előre kigondolt szavak sehogysem jöttek ajkaira. Felkelt és alázatosan kezet csókolt az asszonynak, aki ma is csak ugy társalgott, mint tegnap és mint azelőtt; mintha misem történt volna.
Amikor a képviselőházba az inditványt benyujtotta, valósággal őrjöngött magában, de jövendő üdvössége megnyugtatta őt.
Amint aztán este ismét bekopogtatott Helénhez, az ajtó be volt zárva.
És három hétig zárva is maradt. A férfi, mint a kutya alázkodott meg a nő előtt; leste a pillantásait és minden kivánságát teljesitette. Hiába!
Albert megbotránkozott és most már leplezetlenül megmondta az asszonynak mindazt, amit róla gondolt. Az asszony élesen visszavágott, de amikor látta, hogy tulságba ment, megadta magát.
Albert tovább hordozta láncait, néha ugyan megpróbálta azokat szétszakitani, de az asszony erősen tartotta a gyeplőt.
Helén most már megtanulta, hogy meddig mehet és amikor látta, hogy a férfi tulságosan ellenkezik, engedékeny lett.
Albertben fanatikusan támadt fel a vágy, hogy az asszonyt anyává tegye. Az volt a meggyőződése, hogy Helén csak igy lesz valódi asszony.
De nem lett anya.
Önzése és nagyravágyása elemésztette benne az élet forrását.
Néhány nap mulva Helén rövid időre rokonaihoz utazott.
Albert most üresnek, kihaltnak találta a házat. Most látta csak, hogy mennyire vágyódik Helén után; most tudta csak meg, hogy mennyire szereti ezt az asszonyt.
Egyedül ült az ebédnél és nem evett semmit, hanem folyton az üres széket nézte.
Este vacsora után meggyujtotta a csillárt és a pamlag sarkába ült, ahol Helén ülni szokott. Kezébe vette az ott heverő kézimunkát - egy gyermekkabátkát, amelyet Helén valamelyik gyermekgondozó számára készitett. A félig kész kézimunkába még benne volt a tü, azt kihuzta és az ujjába szurt. Jól esett neki ez a kis fájdalom.
Utána gyertyát gyujtott és Helén hálószobájába ment. Kezét a gyertya lángja elé tartotta, mint a betörők szokták, hogy munkájukban meg ne zavarhassák őket. Ez a szoba nem hasonlitott női hálószobához. Egy keskeny ágy, egy könyvállvány, éjjeli szekrény és egy pamlag, toiletteasztal helyett pedig csak egy egyszerü fali tükör volt a szobában. Az ajtón az asszony ruhája lógott. Odament, belétemette forró fejét, azután az ágyhoz ment; azt képzelte, hogy Helén szellem formájában meg fog jelenni előtte, de nem jött.
Végül kissé kijózanodott és az iróasztalon kutatni kezdett. Valami rejtélynek szeretett volna a nyitjára jönni. Semmit sem talált. Az iróasztal fiókjait akarta most kinyitni, de azok be voltak zárva. Keze azután valahogy a hálószekrény fiókjának egyik fogantyujára siklott. Kinyitotta, de csakhamar vissza akarta csapni; egy brosurát pillantott meg a fiókban, amelynek fedele beszédesen sejtetni engedte a körülötte történő dolgokat.
„Fakultativ sterilitás” volt a brosura cime. Ez az hát, amivel ezek a nők a nyomort enyhiteni akarják! Ez lett tehát az ideálizmus végső konzekvenciája. Teljesen degeneráltak vagy erkölcsileg rothadtak ezek az emberek. Ugylátszik mind a két eset áll: Törvénytelen gyermeket nem akarnak a világra hozni, mert azt erkölcstelennek tartják, de a törvényes gyermektől is irtóznak, mert a gyermekszülés szerintük alacsonyrendü dolog.
Albert más véleményen volt; ő gyermekeket akart. Egyrészt, mert a gyermekneveléshez szükséges anyagiakkal rendelkezett, másrészt pedig, mert lényének folytatását akarta látni. Ez az egészséges önzésnek az altruizmus felé vezető természetes utja. Helén azonban más uton haladt; ő idegen gyermekeknek varrt ruhát. Ez inkább volt inyére, mert félt az anyaság terheitől és mert olcsóbb és könnyebb volt a szalon pamlagán ruhácskákat készíteni, mint a gyermeknevelés fáradtságos és gonddal járó munkáját elviselni. Szégyenné vált hát asszonynak és anyának lenni?
Ezek az emberek magasabb szempontokat tartottak szem előtt és mindig az égnek dolgoztak, amint ők magukat kifejezték, de a valóságban csak hiuságuknak, önzésüknek és a világnak éltek.
És ő még sajnálta, bánta, hogy egyszer haragra gerjedt a „terméketlen” asszony ellen. „Jóravaló” emberek a szemére vetették, hogy nem viseltetik kellő tisztelettel a terméketlen asszony iránt, holott az ilyen asszony szent, mert szerencsétlen, hogy nem lehet anya.
És ez az asszony mondja még, hogy a haladásért és az emberek megmentésére dolgozik.
Éppen az ellenkezőjét teszi. Legutóbb már talán a vallásszabadság korlátozására szerkeszt majd inditványt és kivánni fogja, hogy a leányokat is oly tévesen neveljék, mint ahogy a fiukat nevelik.
Gyülölte ennek az asszonynak a lelkét, mert gyűlölte a gondolkozását. És mégis szerette! Miért?
Valószinűleg, mert egy uj élet csiráját hordozta magában. Különben miért is szeretné?
És az asszony miért szerette őt? A rangjáért, az állásáért, a hatalmáért!
Pedig ezzel a régi vágásu emberrel nem lehetett a társadalom uj problémáit előbbre vinni!
Ezek a gondolatok foglalkoztatták Albertet, aki elhatározta, hogy mind azt, amit most elgondolt, megmondja majd az asszonynak. Azután belátta, hogy ebből semmi sem lesz. Tudta, hogy ha ujból szemtől-szembe áll majd a nővel, a porban fog csuszni előtte és koldulni fog a kegyeiért; tudta, hogy a rabszolgája lesz és ujból eladja neki a lelkét, miként az a testét adja el ő neki. Tudta, hogy igy fog cselekedni, mert szerette az asszonyt.

Akik nem tanulnak...
A cinöntő céh legidősebb mestertagja megszólalt:
- Pavel mester, adja elő mondanivalóját!
Pavel mester felállt és miután jól körülnézett, elkezdett beszélni:
- Mesterek és segédek! Jogomhoz hiven és a méltányosság érzetétől sarkalva, elhatároztam, hogy inditványt terjesztek a céh elé. Tudom, hogy inditványom az idén, de talán még a jövő esztendőben sem fog elfogadtatásra találni és igy csak azért terjesztem azt most elő, hogy időtök legyen a dologról gondolkozni. Minden nagy ügynek sorsa, hogy egy darabig pihenjen; addig, mig az emberek hozzászoknak a gondolathoz. A nagytekintetü stockholmi cinöntőhivatal immár két évszázad óta fejt ki hasznos munkát és a céh szabályzatai és ármegállapitásai immár két évszázad óta vannak érvényben, anélkül, hogy azokon bár a legkisebb változások is történtek volna. Ma azonban a céhen kivül álló okok más felfogást diktálnak nekünk, mert amikor annakidején a király és a városi tanács szabályzatainkat jóváhagyta, a svéd fővárosnak csak nyolcszáz főnyi polgársága volt, most négyszer annyi a város népessége. A céh szabályzata kétszáz évvel ezelőtt négy mesternek adott engedélyt és azóta sem engedte meg, hogy ennél több cinöntő-mester működjék Stockholmban. A céh akkori nagytekintetü vezetősége csak azért hozta meg ezt a határozatot, hogy igy az ipar jóhirnevét megóvja és hogy kontárok ne üzhessék a mi nemes mesterségünket. Ám a viszonyok megváltoztak és ami akkor védelem volt, az ma akadály.
A szobában tompa moraj hallatszott, mire a mesterek legöregebbike a csengő után nyult.
- Megmásithatatlan véleményem - folytatta Pavel mester - hogy ennek megfelelően ma négyszer annyi mesternek kellene az iparüzésre engedélyt adni. Ime százával vannak iparunkban a derék és tehetséges legények, akik hiába várják, hogy mesterek lehessenek; százai a legényeknek vannak rabszolgasorsban és fillérekért kénytelenek dolgozni, mig a nagy haszon négy mester zsebébe vándorol. Inditványom röviden az, hogy a céh változtassa meg szabályzatait oly irányban, hogy a jövőben tizenhat mester kapjon az iparüzésre engedélyt. Beszéltem!
A segédek tetszésüket nyilvánitották, mire az elnöklő mester az asztalra ütött.
- Legények, fogjátok be a szátokat! Itt nektek nincs szavatok! - kiáltott reájuk, majd igy folytatta!
- Nagytekintetü cinöntő céh! Nyugtalan és elégületlen korszakot élünk. Elvetemült emberek, akik ősapáink jótéteményeit nem tudják megbecsülni, megtámadják a védelmünkre alkotott, jól kipróbált intézményeket...
Itt a szónok egyszerre érthetetlenné vált, mert a szoba homályosabb részéből ahová a faggyugyertya világa nem érhetett el, nagy recsegés hallatszott. Abban a sarokban egy csodálatos figura ült, amely szikrázó szemekkel leste a szónokok fejtegetéseit. A különös alaknak nagy feje volt, amely közvetlenül a vállain nyugodott; a mellkasából két hosszu kéz állt ki, amelyek két evező benyomását keltették; a gyomor helyén nagy ür volt, a hátából pedig egy szögletes kis csomó állt ki. A furcsa embernek első pillantásra ártatlan, figyelő arca volt, de ha jól megnézték, ravaszság nézett ki a képéből.
Mindenki hátra nézett, mire a legényke, hogy a figyelmet magáról elterelje, két hosszu kezét füleihez illesztette és ugy tett, mintha a szónok szavait habzsolná. Az öreg mester folytatta beszédét, de többen, akik hátra figyeltek észrevették, hogy a kis pupos aránytalanul hosszu lábait annyira kinyujtotta, hogy egy tőle elég távol álló inogó padot ért el velük; ezzel okozta a szónokot zavaró recsegést.
- Csend legyen! - kiáltották a legények a kis pupos felé.
- Mit akartok; csendben ülök! - felelte az ártatlan arccal.
- Micsoda ördög az, amelyik nem tud ilyenkor csendben ülni?
Az utóbbi kérdésre nem érkezett felelet és a szónok folytatta mondanivalóját:
- A természetben minden védelemre szorul. A gyermeket pólyázással védik, hogy meg ne görbüljön, az asszonyt a férfi védi csak éppen a mi iparunkat nem védenők meg? A lét fenntartásához az evés után közvetlenül az ivás a legfontosabb dolog. Már Ádám is értett a viziváshoz, Noé már egy lépéssel tovább jutott; ő már bort ivott. Öregek és fiatalok, gazdagok és szegények, mind, mind iszunk. És most kérdem, nem kell-e megóvnunk azt az ipart, amely az iváshoz szükséges edényeket állitja elő? Megtehetnők ugyan, hogy hasra fekve innánk, de azt csak az oktalan állat teszi. Világos ime, hogy mi, akik az iváshoz való edényeket készitjük, vagyunk az emberek legnagyobb jóltevői, mert mi emeljük fel az embert, hogy állattá ne aljasodjék, a mi céhünk talán a leghatalmasabb az egész országban és most akadnak, akik ezt tönkre akarják tenni; akik őseink okos előrelátását egy tollvonással meg akarják semmisiteni. Erre a szemtelen támadásra nem tudok mit felelni.
