TÉLI SPORT

ÍRTA:

HUNYADY SÁNDOR

ATHENAEUM

IRODALMI ÉS NYOMDAI R.-T. KIADÁSA

BUDAPEST

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Igy add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2018

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978 963 417 346 5 (online)

MEK- 18630

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/18600/18630

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

A professzornak súlyos, hűvös keze volt, jó, hideg füle. Olga bőre mindenfelé viszketett, mezitelen hátán és mellén, ahol ez a kéz és ez a fül megérintette. Kicsit elfáradt. Jó tíz percig tartott a vizsgálat. Le kellett közben ülnie, föl kellett állnia. Visszatartani a lélegzetét, mélyen lélegzeni, sóhajtani, köhögni. Megizzadt, könnyű harmat jelent meg a hóna alatt és a tenyerén. Zavartan állt, övig levetkezve a rendelő világos, nagy ablakánál. Elég jóalakú, nagyon fehérbőrű, huszonötéves leány volt. Nem éppen sovány, de elkelt volna még rajta egy kis hús, különösen a vállán, a nyakán és a derekán, ahol finom árnyékok mutatták a bordáit.

A tanár három lépést hátrált. Messzilátó volt, föltolta homlokára a pápaszemét, úgy nézett a lányra, mintha összefoglaló kritikát akarna alkotni a beteg egész figurájáról.

Aztán visszaejtette orrára az okulárét:

- Felöltözhet kisasszony!

Olga fölhúzta a vállára az ingét, a bluza után nyult. Elfogultan kérdezte:

- Nagyon nagy bajban vagyok, professzor úr?

A doktor nyugodt jóindulattal felelte:

- Nagy baj nincs. De a bal csúcsban határozottan találtam valamit. Mennyi szokott lenni a láza?

- Sajnos, folyton nő! - mondta szomorúan a lány. - Néhány hét óta sokszor megesik, hogy harminchétötöt is mérek délutánonként.

A tanár igen gusztusos, tiszta öregúr volt. Hihetetlenül csillogó, ritka, hófehér haján keresztüllátszott rózsaszín fejbőre. Mintha egy pillanatra elsötétedett volna az arca:

- Állásban van? Kenyérkereső?

- Igen. Banktisztviselő vagyok. Kétszáz pengő fizetésem van az Általános Hitelintézetnél.

- Kapcsoljon ki egy darab időre kisasszony. Meg tudja tenni? Utazzék el valami magaslati helyre. A Tátra nem is túl drága. De Budakeszi sem rossz. Fizető helyet valószínűleg kapna...

A lány egy kicsit élesen kérdezte:

- És ha nem kapcsolnék ki?

A professzor kikerülte az egyenes választ:

- Jó volna, ha megtehetné! - a hangja nagyon komolyan csengett. A tanár kitűnő belgyógyász volt, azonkívül »nagy egyéniség«. Nem kellett fecsegnie és erőlködnie. Sugárzott belőle a tekintély ereje. A hangjának egészen kis árnyalataival, egy-egy nézéssel, könnyű mozdulattal, végtelenül sokat ki tudott fejezni. Most is olyan jelentős, világos és súlyos volt minden szava, hogy a lány nem kérdezősködött tovább. Megértette ebből a kevésből, hogy mi fenyegeti és mit kell tennie, ha meg akar gyógyulni? Megadta magát és félig affektálva, félig őszinte ijedelemmel tudakozódott:

- De egyáltalán érdemes-e? Nem vagyok egészen reménytelen eset?

A tanár fehér feje, aranykeretű pápaszeme most már mézédes, gyógyító optimizmust sugárzott:

- Szó sincs róla. Táplálkozzék jól. Legyen sokat friss levegőn. Vigyázzon. Pihenjen. Rendbe fog jönni. Persze megeshet, hogy a dolog hosszadalmas lesz. Nem szabad türelmetlenkedni!

- Röntgen fölvételt ne csináltassak?

- Fölösleges! - válaszolta röviden a professzor, egy hangsúllyal ridegebben, mintha megsértődött volna, hogy a páciens kételkedik a diagnózisában.

- És hová menjek?