A mozgó pad recsegése adta meg az elnöknek a feleletet és a segédek, mint a rothadt kórón ülő varjak, bólogattak a fejükkel.
- Micsoda pokoli garázdálkodás megy ott hátul végbe? Kergessétek ki az utolsó padban ülő legényeket! - kiáltotta az öreg mester.
- Nem mi voltunk! - felelték erre a segédek. - A pad volt.
A kis pupos ártatlan kezeivel a haját simogatta és mint a többi ő is erősen pisszegett.
Pavel mester felhasználta az alkalmat és újból szólásra emelkedett. Ez könnyen ment, mert a céhmester ekkor már minden frázisát kiadta. Pavel mester először az ősökre való hivatkozást utasitotta vissza, mert - mint mondá - a cinöntő céhnek nincsen oka szerénytelennek lenni, hiszen tudvalevő, hogy Ádám a markából ivott, Noé agyagedényt használt erre a célra, Megváltónk pedig szivacsból ivott s igy nem áll, hogy ez a mesterség az emberiség legnagyobb jóltevője. A cinedény tehát későbbi találmány, amely az agyagkorsó után találtatott csak fel. Nem osztja az előtte felszólalónak hasonlatait sem. Micsoda védelemben részesiti a férfi az asszonyt? - folytatta a szónok. Védelemnek nevezhető, hogy az asszony padlót sikálhat, hogy a férfi vele huzatja le csizmáját, téli hidegben moshat és nyári forróságban a forró kályhánál főzhet, megvetheti a férfi ágyát és elkészitheti az eledelét. Szóval a legalacsonyabb rendü munkákat, amiket mindenkinek egyedül kellene elvégeznie, reáosszák, azonkivül a gyermeket hordozza, táplálja és ápolja.
A céhmester félbeszakitotta Pavelt és felszólitotta, hogy ne személyeskedjék.
A céh tudta, hogy az elnök rosszindulattal viseltetik a felesége iránt és ezért csendes nevetésben törtek ki.
A céhmester most élénk szinekben ecsetelte az ipar és kereskedelem és különösen a cinipar fejlődését, majd arra kérte a céh nagyrabecsült tagjait, hogy a zavartcsinálókra ne hallgasson és az inditványt egyhangulag vessék el.
Krrr! - hangzott a szoba hátsó sarkából és az ingó pad a rajta ülő hat legénnyel együtt a földre zuhant. A kis pupos felugrott és megbotránkozását fejezte ki a rendetlenkedőkkel szemben. A legények hangos hahotába törtek ki, ami átragadt a mesterekre és még a komoly elnök is részt vett az általános vigyorgásban. Most megszólalt a csengő, amely az összejövetel végét jelentette. Azután félretolták a padokat, az asztalokat összevonták és megkezdődött a sörözés. Serlegekben és kancsókban habzott a sör.
A céhmester karonfogta ellenfelét:
- Remélem - szólt - nem haragszol kedves Pavel testvér, hogy igy összezuztalak?
- Szó sincs róla, vitatkozás közben gorombáskodni kell, de azért túloztál egy keveset.
- Tudhatod, hogy a céhmesternek bölcsnek és meggondoltnak kell lennie, különben nincsen tekintélye.
- Csodálatos, hogy az embert, ha nem hazudik, semmire sem becsülik - felelte Pavel mester.
- Ne olyan tüzesen, ne olyan tüzesen, kedves barátom! Amikor az ember a szószékre lép és csupa kiváncsi szemeket lát maga körül, nem olyan könnyü a dolog. Az ember egyáltalában nem gondol arra, amire gondolnia kellene és valamit mégis csak mondani kell, ilyenkor elfogynak a gondolatok, de még vannak szavak, amiket kibök az ember. Magunk közt megvallhatom, hogy lényegében igazad volt, de a legények előtt nem lehet ilyeneket mondani. Ezek mind azon spekulálnak, hogy lehetne könnyüszerrel mesternek lenni és csak arra várnak, hogy mi engedékenyek legyünk.
- Én is csak magunk közt mondom, hogy mi is csak legények voltunk valamikor s igy meg kell a legények törekvéseit értenünk.
- Ez nagyon szépen hangzik...
- Ugy van és miért nem szabadna ezt nyiltan kimondani?
- Te jellemes ember vagy, mester - mondta a céhmester és meghivta őt egy kancsó sörre.
Most már erősen folyt a kancsózás, az emberek össze-vissza beszélgettek, a gyertyák pislogtak és a levegő türhetetlenné vált a szobában. Azután ételeket hordtak az asztalra, a mesterek kinálgatták a legényeket és a sonkák és sózott halak egymás után tüntek el a tálakból. Utána az ivók minden lehetséges és lehetetlen dolgokra és emberek egészségére üritgették poharaikat. Az öregek hazamentek, de a legényeknek még ott kellett maradniok, hogy az asztalt rendbehozzák és hogy elmossák az edényeket.
Amikor a mesterek elvonultak, nagy örömkiáltásokban törtek ki a legények és a sörmaradékokat mind egy nagy, az asztal közepén álló csészébe öntötték.
- Halljuk Bosset! Halljuk, halljuk! - hangzott, hogy a falak is megrezdültek.
- Bosse, röviden Boo - ez volt a púpos neve - felállt és a céhmester székébe ült. A magas karszékből csak a rémesen felhevült arca mosolygott ki; nagy, kócos haja izzadó homlokához ragadt, hosszu fogai fénylettek, apró szemeiből pedig ravasz mosoly kandikált ki.
- Csendben, kamaszok! - kezdte beszédét és mankóját az edényhez ütögette, azután ugyanazzal a szerszámmal a legnagyobb kancsót tolta magához.
- Minden emberi szükséglet közül, beleszámitva azokat is, amelyekről ilyen előkelő társaságban szólanom nem illik, kétségkivül a szónoklás a legfontosabb, mert ez a legalkalmasabb módja annak, hogy a bennünk szoruló érzéseket napvilágra hozzuk. Egyszer legalább, mindenki szónokolt. Éva anyánk is szónoklat kiséretében nyujtotta át Ádámnak az almát. Ábrahám elég sokat beszélt Sárának, amig az neki gyereket szült. Igy van ez elrendelve az embernél és ez ellen nem tehetünk semmit. Mindnyájan szavaltunk: nagyok és kicsinyek, szegények és gazdagok egyaránt.
- A süketek és némák is - kotyogott közbe az egyik legény, aki Boon is túl akart tenni.
Boo gunyosan mosolygott:
- A vakok látnak, a süketek hallanak és a némák beszélnek, áll az Irásban és nekünk azt el kell hinnünk - volt erre a felelet, amellyel az ellenfél el volt némitva. Boo azután igy folytatta:
- Legszivesebben magamat hallom szónokolni és bizonyára mások is igy vannak vele. Te mit gondolsz Pista? - mondta a szónok és mankóját abban a pillanatban az ásitozó Pista szájába tolta. Ez az egész társaságnak tetszett és hangosan röhögni kezdtek.
- Most idehallgassatok, kamaszok! Tudjátok, hogy a polgármester és a többi nagyságos urak nem engedik meg a legényeknek, hogy a maguk ügyében összejöveteleket tartsanak, de inni és kártyázni találkozhatunk egymással.
- Rakjátok az asztalra a patáitokat, piszkos kezeitekkel fogjátok meg a kártyalapokat és táncoltassátok azokat az asztalon. Szóval tegyetek úgy, minthogy ha kártyáznátok és akkor valami okosat fogok nektek mondani. De kártyázzatok, mert biztos, hogy valamelyik mester még visszajön, mert már egyáltalában nem biznak bennünk.
A legények ugy tettek, mintha kártyáznának, közben Bosse a következőket mondotta:
- Az Ótestamentum aggjainak volt egy jószokásuk. Valahányszor vihar tombolt, egy embert küldtek ki a tengerre. Ezt a módot nem azért ajánlom, mert régi, hanem mert jó, mert bevált. A legények összességét vihar veri és igy valakinek ki kell mennie a tengerre. Ti engem választottatok és ezt jól tettétek, mert nekem nincsen apám, aki picsogna utánam, nincs tekintélyem, amit félthetnék, mert részegeskedés miatt már kétszer is be voltam csukva; nincs egy nő, aki utánam futna és gyermekeim sincsenek, mert a törvény nem engedi meg, hogy a magam fajta krokodilusokat tovább plántálják. És ezt jól is teszi az állam, mert különben az erdő összes fáit mankóknak kellene kivágni. Egyébként elárulhatom nektek, hogy az olyan emberek mint én, akik a tüdejüket a hátukon, a szivüket pedig a belükbe hordják, nem lehetnek valami nagyon hosszu életüek. Ezért a kamaszért tehát nem kár s igy ez a kamasz lesz az áldozat! Egyet azonban megkivánok tőletek és ez az, hogy velem tartsatok; hogy megmutassátok, hogy hisztek bennem; hiszitek, hogy a javatokat akarom. Mert azt akarom én, akinek nem sok vesziteni valója van. Holnap készitem el a remekemet; azt végre nem tilthatja meg nekem senki. Hogy utána mi lesz, azt majd meg fogjátok látni; azt még magam sem tudom, mert az a szerencsétől függ. És most esküdjetek meg az én hosszu karomra, hogy nem fogtok cserbenhagyni és hogy nem bujtok el, amikor majd az ostor pattogni fog. Esküdjetek!
- Minden szentre! - morogták a legények és ujjukkal a mankóhoz értek.
- Ámen - mondta Boo. - Hajtsátok fel az italotokat, mert már hallom az egyik mestert, amint a lépcsőkön felbiceg. Mutassuk meg neki, hogy mi csak tiszteletreméltó handabandázással töltjük el az időt.
Néhány perc mulva csakugyan kinyilt az ajtó, amelyen az egyik mester lopódzott be, azaz csak hitte, hogy belopódzik, mert a sok sörtől valósággal betámolygott és csizmáinak kopogása már kivülről is hallatszott. A legények nagy ujjongással fogadták a belépő mestert, akit Boo rögtönzött beszéddel üdvözölt. Végül néhány kártyaparthiera hivták meg a mestert, amelyet az végig is játszott a legényekkel. Mire Boora került a sor, hogy osszon, addigra az észrevétlenül eltünt. Tudta, hogy holnap nagy feladat vár reá...
Másnap a céhmester udvarának hátsó részében, egy régi konyhában, Boo magára zárta az ajtót, hogy a mesterré avatáshoz szükséges remekművet elkészitse A remek elkészitésében senki sem akadályozhatta, de az még nem jelentette, hogy mester lesz belőle. Tudvalevő, hogy a céh szabályai értelmében a városban csak négy mester működhetett és mert, noha többen kivánták, azon az éjszakán egyetlen mester sem költözött el a másvilágra, Boo hiába való munkát végzett. A rendes próba, amelyet a mesterré avatandóknak el kellett késziteniök, egy flaskó, egy tál és egy korsóból álló garnitura öntése volt, de mert tudták, hogy az előbbi két tárgyat Boo utolérhetetlen ügyességgel csinálja, azokat elengedték neki s igy csak az utóbbit csinálta.