- Mindegy. Bárhová, a közismert, klimatikus gyógyhelyek közül. Nem a hely a fontos, hanem, hogy derék, szorgalmas, karakteres beteg legyen. Energikus beteg, aki nem hagyja magát legyűrni! - fejezte be egy kicsit mosolyogva és melegebben.

Olga már egészen felöltözött A retiküljéből keskeny névjegyborítékot vett elő. Húsz pengő volt a borítékban, amelyet szerényen letett a fehérre zománcozott asztal szögletére.

A professzor udvariasan az ajtóig kísérte:

- Lehet kérem, hogy az a kollégám, aki majd kezelni fogja, szükségesnek tartja, hogy átvilágítsák. De az más eset. Itt, most kár lett volna a költségért!

Elbúcsúztak. Olga még látta az ajtóból, hogy a tanár egyenesen a mosdóhoz lép és a csap alá tartja a kezét. Valami szalonféle kis szobán kellett keresztülmenni. Egy fehérköpenyes szolga kibocsátotta az üres lépcsőházba. Ez egészen más út volt, mint amerre jött. A bejáratnál hemzsegtek a paciensek. Itt néma csönd. Az ünnepélyes márványlépcsőház üvegfestésű ablakain templomi fények csillogtak.

Olga megállt, bepuderezte az orrát és egy kis rúzzsal megigazította a száját is. Izgatott volt és elégedetlen. Azt akarta elhitetni magával, hogy sok volt húsz pengő azért a semmiségért, amit a tanártól kapott, inkább vett volna rajta egy kalapot. De a lelke mélyén érezte, hogy mégis a professzor tette föl sok tépelődésére a koronát. Hiszen más orvosoknál is járt. Azok is ilyenféle dolgokat mondtak. Éppen csak egy kicsit bizonytalanabbul csengett a szavuk. Az »öreg« véleménye azonban megföllebbezhetetlen volt. Kinyilatkozásszerű: Veszély van. Vigyázni kell!

Olga a nénjével lakott, Budán, a fejlődő Lágymányos egyik új házának ötödik emeletén. Két nagyon csinos, tiszta szobájuk volt, a modern komfort követelményei szerint: légfűtéssel, hideg-meleg folyóvízzel, miniatür fürdőszobával. Konyhájuk nem volt. Nem is kellett. Vacsorára rendesen hideget ettek. Ebédet pedig egy megbizható kosztadóhelyről hozattak. Napi másfél adagot, kettőjüknek egy pengő ötven fillérért.

A lakásban szép, tiszta huzatú, biedermeier bútor volt. Pianinó. Sok, színes párna, komplikált kézimunka. Ágy sehol. A nővérek a kisebbik szobában, két nagy hencseren aludtak. Az ágyneműt a fürdőszobában tartották. A hencserek nappal kalotaszegi varrottassal voltak betakarva.

Ha valaki látogatóba ment hozzájuk, mindenfelé választékos tisztaságot talált. »Meleg szögleteket«, könyveket, képeket. Hangulatvilágítást, amelynek forrása egy sárga ernyős állólámpa volt a sarokban.

Olga nővérét Irénnek hívták és egy nagy hotel központi irodájában dolgozott. Tudott gyorsírni, gépelni, könyvelni és levelezni, németül és franciául is. Kétszáznyolcvan pengő fizetést kapott. Szóval ketten együtt négyszáznyolcvanat kerestek havonta.

Szép pénz. Különösen két magányos, dolgozó nőnek. Be is tudták osztani úgy a jövedelmüket, hogy a lakás-koszt első fontosságú tétele után, fényűzően nagy fölöslegük maradt: ruhára, könyvre, mozira, színházra, sőt apró zsúrokra, amikor teát és libamájas, meg sonkás szendvicset adtak vendégeiknek.

Irén sem volt több harminc évesnél. De már egészen el volt gépiesedve. Néhány esztendőn át egymaga dolgozott és küzdött mindkettőjükért egészen addig, amíg Olga is állásba került.