Munkához látott. Olvasztó tégelyét az egyenletes meleget adó tüz fölé tartotta, a formát pedig vizes rongyokkal vette körül, azután egyforma mennyiségü cint és ólmot mért le, amit a tégelybe helyezett. Pár perc alatt a massza összefolyt és egy vizszintes lapot alkotott. Azután a forma megtelt a folyó érccel és néhány pillanat mulva a kancsó meg volt öntve. A megöntött tárgy széleit a gyalupadon lecsiszolta, végül habkővel ezüst fényesre simitotta azt. A kész kancsónak erős volt a csengése.
Két óra mulva kellett csak a kancsót bemutatnia s igy a fáradt emberke egy zsámolyra ült és mialatt kipihente magát, szemügyre vette az elkészitett tárgyat. Tudta, hogy ezzel a remekkel a régi mesterségnek uj irányt szabott. Ősidőktől fogva magas és a nyilásnál szükre szabott kancsókat készitettek, aminek az volt a hátránya, hogy az edényt nem lehetett alaposan kitisztitani, ami érthető is, mert a szük nyilásba nem lehetett belenyulni. Az egyetlen ujitás, amit az idők folyamán ezen a téren eszközöltek az volt, hogy a kancsó készitéséhez nem engedtek ólmot használni, aminek azonban csak hátránya volt, mert a tiszta rézből öntött kancsók nagyon drágák voltak.
Boo a maga eljárásával egyszerre megoldotta a kérdést. Azzal, hogy a kancsó nyilását bővebbre csinálta, elérte, hogy puszta kézzel is bele lehetett nyulni, azzal pedig, hogy a rezet ólommal keverte, olcsóbbá tette ezt a szükségleti tárgyat és hogy a kancsó tetszetős és jó pengésü is legyen, uj eljárást alkalmazott: az öntőformát nedves rongyokkal csavarta körül, ami által az hideg maradt és az ólom káros hatását is megszüntette. Boo tehát meg volt magával elégedve, bár semmi reménye sem lehetett arra, hogy munkájának értékét az öregek is elismerjék.
Amikor a remek elkészitésére kiszabott idő lejárt, kinyillott az ajtó és a legöregebb legénytől kisérve belépett a céhmester. A legöregebb legénynek ilyen alkalmakkor az volt a tisztsége, hogy a legöregebb mester után ő vitte a városházára a bemutatásra szánt remeket. A céhmesternek nem volt valami kitünő kedve. Az arcáról itélve, az átmulatott éjszaka után nagyon rossz álmai lehettek. A remekművet betakarták egy kendővel, elől a céhmester, utána az öreglegény lépkedett, végül Bosse következett, aki hosszu mankóin, mint a szarka ugy ugrált utánuk. Igy mentek a városházára, ahol a művet megbirálják.
Az utcasarkon a gyerekek a nyelvüket öltögették Bossera, aki erre mankójával az utca csatornájából sarat freccsentett reájuk, mire a gyerekek egyszerre eltüntek. Amint a városházára értek, intettek Bossenak, hogy maradjon kint a folyosón. A céhmestert a három kancsóöntő, élükön a polgármesterrel fogadták és mivel az ajtó félig nyitva maradt, Bosse is meghallotta, hogy a teremben mit beszélnek. Elsőnek a polgármester szólalt meg:
Micsoda tréfa ez itt! Mit jönnek ide remekelni, amikor nincsen üresedés! Mit terhelik az embert hiába; végre nem járja, hogy hiábavalóságokkal töltsük itt az időt! Lássuk hát azt a remeket, hogy az ördög vinné el! Vedd le azt a rongyot róla!
A céh legöregebb segédje levette a takarót, mire láthatóvá lett a remekmű.
- Az isten szent szerelmére! Mi ez? Csufot űz ez az ember velünk? - tört ki a polgármester.
- Azt hiszem ennek az edénynek egészen más a hivatása, minthogy igyanak belőle; ebbe az ember mindjárt az egész fejét dughatja bele - vélte a céhmester.
- Én például, amilyen kicsi vagyok - mondá a polgármester - ülőfürdőt vehetnék ebben az edényben.
Pavel mester kivételével mindnyájan nevettek.
- Hivd be azt a kamaszt! - szólt a polgármester.
Bosse bejött.
- Talán bizony borbélynak készülsz, fiam? - szólitá meg őt a polgármester.
- Lehetséges. És miért ne lehetne belőlem borbély, amikor cinöntőből is lehet tanácsos?
- Ha az ujjaid is oly fürgék lennének, mint a válaszod - felelte a polgármester - akkor még cinöntő is lehetne belőled. Különben, mit ábrázoljon ez az edény, amely itt előttünk áll?
- Nem az elnevezése egy tárgynak a fontos, hanem a használhatósága. Különben is józan vagyok s igy meg tudom állapitani, hogy ez a tárgy, amely itt az asztalon áll, egy kancsó - felelte Bosse.
- Nagy csőröd van, az igaz, de annyira még sem nagy, hogy csak egy ülőkád segitségével kapjál be valamit.
Most Pavel mester, aki eddig hallgatott, ragadta meg a szót:
- A fiunak, amikor a kancsónak ilyen öblös torkot csinált, kétségtelenül volt valami ötlete.
- Halljuk - kérdezte tenyerét a fülére illesztve a polgármester - micsoda ötlete volt?
- Az ötletem abból áll, hogy gondot forditottam arra, hogy az ember a kezével bele tudjon nyulni a kancsóba!
- Mi? Halljátok csak, ez a szerencsétlen a kezével iszik!
- Dehogy! - sietett segitségére Pavel mester. - A fiu arra gondol, hogy a kancsót ki is lehessen törölni és azért csinálta ugy, hogy az ember keze is beleférjen.
- Micsoda beszéd? - vágott közbe a polgármester - eddig is csak tisztogatták a kancsókat. Kiöblitették és rendben volt. Amint látom ezüstöt vegyitettél a cin közé, azért oly kemény és fényes az egész.
- Dehogy, ólommal kevertem csak - felelte Bosse.
- Ólmot? - vágott most közbe a céhmester - Az hazugság, mert ha ólmot öntünk a cinbe, akkor az szürkévé válik és puha lesz, mint a viaszk.
- Igen, ahogy mi eddig készitettük, - mondta Pavel mester - de a fiu hidegen öntötte ki a formát.
- Hidegen öntötte ki? Hidegen? Fogjátok meg a homlokomat! - orditotta a céhmester. - Hideg vizet a fejemre, mert biztos, hogy elvesztettem az eszemet vagy Pavel barátom bolondult meg? Lehetséges, hogy most egyszerre hidegen is lehet cint önteni? Ezt bizonyára Németországban tanulta!
- Nem a cin hideg, hanem a forma, amibe beleöntik.
- Az ördög vigye el a formátokat, meg az ujdonságaitokat is! Csodálom Pavel, hogy te, mint értelmes öreg mester, ilyen műfogásoknak felülsz. Vidd a legényedet a remekével együtt és tanitsd meg rendesen dolgozni, ha nem akarsz szégyent vallani vele, - szólt a céhmester, azután berekesztette a gyülést.
Pavel mester még egy kicsit ellenkezett, de eredménytelenül. Az ujdonságot, mint szükségtelent elvetették. Bizonyos előnyei - mormogta az egyik mester - vannak a dolognak, de a főhiba, hogy ólommal van meghamisitva s igy nem lehet hasznát venni. Ezzel a hivatalos eljárás be volt fejezve.
A kis Boo most sem csüggedt el. Készült reá, hogy igy fog járni. Amint a városház kapuja elé ért, már nagy embertömeg tolongott ott. A nép az uj mestert akarta üdvözölni, de amikor a tömeg a segédet remekével a hóna alatt és az uj méltóság jelei nélkül pillantotta meg, dühös lett, amiért hiába várakoztatták. Egyesek éles füttyszóval, mások pisszegéssel adtak elégedetlenségüknek kifejezést, de a kis Boo mindezzel nem törődött; a fejére tette a remeknek készült kancsót, a nyelvét kiöltötte, szemeit pedig komédiás módjára kiforditotta és ugy ugrott a tömeg közé, amely hamarosan megértette, hogy miről van szó és hangos gunykacajban tört ki. Boo végül a lárma elől egy korcsmába menekült. Leült, egy korsó sört rendelt és a kancsót maga elé helyezte az asztalra.
- Sört ide! - kiáltotta a kiszolgáló leánynak.
- Nézd csak, milyen ritka kancsó! - kiáltott fel Meta, a kiszolgáló leány nagy elragadtatással.
- Hogy te ezt észre vetted, holott csak egy egyszerü kiszolgáló leány vagy! - szólalt meg Boo.
- Ezt legalább egy kézmozdulattal ki lehet tisztitani - mondta a leány.
- Ez az én nézetem is.
- Egy ilyen kancsó persze rém drága?
- Dehogy. Inkább olcsóbb; egy harmaddal olcsóbb, mint a másik.
- Teremtő atyám! - kiáltott fel a leány. - Ezentul csak ilyen kancsókat kellene késziteni.
- Azt akartam én is, látod, de az ember nem teheti mindazt, amit akar. A mi nagyságos védőink ebben a kereskedelem lealacsonyitását látják, ami egy azzal, hogy a kancsóknak magasaknak kell lenniök.
Egy zsákmunkás lépett most be és Boo mellé telepedett:
- Ritka kancsó, - kezdte meg a beszélgetést - hol lehet ilyet venni?
- A pokolba vehetsz ilyet! - kiáltott reá Boo mérgesen.
- Az egy kissé messze van, de ha tudnám, hogy nem tul drága, oda is elmennék érte - válaszolta a zsákhordó.
- Különös, minél tanultabbak az emberek, annál ostobábbak. Hihetetlen, hogy a négy mester közt csak egyetlen egy akadt, aki fel tudta ennek a tárgynak az előnyeit fogni, - mormogta Boo.
- Óh! Én azt hiszem, hogy fel tudják fogni és éppen azért nem akarják elismerni, hogy célszerü. Noha sokat nem értek hozzá, mégis megmondhatom, hogy aki ilyen kancsókkal kereskedne, hamarosan meggazdagodna.
Boo estig el sem mozdult a korcsmából; nem volt hiu, de azért jólesett neki, hogy a jövő-menők elismeréssel vannak munkája iránt. Csak este kilenc órakor, mikor a sörházat becsukták, ment haza a legényke. Félig mámorosan és nagyon boldogan feküdt le aludni, kedves kancsóját persze a feje mellett helyezte el.
Másnap Boo és Pavel mester közt hosszabb tárgyalások folytak. Boo ugyanis mindig nagyon takarékosan bánt a cinnel s igy egy pár font anyagot meg is tudott takaritani és Pavel mester, aki sohasem irigyelte, ha mást is boldogulni látott, készségesen megengedte neki, hogy az ő régi olvasztó kályháján a saját számlájára dolgozzon. Boot két hétig sehol sem lehetett látni. Az emberek már teljesen megfeledkeztek a kancsó-ügyről.
Egy reggel, nagy álmélkodására a városi cselédeknek, uj csoda jelent meg a piacon. A kis Bosse a nagy vásártér közepén, szemben a városházzal, deszkákból kis asztalkát tákolt össze. Amint ezzel elkészült, egymás mellé sorakoztatta az asztalon a kancsókat, amelyek mind egyformák, ugyanolyanok voltak, mint az, amelyet a városházán nem akartak elfogadni.
Kilenc órára már a kancsóknak fele elkelt. Boldog megelégedéssel, a lábait maga alá rakva ült a kis gnóm az asztalon és jókedvvel kiáltotta:
- Kancsókat, kancsókat! Ki vesz kancsókat? - Ezt néhány százszor elhadarta és végül már külön melódiákba fujta, hogy „kancsókat, kancsókat vegyenek!”
Tiz óra körül, amikor a nap már magasan állott az égen és a legényeket egy kis pihenőre bocsájtották ki a műhelyből, a cinöntő legények nagy csoportokban verődtek össze Bosse asztala körül. Az elővigyázatosabbak rosszalták a dolgot, céhszabályokról, mesterjogokról kezdtek beszélni, mások viszont nagyon meg voltak elégedve és bátoritólag kiáltották feléje:
- Jól van Bosse! Csak állj helyt magadért!
- Közben a céhmester is elindult otthonról. A városházára ment ismerőseit meglátogatni. Nehéz léptekkel bandukolt a domblejtőn és sóvár pillantásokkal tekintett a domb tetejére, amely sétájának végső célja volt. Mikor már elérte a csucsot - ott volt a piac - megállt, hogy kipihenje magát. Elővette nagy szines zsebkendőjét és letörülte homlokáról az izzadságot. A piacon, mint rendesen, nagy embertömeg álldogált, amiben a céhmester semmi különöset nem talált s igy éppen odébb akart állni. Alig, hogy botját, amelynek segitsége nélkül egy lépést sem tudott menni, a földre helyezte, különös hangok ütötték meg a fülét. A hang kissé messziről jött és a kukorékoláshoz volt hasonló, mire a céhmester figyelmes lett.
- Kancsókat, kancsókat vegyenek! Ki vesz kancsót? Kancsót, amelynek a nyaka olyan bő, mint a céhmester harisnyája... Ohó, itt a kancsó, ohó!
A céhmester veszett módra rohant a tömeg közé és amikor messziről meglátta, hogy mi történik, a botjával hadonászni kezdett a levegőbe. Alig tudott a tömegen átvergődni, mert az folyton ide-oda taszigálta. Bosse egyre kiabált; ajánlgatta a portékáját és a céhmesternek hallgatnia kellett. Végül dühbe jött és elkezdett lármázni:
- Te ős gazember, hogy mersz te törvényeket és alkotmányokat megsérteni!
- Nem sértettem meg semmit! - felelé Bosse.
- Boltot nyitottál, pernehajder!
- Ez bolt?
- Ha nem is bolt, de mindenesetre asztal!
- Dehogy asztal, ez csak egy néhány szál deszka. A céhszabályzat pedig ugy szól, hogy nem szabad boltot nyitni, hogy nem szabad ablakot nyitni. Itt egyetlen ablak sem látható, egyetlen egy sem!
- Ördög fattya, kancsókat adsz el!
- Fenét. Az emberek kancsókat vásárolnak, ennyi az egész!
- És gunydolgokat kiabálsz, te hóhér!
- A céhmester harisnyájáról énekelek!
- Gazságokat kiabálsz, te pokoli kölyök! Ide, ide, polgármester, ide pandurok! Füleljétek le a gazembert!
A polgármester most kihajolt a városház ablakán és csakhamar észrevette, hogy barátja egérfogóba került. A polgármester egy intésére a másik ablaknál megjelent a város dobosa és összehivta a népet.
- Most álljátok meg a helyeteket! Csak most! - szólt Bosse a körülötte álló legényekhez.
De egyikök sem állta meg a helyét. Gyalázatosan elsomfordáltak. A kis ember haragra gerjedt, felállt az asztalra és torkaszakadtából kiáltotta:
- Hitszegők, hát megijedtek! Nem emlékeztek az eskütökre, amelyet azon az éjszakán tettetek? Hadd nézek az arcotokba, nem pedig a hátatokba, mert uccse kisértetbe jön a botom és végig táncol rajtatok!
Semmi sem használt. A polgármester és a fegyveres erő láttára mindnyájan megfutamodtak. A rendőrök pedig bekeritették Boot.
Szegény Boonak a hangja is elállt. Ellentállás nélkül hagyta magát összekötözni és a fogházba cipelni. A fogház kapujában azonban már visszanyerte jó kedvét és gúnyosan szólt ki az ott ólálkodó céhmesternek:
Most, hogy a céh már megvédte a mesterséget, remélhetőleg a céhez tartozókat is meg fogja védeni. Éppen csak megemlitem, hogy marhaszőrön szivesebben alszom, mint kavicsokon és hogy a hust jobban szeretem, mint a penészes kenyérhajakat; a sörnek sem vagyok ellensége és meg vagyok róla győződve, hogy magas védőim mindennap befüttetik és kitakarittatják cellámat. Ezzel beugrált a fogdába. Tele volt bátorsággal, de nagyon kevés volt a reménye...
Boo hat napig volt fogságban. Ezalatt senki sem látogathatta meg és csak az ajtón keresztül lehetett beszélni vele. Ezek az ajtón keresztüli beszélgetések azonban több boszuságot okoztak neki, mint a börtön hidege és nedvessége. Folyton jó tanácsokkal, magyarázatokkal és intésekkel látták el és naponta többször is figyelmeztették, hogy gondolja meg, hogy ezentul miként cselekedjék.
- Miért lármázol? Mi hasznod az ilyesmiből? - és ehhez hasonlókat kellett neki egész nap hallgatnia.
De ez még nem volt minden. Boonak édesanyja is volt, akinek a várostól délre eső hegyen egy tehene és egy kis kunyhója volt. Az asszony aggkori gyengeségbe szenvedett és süket is volt s igy csak nagyon kuszált tudomása volt az okokról, amiért a fiát letartóztatták. Az anyának sem volt szabad a küszöböt átlépni; neki is csak az ajtón keresztül szabadott a fiával érintkeznie s igy a fiu és a süket anya közti beszélgetéseknek a legmulatságosabb félreértés lett mindig a vége.
- Mit csináltál, te szerencsétlen gyerek? - kiáltotta be az öreg asszony az ajtón.
- Kancsókat készitettem! - felelte Boo.
- Mi, becsuktak? - azt látom! De hogy mit csináltál? kérdezem most tőled!
- Mondom, hogy kancsót! - orditotta Boo, mintha az ajtót akarta volna szétrepeszteni.
- Tudtam, hogy ez lesz a vége. Gyakran mondottam, hogy ne tégy ilyent. De azok a leányok, azok is bolondok. Ilyen csunya embert, mint te! Pfuj!
Szegény Boonak elfogyott a türelme és elhallgatott.
- Ugy, Annának hivták - folytatta a vén asszony a saját ötletéből. - András is elcsábitott egy leányt, azt is Annának hivták!
- Micsoda Andrásról beszélsz anyám?
- Ejnye, hogy beszélsz az öreganyáddal? Nem szégyeled magad? Borzasztó gyerek vagy!
Bosse agyát ködfátyol boritotta el és a szalmazsákba bujt, hogy ezt a képtelen diskurzust ne kelljen folytatnia.
Amikor a börtönből kiszabadult, nem tért többé vissza mesteréhez. A városon kivül csavargott és a külvárosi korcsmákban elköltötte lassankint azt a pénzt, amit a jó vásárkor árult és amit véletlenül nem vettek el tőle, amikor becsukták. A cinöntő céh kizárta kebeléből s igy ezt a mesterséget nem folytathatta, más mesterséghez meg nem értett. Bosse, mióta ez a baleset érte, nem érintkezett a maga társadalombelijeivel és már-már azon az uton volt, hogy a csavargók társaságába kerüljön. Egy nap azonban csoda történt. Algut lübecki kereskedő valamelyik reggel egy Bosse-féle kancsóval a hóna alatt jelent meg irodájában, ahol cégtársa már javában dolgozott.
- Nos, kedves, nézd meg ezt a kancsót!
A társ szakértő szemmel szemlélgette a tárgyat és csak annyit mondott:
- Szép és aztán?
- Mennyit adsz érte?
- Két őrét!
- Adsz érte annyit? Nos, adsz?
- Másfelet mindenesetre adok!
- Adjál másfelet!
- Mi ez, társas vagy privát üzlet?
- Privát!
- Akkor adok annyit!
Amikor már megállapodtak, Algut a városba ment, hogy megkeresse Bosset. A kis Boo azonban, mint tudjuk, a börtönben ült s igy a kereskedő nem találta meg. Algut erre a kikötőbe ment, ahol éppen egy Lübeckbe készülő kalmárhajó vesztegelt. Kancsóját átadta a hajósnak és megbizta, hogy otthon ezer darab ilyen kancsót készittessen és azokat haladéktalanul szállitsa el Stockholmba. A megrendelésben kikötötte, hogy az öntőnek a rendesnél valamivel több ólmot kell a cin közé vegyitenie.
Mindez Kristóf bajor király uralkodása idején történt. (Ezt az idegen királyt a viszálykodás ültette a trónra. A svédek ugyanis inkább idegen uralkodót hoztak be az országba, sem hogy maguk közt megegyeztek volna. Éppen ugy cselekedtek, mint a mesében a békák; azok is a gólyát választották meg királyuknak.) Ez az idegenből jött király az egész országot egy nagy luxuskertként kezelte, amelyben a földbirtokosokat csak kisbérlőknek tekintette és a nagy földeket a maga atyafiainak adományozta. A németek mindenben a legmesszebbmenő jogokat élvezték az országban és különösen a szabadkereskedelmet használták ki erősen a maguk javára. Az egész kereskedelem majdnem kizárólag német kézbe került. Ezek az idegenek fennhéjázó mosollyal bántak a bennszülött svédekkel és állandóan hangoztatták, hogy a svédek milyen barbárok, mennyire nem képesek felfogni azt a sok jót, amit ők, a németek, velük szemben gyakorolnak.
Valamelyik reggel a kis Boo minden cél nélkül járt-kelt a városban. A pénze elfogyott és nagyon nyomott volt a hangulata. Ahogy igy mendegélt, egyszerre csak a Sópartra ért, ahol a németek árulgatták holmijaikat. Nagy lárma volt itt. Kutyák ugattak, targoncák nyikorogtak, vasláncok csörögtek és a vásárló tömeg zúgott, alkudozott. Boo érdeklődéssel nézegette az árusokat, de a nagy zajtól alig értette meg, hogy ki mit kiabál össze-vissza. A nagy khaoszba egyszerre csak egy nagyon ismert melódia ütötte meg a fülét:
- Kancsót vegyenek, kancsót! Ki vesz kancsót?
Bosse azt hitte, hogy rosszul hall, de amint a tömeg az egyik fabódé felé sodorta, az egyik bódén egy vasrudon, legnagyobb csodálkozására öt cinkancsót, szakasztott olyanokat látott lógni, mint amilyenekért őt becsukták. Bosse mindjobban előre furakodott, amig csak a bódé közelébe nem jutott. Amikor az elárusitó asztalt elérte, ott az egyik könyökére támaszkodva figyelte a német kalmárt, amint az áruját kinálgatja. Szurós szemeivel a bódé mélyére tekintett; ahol megszámlálhatatlan mennyiségű ilyen kancsót látott.
- Mit bámulsz itt? - förmedt reá a német, akinek Boo kiváncsiskodása terhére kezdett lenni.
- Kit bámulnék mást, mint téged? - felelte Boo.
- Kancsót akarsz venni?
- Semmit sem akarok venni - felelte Bosse egykedvüen.
- Akkor menj az utadra!
Bosse egész délelőtt ott járkált a bódé előtt.
- Mire vársz? - kérdezte tőle egy német.
- Egy dobost várok! - felelte a kis ember.
Mintha az ő kivánságára történt volna, egyszerre csak ott termett a dobos. De ennek előzménye volt. A városházán, mint a méhek a kaptárban zümmögtek. A cinöntők céhmestere habzott a dühtől és felelősségre vonta a polgármestert, amiért eltüri a német konkurenciát. A polgármester is dult-fult, de kijelentette, hogy nem tehet semmit, mert a németeknek királyi szabadalmuk van ahhoz, hogy honi portékájukat árusithassák. Azt ajánlotta tehát a polgármester, hogy hallgassanak a céhbeli urak, mert ha boszankodnak sem segithet a bajukon, ellenben a németeknek ezzel csak örömet szereznének.
Este, amikor már becsukták a bódét, Bosse, pénze nem lévén, hazament az anyjához és folyton csak a német járt az eszébe; amikor aludni tért is folyton csak azt mormolta:
- Az ördögbe is, ezek a kancsók egészen olyanok, mint az én kancsóim!
Bossenak az éjjeli szállásért és egy egy kis elemózsiáért el kellett vállalnia, hogy anyjának, mig az a tengernél a ruháit kimossa, őrizni fogja a tehenét. Bosse, hogy kényelmesebbé tegye feladatát, kitalálta, hogy a tehenet tulajdonképen egy kőhöz is lehetne kötni. (Ez ellenkezett az anyja elveivel és az okszerü állattenyésztés elveinek sem felelt meg, mert ez akadályozta az állatot, hogy magának megfelelő táplálékot keressen.) Bossenak most nem kellett folyton a tehén után ugrálnia, a tehénnek pedig - gondolta ő - egészen mindegy lehet, hogy ő fogja-e a kötelet vagy hogy egy darab kőhöz van-e az erősitve.
Másnap, szép őszi reggel volt, a tehén jóllakottan leheveredett s igy Boo is ráért pihenni. Elgondolkozott. Vig élete lehetne - gondolta - ezen a világon a puposnak is, hogy ha az ilyen állat hason fekve legelne. Különben sem értette, hogy hogyan birja ki a tehén, hogy a vér állandóan a fejébe szálljon. Törte a fejét, hogy lehetne az állatok életét megkönnyiteni? De bármire is gondolt, mindig a kancsók jutottak az eszébe. Csodálkozott, hogy a németek ugyanazokat a kancsókat, amiért őt becsukták, szabadon árusithatták. A dombról ellátott a tengerig, amelyen százával uszkáltak a német bárkák, mindegyiken a német állam és Lübeck város zászlaja lengett. Eszébe jutott, hogy a németek talán éppen az ő modellje után készitik a kancsókat. Minél jobban gondolkodott a dolgon, annál biztosabb lett benne, hogy ez csak igy lehetséges, de fájdalmát nagyban enyhitette az a tudat, hogy a stockholmi cinöntő céhnek is kára van a dologból.
Boo elmerengett, de azért keze köré csavarta a kötelet és a tehén nyugodtan legelészett. A kis legény most körülnézett, lent puha gyepet pillantott meg, lefeküdt és elaludt. Egy szép nagy tehénről álmodott, amely puha ágyban fekve lóherét eszik és egy cinkancsóból rajnai bort iszik, azután egy kigyót látott, amely az ujja köré csavarodott és végül egy lübecki lobogó mögött eltünt. Egyszerre nagy zuhanás zaját hallotta, amire megijedt és felébredt.
- Hol van a tehén? - kiáltotta Bosse anyja nagy felindulással.
- Ott heverészik, - felelte Bosse és meg akarta markolni a kötelet, amely azonban nem volt sehol.
- Hol heverészik? - kiáltotta az öregasszony.
Erre megtudta szegény feje, hogy hol fekszik a tehén. Négykézláb a meredekhez csúszott és kétségbeesetten nézett le a völgybe.
- Ott van? - sugta az öregasszony.
- Ott van - felelte Bosse szomoruan rázva a fejét, de nem hiszem, hogy él, legalább nem ugy néz ki, mintha még élet volna benne.
Fent a hegyen nagy volt a szomoruság. Ugyanolyan nagy, mint amikor a családfentartójuk meghalt. A legnagyobb baj az volt, hogy a mészáros sem akarta az állatot megvenni, mert nagyon meg volt sérülve. Mit tehetett a szegény öreg asszony? - letörölte a könnyeit és szétszedte az állatot. Besózta a husát, napokon át hurkát töltött és tüdőt pácolt. Mindennap hust ettek és nagy gondokkal kellett küzdeniük. Sohasem hitték volna, hogy hust enni gonddal jár. Közben az öreg asszony jól elverte Bosset, aki nem ellenkezett, mert tudta, hogy özvegy anyja ezzel lényegesen könnyit a bánatán. Egy szép napon, a hus már fogytán volt és a tej is, Bosse és az öregasszony a kunyhó előtt ülve néztek le a zajongó városra. Ekkor is nagyon szomoruak voltak. Ahogy igy nézegéltek, egy embert láttak a hegyre felmászni. Az ember jól volt öltözve, szemei beszédesek voltak, az állán pedig kis vörös szakáll himbálódzott. Amint Bosset megpillantotta, nagy volt az öröme.
- Igazán örülök, hogy látom! - szólt Bossehoz. - Már több hegyet is megmásztam, hogy magát megtaláljam, most végre sikerült. Nos, barátom, most beszéljünk; üzletről van szó. Ez a mamája? Akkor maradhat!
Bosse hellyel kinálta a jövevényt, azután mellé ült és leste a szavát.
- Algut a nevem, lübecki kereskedő vagyok és a hazámból származó kancsókat adom el itt Stockholmban.
- Ugy, Lübeckből jönnek hát a kancsók? - vágott közbe Bosse.
- Igen, ott veszem őket! De az sokba jön; a szállitás megdrágitja az árut. Mennyiért csinálná maga, barátom, a kancsók darabját?
- Ki mondta önnek, hogy én egyáltalában csinálok kancsókat? - mondta Bosse.
- Nézd csak - sóhajtott az öreg asszony és a sóhaj nagyon mélyről, talán a völgyből jött.
- Halljuk hát, mennyit akar a kancsók darabjáért?
- Másfél őrét! - felelte Bosse.
- Mit? Hiszen ezért a pénzért Lübeckből is kapok kancsókat!
- Ennél olcsóbban nem csinálhatom, - felelte Bosse határozottan.
- Nem bánom, ha több ólmot kever is a cin közé!
- Hallja, uram, velem igy ne beszéljen! Látja ott azt a meredeket?
- Igen, mi van vele?
- Volt egy tehenünk, amely oda lezuhant és ha reá kerülne a sor, egy ökör is könnyen lerándulna oda.
- Bosse, Bosse, egyáltalában nem gondolsz az öreg anyádra? - szólalt meg az asszony.
- Hagyd csak, ha szegény vagyok is, becsületes akarok maradni.
- Becsületes akarsz maradni! Ha gazdag leszel, becsületes is leszel!
- Nagyon csunyát mondtál most anyám.
- Ép oly csunya, amikor egy felnőtt ember az öreg anyját nem kiméli.
- Hallja - szólt Bosse - külföldi kancsókat eladni jogában áll, de itt az országban semmit sem gyárthat.
- Az igaz, de én külföldi kancsókat akarok itt gyártatni.
- Külföldi kancsókat akar svéd földön készittetni! Nem rossz, de miért éppen engem keresett ki erre a célra?
- Miért? Mert megtetszettél nekem!
- Értse meg, nekem nincsen műhelyem és engedélyem sincs, hogy műhelyt nyithassak.
- Nekem sincs engedélyem, de van egy jó barátom, aki kölcsön ad egyet.
- Majd alszom egyet a dologra! - mondá Bosse.
- Rendben van, holnap elvárlak; a hajóhidon van az irodám, csak keresd az Algut és Josef céget és az irodában kérdez reám; hallod reám, nem Josefre! Isten veled!
Ezzel véget értek a társalgások, de véget ért a fiu szabad élete is. Amióta a német kereskedő fentjárt a hegyen, azóta az öreg asszony folyton zaklatta a fiát; mindennap a szivére és a becsületére apellált. A becsülettel nem volt az asszonynak szerencséje, mert Bosse éppen a becsületért küzdött. De az asszony csak nem tágitott és ujra meg ujra ismételgette, hogy a becsületesség a gazdagok erénye, mert a szegény embernek élnie kell.
A dolog vége az lett, hogy Bosse lerándult a kereskedőhöz és pedig elég jó időben. Az irodából egy raktárhelyiségbe, onnan pedig egy pincébe vezették. A pince egy jól berendezett kancsóöntő-műhely volt és már egy legényt is fogadtak, amely Bossenak segitségére leend.
Bosse szorgalmasan dolgozott és az ugynevezett lübecki kancsók, amelyeket készitett, igen jól keltek el a piacon. A fiatalembert, akit Bosse mellé rendeltek, Kolosnak hivták. Ez a megnyerő, de éppen nem bizalmat gerjesztő külsejü ifju nagyon tanulékony volt és igyekezett a kancsókészités titkát ellesni.
Egy napon Kolos eltünt. Algut sem tudta, hogy hová lett. Ezzel egyidejüleg a két cégtárs között egy kis nézeteltérés támadt. Josef nem akarta az Algut kancsóit megvenni, mert, mint mondá, azok nagyon drágák neki; egy őrénél többet nem akart a kancsók darabjáért adni. Algut megmaradt amellett, hogy csak másfél őréért adhatja darabját. Erre Josef nem rendelt több kancsót, hanem egy hét mulva, bár nem volt gyártási szabadalma, ő maga is boltot nyitott, amelyben kancsókat árusitott. Josef másfél őréért adta el a piacon a kancsók darabját.
- Óh, te ravasz ördög! - fakadt ki Algut. - Kolossal lesetted el a kancsókészités mesterségét és ő csinálta neked a lübecki portékát.
- Ugy van! - felelte Josef.
És Bosse ismét állás nélkül maradt.
A lübecki kancsók jól fogytak, aminek legbeszédesebb jelét a stockholmi cinöntő céh nyujtotta. Az odavaló mesterek már egy hónapja egyetlen kancsót sem adtak el és az egész mesterség már sülyedőben volt. A műhelyekben nagy volt a nyugtalanság és mindezt a közönség idézte elő, amely szivesebben vásárolta a jobb és olcsóbb német kancsókat, mint a drága stockholmiakat. A céhmester társaival egyetemben szidták a rosszizlésü közönséget; átkozták a szabadkereskedelmet és a király elé mentek, hogy vessen ki vámot az idegen portékára, de a király azt felelte, hogy nem törődik vele, csináljanak ők is épp olyan jó és olcsó kancsókat, akkor az övéket is meg fogják venni.
Nagy lett erre a felzúdulás. Tanácstalanul álltak, mert egyikük sem akarta az évszázados tradiciókat az uj idők divathóbortjáért felcserélni. Nem! Inkább becsületben elbuknak, de nem változtatják meg elveiket és nem utánozzák a németeket. (Valaki felvilágositotta őket, hogy a régi kancsókat is német modell után készitették és hogy a legelső stockholmi cinöntő is német volt, Zinn volt a neve, de ők ezt nem hitték el és az illetőt hazaárulónak nevezték, majd pedig kidobták a gyülekezetből.) A helyzet egyre kényesebbé vált. A munkanélküliek csapatokba verődve tüntettek az utcákon és betörték a műhelyek ablakait. Egy éjszaka támadást intéztek a német bódék ellen, de a vezetőket elfogták és hüvösre tették őket. Az egész város fel volt lázitva.
Néhány nap mulva uj csodája volt a városnak. Pavel mester ablakából egy hosszu rud állt ki, amelyen öt szép kancsó lógott. Az ablaknál maga Pavel mester csalogatta a vevőket, akik itt egy és negyed őréért vehették meg a „lübecki” minta után készült kancsókat. Ezzel a németek le voltak főzve.
A cinöntők legközelebbi gyülésén a céhmester ismét nagy beszédet mondott. A beszéd szövegét ugyan nem jegyezték fel az utókor számára, de a jelenlevők az elhangzott szavakat emlékezetükbe tartották és tovább adták.
- Az emberiség már többször volt tanuja annak a szomoru ténynek, hogy a régi jónak az ujdonsághajhászásnak és kontármunkának utat kellett engednie. Szomorodott szivvel hivom fel - mondta - mestertársaimat, hogy a becsületes, régi portéka gyártásával hagyjanak fel.
Eddig ugyszólván szóról szóra tudták a beszédet, de ami azután következett, annak csak az értelmére emlékeztek vissza. Eszerint mégegyszer elmerengett a céh sorsán, végül azzal fejezte be mondókáját, hogy bizonyos benne, miszerint a jövő az öregeket fogja igazolni, de ha nem igy lenne, akkor is fennáll az igazság, hogy „legjobb a régi!”
Utána Pavel mester szólalt fel. Figyelmeztette a mestereket, hogy a régi dolgoknak helyet kell adniok az ujaknak.
- Vannak füvek, - mondotta egyebek közt, - amelyek egy év után teljesen elrothadnak; emberek és állatok egyaránt idővel az enyészeté lesznek; vannak évszázados fák, amelyek virágzanak, de belsejükben már észrevehető az idő. Ezért nincs mit bánkódni. Az enyészetből uj élet fakad! A rothadás csak egy más formája az életnek; ezen senki sem tud változtatni!
Végül megállapitotta, hogy a céhmester és a céh nem a kontárságnak vagy a hazaárulásnak lett az áldozata, hanem az irigység buktatta meg őket.
- Minden jelenlévő - mondotta - tudja, hogy azokat a bizonyos kancsókat nem Lübeckből hozzák, hanem Bosse késziti őket.
A céhmester bánatosan bólogatott és a beszédre csak egy közbeszólással felelt:
- Fecsegés!
Riegel mester megvetőleg ásitozott és egy kézlegyintéssel intézte el a dolgot:
- Hogy is lehet Bosseről beszélni?
A legények zúgolódtak és egyuttal dicsekedtek is:
- A mi Bossenk!
Pavel mester a továbbiakban elmondta, hogy Bossenak adja a leányát és mivel ő már öreg, az fogja tovább vezetni a műhelyt.
- Összegezve a tényeket, - mondotta most Pavel mester - megállapitom, hogy ami velünk történt, az csak azt bizonyitja, hogy haladni kell a korral és nem szabad a dolgokat agyontámogatni, mert ime láttuk, hogy nem minden támogatás és nem minden védelem, amit annak nevezünk. Ami egyeseknek védelem, az gyakran elnyomása másoknak és nem csak nekünk, de másoknak is joguk van az élethez és a boldoguláshoz.
A stockholmi cinöntők háboruskodása ezzel be is fejeződött. Véget ért a harc, amelynek oly sok ablak esett áldozatul, amely annyi bajt és keserüséget okozott a mestereknek és a segédeknek egyaránt, nem is szólva az Algut és Josef cég feloszlatásáról, a tehén szerencsétlen lezuhanásáról és Kolos szerepléséről.
Ez a Kolos később Visbybe tünt fel és ott gyártotta „saját találmányu” kancsóit és keserüen panaszolta el mindenkinek, hogy Stockholmban egy bizonyos Bosse nevű legény az ő portékájával milyen nagy vagyont harácsolt össze.

Nagy Péter
Strelina egy kis falu, amely a finn öböl déli partján, félig a Szentpétervár és félig a Peterhof felé vezető uton terül el. A falu végén, a Strelka-patak mellett két nagy tölgyfa között egy kis vörös és zöldre festett házikó állt. Reggel négy óra volt és az ablakok redőnyei még le voltak eresztve.
A vörös-zöldre festett házikó mellett egy százados hársfa állott, amelynek törzsében embernagyságu nyilás volt; a nyilásból lépcsőzet vezetett a fa tetejére, amelyen egy sátor volt felszerelve.
Ezen a derüs hajnalon a fasátorban egy festetlen asztalnál, amelynek az egyik lába mozgott, egy ember leveleket irt. Az asztalon levélpapirosok hevertek, az asztal balsarkában egy üveg nélküli óra, egy kompasz, egy rajzeszköz és egy bronz csengő feküdt. Az asztalnál ülő ember ingujban volt, nagy vastag harisnyái át voltak hajtva a csizmáján: hihetetlen nagy és szép feje, bika vastagságu nyaka és óriási teste szép férfi benyomását keltették. A kéz, amellyel irt, durva és kátrányos volt; a kezében lévő toll lustán, vontatottan mozgott a papiroson, amelyen kissé ferde volt az irás.
A levelek rövidek és tárgyilagosak voltak; bevezetése vagy befejezése egyik levélnek sem volt, csupán egy aláirás, csak annyi, hogy „Péter” jelezte a levél végét. Ez a név is két részben volt leirva, mintha az irás a nagy és nehéz kéz alatt ketté törött volna.
Péter! Ilyen név legalább egy millió van az orosz birodalomban, de ez a Péter a leghatalmasabb volt; ez mindenki felett állt és ezt az aláirást mindenki ismerte.
A hársfa csak úgy zúgott a méhektől és a darazsaktól, a Strelka-patak forrt, sistergett, mint egy teáskatlan; a napsugarak a fa és a sátor közé zuhantak és fehér fényfoltokat vetettek a nagy és különös ember arcára. Ez a finom metszésü, rövid haju fej most egy vadkan fejéhez volt hasonlatos. Ahogy a levéliró, mint az iskolás gyermek ludtollát rágta, nagy fehér fogaival és nagy piros nyelvével ugy festett, mint egy pajzsot tartó oroszlán. Az ember arca most fájdalmasan vonaglott, azután uj papirlapot vett elő és uj levél irásához fogott. És a toll most hirtelen ragyogóvá vált, a férfi pedig ugy mosolygott, hogy szemei teljesen hátrahuzódtak az üregekben.
Ismét uj papirost vett elő, kicsiny kis papirt, amelyre egy nőnek irt és a férfi arca most egy Satyr arcához hasonlitott; arcán kis dekorativ vonalak képződtek, amelyek mind szélesebbé váltak, majd hangos, cinikus nevetésben robbantak fel.
A reggeli levelezés ezzel be volt fejezve. Ötven levelet irt a cár, de egyikre sem tett pecsétet, ezt Katalinra, a feleségére bizta.
Az óriás kinyujtózott, majd nagy nehezen felkelt a székről és kinézett az öbölbe. Nagy messzelátójával ellátott Pétervárig, látta a flottát és az épülő Kronstadtot, végül pedig egy hajót fedezett fel a vizen.
- Mi ez, diszlövés nélkül jött be ez a hajó? - kérdezte magától. - És éppen az én lakásomnál állt meg?
Csengetett, mire egy szolga jelent meg, aki nemsokára őrséget hozott elő.
- Öt ember szálljon a ladikba! Meg tudjátok állapitani, hogy miféle emberek ülnek a bárkában?
- Meg, felség! - felelte a szolga, - holland hajó!
- Holland? Élve vagy halva ide kell hozni a kapitányt! Azonnal! Hallod? De előbb a theámat kérem!
- Igen, de még mindenki alszik, legkegyelmesebb uram!
- Keltsd fel őket, te ördög! Kopogtass az ablakon, törd be az ajtót! Világos nappal aludni, ki hallott ilyet?
Ujból megszólalt a csengő, mire egy másik szolga jelent meg.
- Theát és pálinkát! Sok pálinkát!
A szolgák össze-vissza szaladgáltak és felverték a házat. A cár ezalatt palatáblákra firkálgatott, de amikor már türelmetlen lett, botjával az ablakokba vágott, mire belülről egy hang hallatszott:
- Ugyan, várjál!
- Azt nem teszem; nem születtem várásra. Siess, különben felgyujtom a házat!
A hatalmas férfi a kertekbe ment, amelyekben gyógynövény és gaz termett. Ezeket megöntözte, majd az istállóba ment és jóleső érzéssel szemlélte meg merinói juhait. Az istállóban egy kettéhasadt állványt pillantott meg, mire fürészt és gyalut keritett és rendben hozta a tárgyat. Azután kedvenc lovának egy kis abrakot adott. (A nagy ember rendesen gyalog járt, vagy kocsin, de soha sem lovagolt; annyira tengerésznek érezte magát, hogy ezt nem tudta megtenni.) Az istállóból az esztergályos műhelybe ment, ahol szintén végzett valamelyes munkát. Azután a kovács-műhelybe készült, de a hársfa alól egy női hang hivogatta.
A fatetején lévő sátorban egy hosszu kezü, nagy lábu, kövér arcu, kis szemü, egyáltalában nem szép nő, a felesége állt.
- Korán keltél ma, atyus!
- Nincs már korán; hat óra van!
- Csak öt óra van!
A cár megnézte az óráját.
- Öt! Akarom, hogy hat legyen!
Ezzel az időmutatót egy órával előbbre igazitotta.
Az asszony jóakaratuan, de ugy, hogy fel ne ingerelje a férfit, mosolygott. Tudta, hogy Péter hamar dühbe jön és abból csak baj lehet. Azután theát szervirozott.
- Ott van foglalatosság a számodra! - mondta Péter a levelekre mutatva.
- Tyü, de sok!
- Ha sok, akkor hozok segitséget!
A cárné nem felelt, hanem olvasni kezdte a leveleket. Ezt szerette a cár, mert ilyenkor alkalma nyilt, hogy kedvére kiveszekedhesse magát.
- Bocsáss meg Péter - mondta az asszony - de nem találom helyén valónak, hogy a holland hajók ügyében a svéd kormánynál interveniálsz.
- Ez nagyon is helyén való! Amit én csinálok, az minden helyénvaló!
- Ezt nem értem! A mi oroszaink félreértésből rálőnek az ártatlanul uszkáló holland hajókra és te a svédektől kérsz kárpótlást és elégtételt, csak azért, mert a baleset svéd vizeken történt...
- Ez rendben van! A római jog szerint a bünösnek abban az országban kell bünhődni, ahol a bünt elkövette...
- Igen, de...
- Mindegy, aki fizetni tud, az fizessen! Én nem tudok, a hollandok meg nem akarnak s igy a svédeknek kell fizetni! Érted?
- Nem!
- A svédek rám uszitották a törököt, hát fizessenek!
- Lehet! De miért irsz a holland kormánynak olyan barátságtalan levelet, holott szereted őket?
- Miért? Mert az utrechti béke óta a hollandok a tönk szélén állnak. Most Anglián a sor! Most, mióta a franciáknak is rosszul megy, Angliával tartok!
- És elhagyjuk a régi barátainkat?...
- El, ha már nem vehetjük hasznukat! Különben, a politikában és a szerelemben nem létezik barátság! Azt hiszed, hogy azt a nyomorult lengyel Ágostont szeretem? Nem! De jóba kell vele lennem, mert országom, Oroszország érdeke ezt igy kivánja! Aki kicsinyes szenvedélyeit nem tudja a hazáért feláldozni, abból Don Quichotte lesz, miként XII. Károlyból is az lett! Az a bolond esztelenül gyülölte Ágostont, amivel tönkretette Svédországot, de felépitette az orosz birodalom jövőjét. Ez a kutya reánk uszitotta a törököt, amivel büntényt követett el egész Európával szemben, mert hiszen Európának szüksége van Oroszországra, amely Ázsiára vigyáz. Nemde, a mongol is két évszázadon keresztül a nyakunkon volt és fenyegette egész Európát, azután, hogy őseink végre kikergették ezt a hordát, jött ez a lovag és reánk küldte a pogány törököt! Tudod, hogy a mongolok már Sziléziában voltak és ha mi oroszok nem lépünk közbe, hadaikkal elárasztották volna a fél Nyugatot. XII. Károly már halott, de én még az emlékét is elátkozom és elátkozok mindenkit, aki engem dicséretes szándékaimban, hogy a nyugat-ázsiai Oroszországból egy kelet-európai Oroszországot csináljak, megakadályoz. Leütöm, mint a veszett állatot, aki ebbeli munkámban beleavatkozik, még ha a tulajdon fiam lenne is az illető!
Most csend lett. Az utolsó szavak Alexejről, Péter első feleségétől származó fiáról szóltak, aki most halálos itéletét várta a Péter-Pál erődben. A fiu azzal volt meggyanusitva, hogy apja műve ellen dolgozott és hogy lázadást akart szitni. Eudoxia, a cár elvált felesége a Süzdal-kolostorban volt elzárva.
Katharina persze nem szerette Alexejt, mert az utjában állt gyermekei boldogulásának s igy szivesen látta, hogy a fiu meg fog halni! Csak a felelősséget nem akarta érte viselni, de ezt Péter sem akarta s igy egy százhuszonhét tagu biróságot választatott, hogy a fiu felett itélkezzék.
Nem szivesen beszéltek erről a thémáról s igy Péter egy banális kérdéssel: „Hol van a pálinka?” hamar véget vetett a hirtelen beállott kinos csendnek.
- Ilyen korán nem kapsz pálinkát!
- Katharina! - mondta Péter bizonyos éllel, mialatt arca rángatódzott.
- Hallgass, oroszlán! - felelte az asszony és megsimogatta fekete sörényét, azután egy kosárból üveget és poharat szedett elő.
Az oroszlán arca felderült, felszürcsölte a pálinkát és megsimogatta az asszonyt.
- Akarod a gyermekeket látni? - kérdezte most Katharina, hogy enyhébb hangulatba hozza férjét.
- Ma nem! Tegnap megvertem őket és nem akarom, hogy azt higyjék, hogy a kegyüket keresem. Tartsd csak távol őket és ne engedd, hogy a fejed fölé nőjenek.
Az utolsó levelet is elolvasta, de ennél elpirult, azután eltépte a levelet:
- Miért tiszteled meg azt a szinésznőt? Miért irsz neki? Ez igazán nem válik becsületedre, ez csak szégyent hozhat reánk!
A cár mosolygott. Most nem haragudott, mert nem volt szándéka a levelet elküldeni és csak azért irta meg, hogy feleségét ingerelje és talán, hogy egy kissé hencegjen vele.
A homokban lépések hallatszottak.
- Nézd csak, itt jön a barátom, az a gazember!
- Csend! - intette meg Katharina. - Mencsikow a barátod!
- Szép barát! Egyszer lopásért és csalásért halálra itéltettem és csak a te barátságod mentette meg a csúfos haláltól... Csend!
Mencsikow, a nagy hadvezér, a hires államférfi, a kegyenc, a nélkülözhetetlen és dusgazdag francia szépségü férfiu jött fel a falépcsőkön. Ahogy felért, ceremóniás meghajlással köszöntötte a cárt és kezet csókolt Katharinának.
- Ismét itt vannak! - kezdte a beszélgetést.
- A strélitziek? Hát nem irtottam ki őket?
- Ah, azok ugy teremnek, mint a sárkánymagok és most azon mesterkednek, hogyan lehetne Alexejt kiszabaditani.
- Tudsz valami közelebbit?
- Az összeesküvők ma este öt órakor találkoznak...
- Hol?
- A tengerparton, a tizennégyes számu házban jönnek össze, egy látszólag ártatlan vacsorára...
- Tengerpart, tizennégyes ház - jegyezte fel egy palatáblára a cár. - És aztán?
- És ma éjjel két órakor lángba akarják boritani a várost...
- Két órakor?
A cár a fejét rázta és az arca rángatódzott.
- Én épitek, ők meg lerombolják, amit én felépitettem; de most nem ismerek tréfát! Mit mondanak?
- A szent Moszkváról beszélnek és Pétervárt istentelen dolognak tartják. A munkások elhullanak, mint a legyek és te, a cár, posványra épitsz. Ezt ők kérkedésnek veszik; ezt ők à la Louis Quatorze eljárásnak tartják.
- Szamár! Ennek a városnak az a rendeltetése, hogy a tenger kulcsa legyen; a mocsárból csatorna lesz, amelyen, miként Amszterdamban, hajózni lehet majd. Persze, persze, ahol majmok intézik az ügyeket!
A cár csengetett, mire egy szolga jelent meg.
- Befogni! - kiáltott le. - Isten veled, Katharina; csak holnap jövök haza. Forró napra van kilátás. Ne feledkezz meg a levelekről. Sándor segitsen neked.
- Nem öltöznél fel, fiam?
- Felöltözködni? Hisz megvan a kardom!
- Legalább kabátot huzzál!
- A cár magára vette kabátját, a kardot tartó szijjat összébb huzta, kezébe vette a botot és egy tigrisugrással kint termett a fából.
- No, most! - sugta Mencsikow Katherinának.
- Csak nem hazudtál?
- Egy kis hazugság ékesiti a beszédet! A főcélt elértük. Holnap nyugodtan alhatsz.
- Nem érheti őt baleset?
- Nem! Őt sohasem éri baj.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
A cár végigfutott a tengerparton, futott, mert a mint mondani szokta: „Az élet gyorsan elmulik és az embernek sok a tennivalója a földön!”
Amint a homoksáncokhoz ért, egy éppen ott veszteglő hajót pillantott meg, amelyen öt hajós és egy holland fogoly volt. A hollandus a kormánykeréknél ült és egykedvüen szita a pipáját. Amikor a cárt megpillantotta, lehuzta fejéről a sapkát és „hurrá!” kiáltással a levegőbe dobta.
Péter cár körülnézett, majd tenyerét szemei elé tartva, legnagyobb meglepetésére észrevette, hogy a hajón levő fogoly Scheerborck Jean mester, az ő régi kedves barátja és tanitómestere. Erre a hajóba ugrott és a legények vállain és térdein keresztül Jeanhoz futott, azután se szó se beszéd megölelte és megcsókolta, de ugy, hogy a hollandusnak a pipája is eltörött és a nagyszakállu tengerésznek volt dolga, amig a körülötte gomolygó füstfelhőben az összetört pipából szétszóródott szikráktól megmentette a szakállát. A cár azután, mint a gyermeket, átnyalábolta és a partra vitte az öreget.
- Végre nálam vagy, te vén kujon. Most megmutatom neked a várost és a flottámat, amelyeket magam épitettem; neked megmutatom, hisz te tanitottál engem ilyesmit épiteni.
- Édes szivem - mondta az öreg, miközben szakállából a hamut kiszedegette, - sohasem hittem volna, hogy a nagy cárral még találkozom...
- Kocsiba, öreg! Hogy hol fogsz élni? Az ölemben!
- A kis kocsiban csak egy személy számára volt hely s igy a kapitány tényleg csak a cár ölébe ülhetett.
Az ostor pattogott és a cár ugy viselkedett, mintha tengeren lett volna.
- Jó szél, mi? Tizenkét csomós gyorsasággal megyünk; legalább is annyival!
Most egy rácsos kapu elé értek és a hajós, aki a cár hősiességét még fiatalabb korából ismerte, teljes tüdejéből kiáltotta:
- Rácsos kapu, előre, stopp!
De a cár nem akart megállni; inkább kereste a kalandot, mintsem, hogy kitért volna előle s igy ahelyett, hogy megállt volna, füttyentett egyet és nekiszaladt a lovakkal a kapunak, amelyet csakhamar szét is zuzott. Az öreg hajós ugy röhögött, hogy a könnye kicsordult.
Azután tovább hajtottak. A városkapunál az őrség fegyverbe vágta magát, az utcán pedig mindenütt hurrát kiáltottak az emberek és amikor az admirálitásra értek, ágyuszóval üdvözölték a nagy férfiut. A cár most képzelődésből vagy pajkosságból kiadta a rendelkezést:
- Horgonyozni!
Ezzel ugy a falba vágta a kardját, hogy az egy fáklyatartóba megakadt, a lovakat pedig, amelyek még mozgásban voltak, ugy visszarántotta, hogy azok térdre estek. Az egyik ló, amely már a rácsos kapu ostrománál megsérült, fel sem kelt többé.
Három órával később, hogy a flottát és a hajógyárat megtekintették, a cár is, meg Jean is egy tengerész-korcsmában iddogáltak, kocsijuk pedig egy szalmafedélhez kötve horgonyozott.
Az asztalon pálinka állt és a pipák füstöltek. A két barát komoly dolgokról beszélgetett. Közben a cár hat helyen volt látogatóban és az egyik helyről, a fővezérségről különösen feldult arccal jött vissza barátjához. A nagy embernek nagy képességei közé tartozott, hogy a kellemetlen dolgokat hamar le tudta rázni s igy kedélye csakhamar felderült.
- Azt kérdezed, hogy népesitem majd be ezt a várost? Először is ötvenezer munkáscsaládot telepitettem ide. Ez volt az alap. Azután megparancsoltam minden hivatalnoknak, papnak és minden nagyobb földbirtokosnak, hogy egy-egy házat épittessenek; mindegyik egyet, akár laknak benne, akár nem! Ime már százezer ház biztos! Tudom, hogy zugolódnak, fecsegnek, hogy mondják, hogy én városokat épittetek, de nem lakom bennük, de nem törődöm a beszédükkel! Nem magamnak épitek, hanem az oroszoknak. Moszkvát utálom, mert ott tatárszagot érzek; legszivesebben vidéken lakom. Ehhez senkinek sincs köze. Igy áll a dolog, öreg! Ma egész nap, délután öt óráig ihatunk, azután józannak kell lennem!
Az öreg óvatosan ivott. Nem tudta, hogy ebben az előkelő, de mégis tengerészszerü társaságban, hogy viselkedjék.
- Most mesélj; mondd el, hogy az emberek mit beszélnek rólam?
- Azt nem igen tudom!
- Nem tudod, akkor majd én mesélek neked! - mondta Péter. - Ismered a körzőről és a sajtról szóló mesét? Nem? No majd elmondom: A cár - igy beszélik - olyan fukar, hogy állandóan körzőt hordoz magánál. Ezzel a körzővel naponta megméri a sajtot, hogy megállapitsa, vajjon nem loptak-e belőle? A mese jó! - ime egy másik: A cár ivóklubbot rendezett be, ahová egy ünnepség alkalmával összes vendégeit bezárta; szegényeknek három éjjet és három napot kellett ott eltölteniök és ezalatt folyton ittak. Minden vendég mögött egy pad állott, hogy kialhassák magukat, ha lerészegednek, minden egyes ember számára két-két hordó is volt a teremben; az egyik hordóban nem volt semmi; az egy bizonyos titkos célra volt rendeltetve. Talán megérted?...
- Nem, ez őrültség!
Ilyen mesékkel traktálják egymást Pétervárott az emberek. Arról nem hallottál, hogy fogakat huzok? Ugyanis azt is mondják, hogy a palotámban már egy teli zsák fog van. Mit mondjak még? Elterjesztették rólam, hogy a kórházba járok betegeket operálni, hogy a minap egy vizenyőben szenvedő nőből annyi vizet csapoltam le, hogy az belehalt.
- És mindezt elhiszik?
- Persze, hogy elhiszik! Elég ostobák hozzá, hogy elhigyjék, de majd levágom a szamárfüleiket, a nyelvüket meg kitépem!
A szemei fényleni kezdtek és könnyü volt eltalálni, hogy gondolatai merre kalandoznak. De bármilyen közlékeny volt is, még részegségében is el tudta hallgatni a nagy dolgokat és csak a jelentéktelen dolgokat beszélte el.
Adjutáns érkezett és valamit sugott a cárnak.
- Pont öt óra! - felelte a cár hangosan. - Hatvan gránátos éles töltéssel és vadászkésekkel! Isten vele!
- Jean! - folytatta a cár - megveszem a szövőszékeidet, de több mint ötven rubelt nem adok darabjáért.
- Hatvanat, hatvanat...
- Te ördöngős hollandi, te irigy kutya! Érezd magad megtisztelve, hogy egyáltalában megveszem a holmidat. Ha én azt mondom, hogy ötven rubelt adok darabjáért, az is megtiszteltetés a számodra, érted?
A cár nagyon fel volt indulva, de ez a harag nem állt összefüggésben a szövőszékekkel; ezt még az adjutáns jelentései okozták. A kályhán egy fazék állt, amelyben gyógyfüvek főttek.
- Nyomorult kalmárnépség! Csak nyuzzátok az embereket! De meg fog szünni ez az állapot; jönnek már az angolok, akik majd véget vetnek kisded játékaitoknak!
Scheerborck arca elborult, ami még jobban felingerelte a cárt. Hogy szavainak hatását kissé letompitsa, pezsgőt rendelt.
A csapláros térden állva könyörgött kegyelemért; hogy ezt a drága italt nem tartja raktáron.
Különös, de a nagy ur a raktár kifejezésért éktelen dühbe jött.
- Raktárad van, te gazfickó? Engem akarsz kioktatni, hogy egy tengerészcsaplárosnak pálinkaraktára van...
És táncolt a bot a korcsmáros hátán, amikor pedig a hollandus arca rosszalást fejezett ki, a cár szinte őrjöngött. A természetében volt, vagy valami betegsége volt a hatalmas embernek, hogy mindig ki kellett törnie. Lett is aztán hadd el hadd; a kard egy-kettőre kirepült a hüvelyből és mint a tébolyodott vagdosta vele a söntés asztalán álló üvegeket, a székek és asztalok lábait is mind lekaszabolta, végül az összetört butorokból máglyát rakott, amelyen a korcsmárost elevenen meg akarta égetni.
Szerencsére nyilott az ajtó és egy asszony, karján kis gyermekkel lépett be a helyiségbe. Amint a gyermek a földön fetrengő apját meglátta, orditani kezdett, mire a cár a remegő asszonyhoz lépett és megnyugtatta:
- Ne félj mama; csak tengerészt játszunk! Semmi bajod sem lesz!
Azután a csaplároshoz fordult:
- A számlát küld el Mencsikow hercegnek, az majd kifizeti, de ha megnyuzol... Na, az egyszer megbocsájtok!... Most pedig szedjük fel a horgonyt és menjünk, Jean!
A városba kocsiztak, a cár több helyen megállitotta a kocsit és egy-egy házba felszaladt. Közben dél lett.
- Mencsikow palotája előtt megálltak.
- Kész az ebéd? - szólt ki a cár a kocsiból.
- Az ebéd készen van! - felelte egy lakáj.
- Kettőnek tálalj! Itthon van a herceg?
- A herceg nincs itthon!
- Nem baj! Kettőnek tálalj!
Ilyen erőszakosan szokta a cár barátjait meglátogatni, akár otthon találta őket, akár nem.
A pompás ebéd után a cár az egyik szalonba lefeküdt aludni; a hajós már az asztalnál elszundikált.
Amikor a hatalmas ur felébredt az ebédlőbe ment, ahol Scheerborck még javában szundikált.
- Vidd a fenébe! - rendelkezett a cár.
- Eltávolitsam innen ezt az embert? - kockáztatta meg a kegyben álló kamarás a kérdést.
- El, jóllaktam vele! Vidd ki a kuthoz, ott majd kijózanodik, azután rakd kocsira!
Megvetéssel tette még hozzá:
- Vén állat!
Azután övéhez kapott, hogy kardja jól van-e felcsatolva.
Alvás után Péter ismét a cár volt. Kiegyenesedve, méltóságteljesen ment le a tengerpartra. Most komoly és nagy volt, mintha csatába indulna.
Kevés keresés után megtalálta a tizennégyes számu házat. Minden gondolkozás nélkül ment be a kapun, biztosra véve, hogy az ötven embert együtt találja. Az udvaron egy nagy szobának minden ablaka nyitva állt. Az összeesküvők az asztal körül ültek és borozgattak. A terembe lépve, mindjárt észrevette, hogy igen sok jó barátja van jelen. Ez fájt neki.
- Jónapot, pajtások! - köszönt vidáman. Az egész társaság, mint egy ember felkelt a helyéről. Az emberek egymásra néztek és elfintorgatták arcukat.
- Igyunk egy pohárral! - kiáltotta Péter és egy székre vetette magát. Azután az órára nézett. Még csak fél öt volt.
Félórával tévedett. Ugylátszik a Mencsikow órája, amely után a magáét igazitotta, rosszul járt. Fél óra! - gondolta, de a következő pillanatban már tudta, hogy mit tegyen. Vitézi poharat üritett és egy népszerü katonanótára gyujtott.
A dalnak meg lett a hatása. Amikor Plutawánál győztek, akkor is ezt énekelték. A szép, daliás csata emléke járta át a lelkeket.
Péter nagy egyénisége és az a lekötelező nyájasság, ahogy az emberekkel bánni tudott, megvesztegette a jelenlévőket. Dal dalt követett s igy a zavar csakhamar eloszlott. Ez volt az egyetlen mód, amellyel a társalgást el lehetett kerülni.
A cár egyre kocintgatott, és bajtársi emlékeket elevenitett fel. Belsejében nyugtalan volt; a félóra nehezen telt el.
Néha két-két szem összevillanását vette észre, de ugy tett, mintha semmiről sem tudna; az életével játszott, de bátor volt és naivnak mutatkozott.
Most fegyvercsörgés hallatszott be az udvarról; a cár egyetlen ugrással az ablakon keresztül kint termett.
- Gyilkosok! - kiáltotta. Ez volt a jelszó, mire kezdetét vette a vérfürdő. Ő maga az ablaknál állt és aki kiugrott, annak ő maga vágta le a fejét.
- Mindegyik halott! - kiáltotta a végén, azután a Péter-Pál erődbe ment, ahol Alexej herceg, elsőszülött fia, egyetlen reménye, volt bezárva.
A fogház kulcsaival a kezében megállt az ajtónál és keresztet vetett, majd csendes imába kezdett. Utána a cellába ment, ahonnan egy óra mulva kisirt szemekkel távozott.
Hogy ez alatt az óra alatt mit beszéltek; hogy apa és fiu közt mi történt, arról sokféle hir terjedt el, de bizonyosat senki sem tud.
A vége az lett, hogy Alexejt százhuszonhét biró halálra itélte. Az itéletet ki is nyomtatták, de végrehajtására nem került a sor, mert a trónörökös már előbb meghalt...
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Péter este nyolc órára ismét otthon volt és Katharinának nyomban elmondotta, hogy mi történt. Az asszony okos volt és nem kérdezősködött, csak csititgatta módfelett felindult férjét.
Péter bódultan elaludt és másnap, amikor felébredt, igy szólt:
- Most enni akarok; azután inni és estére tüzijátékot rendezünk, de Scheerbocknak is jelen kell lenni.
- Igen? De hiszen azt kidobtad!
- Persze, mert be volt rugva! Küldjön csak érte!
- Csodálatos vagy te, Péter; minden két percben más vagy.
Jeant elhozták, de összekötözve, mert nem akart jönni; szörnyen haragos volt, amiért a kut alá cipelték, de a cár megcsókolta, amire kiengesztelődött.
Este lakoma volt, amely tüzijátékkal végződött. Igy ünnepelték a nagy napot, amelyen maga Péter a Romanow-család trónját megmentette, amellyel kiérdemelte a „nagy”, „egyeduralkodó” és a „minden oroszok cárja” cimeket, melyeket különben ő maga adományozott magának.
Ő, a barbár, aki Oroszországnak kulturát adott, aki városokat épitett, amelyekben ő maga sohasem lakott, aki a feleségét verte, de egyben a legnagyobb szabadságot biztositotta a számára, nagy életéhez méltóan halt meg. Egy hajótörött életét mentette meg és ugy halt meg Nagy Péter, aki önkezével oly sok ember életét oltotta ki.