Nem lehet mondani, hogy rossz életük volt. A szabályos munkát szépen megszokták. De nagyon magánosak voltak, rokontalanok. Hiába rendezték a kis zsúrokat, nem ragadt meg náluk senki igazi barátnak, vagy szeretőnek. Folyton új fejek jelentek meg az ernyős lámpa sárga körében. És amikor a vendégek távozása után kiszellőztették a cigarettafüstöt, mialatt leszedték a hencserekről a varrottasokat és előcipelték a fürdőszobából az ágyneműt, éjszakai készülődés közben mindig valami csalódott érzés vett erőt rajtuk. Lehangoltság és reménytelenség. Ők kedvesek voltak, a vendégek is kedvesek voltak. Az egész este kedves volt. És még sem történt semmi, aminek valami állandó, mély folytatását lehetett volna várni.

Megcsinálták a fekvőhelyüket. Irén hencsere az ablaknál volt, Olgáé a fal mellett. A falon rózsaszín bársony keretben két arckép díszlett. A szülők arcképe. Mind a ketten tíz éve haltak meg, egymás után. Vagyon nem maradt a gyermekekre. Az apa szabad pályán működött, ügyvéd volt. A halálával az irodája is elmult. És Irén, amikor a gyász éjjelén az ágya szélén ülve virrasztott, könnyein át tisztán látta a jövőt: most tehát elérkezett az az idő, hogy meg kell élniök abból, amit tanultak. Neki kereskedelmi érettségije volt, Olga még gimnáziumba járt. A rokonság csirke-ijedtséggel szaladt szét várható nyomoruk elől. Csak egy másodnagybácsi, aki osztálytanácsos volt a kereskedelmi minisztériumban, tett meg annyit érettük, hogy Irént hamarosan álláshoz segítette és Olgának is szerzett kenyeret, amikor a lány letette az érettségit és egy délelőtt, dobogó szívvel, ünneplőbe öltözve állított be a hivatalába protekcióért.

Ez a nagybácsi egy darab ideig megmaradt segítő jószellemüknek. Aztán, ötvennyolcéves korában váratlanul megházasodott és elveszett a számukra, mint rokon. Részint, mert külön családi élete támadt, részint, mert a felesége a rossz természetű asszonyok idegességéből, ok nélkül, puszta szeszély alapján nem szenvedhette a lányokat.

Így aztán Irén és Olga egyedül maradt, támasz nélkül a hideg és ellenséges világban, amelyben minden attól függött, hogy van velük megelégedve a hivatali főnökük? Szerencsére Irén az úgynevezett »nélkülözhetetlen« tisztviselőnők típusába tartozott. Fáradhatatlan dolgozó gép, akire a direktor az értékes munkaerőknek kijáró, mosolygó tisztelettel tekintett. És Olga is világos értelmű, szorgalmas, rendszerető leány volt. Ambiciózus, szívós kenyérkereső, örökké annak a rémképnek a nyugtalanításában, hogy elveszítheti az állását és fizetés nélkül marad, a pénz nélkül megoldhatatlan élet rengetegében. Ezért aztán annyira ragaszkodott az íróasztalához, hogyha valaki közeledni próbált hozzá a munkaórák alatt, tüstént figyelőpozicióba helyezkedett, az arcán olyan kemény és elszánt kifejezéssel, mint aki görcsösen el van tökélve rá, hogy a tíz körmével is védekezni fog, ha el akarnák mozdítani a helyéről.

A nyomortól való irtózás, a gyöngeség érzése volt ez éber, mindenre figyelő szorgalom mögött. A lányokat a szolid polgári életre nevelték. Nem is tudtak volna elképzelni a maguk számára mást, mint a legszabályosabb polgári életet. Mozi? Színésznőség? Zeneművészet? Semmi vágy nem volt bennük az élet szabadabb formái iránt. Tehát aránylag boldogok voltak, amikor annyi év önsanyargató igyekezete és aggodalma után a helyzetük megszilárdult és otthonuk biztonsága kiszinesedett a növekvő jövedelemből vásárolt olcsó képekkel, párnákkal, magyar szőnyegekkel, varrottasokkal és selyem lámpaernyőkkel.

Irén már megterített és egy kis villanyos gyorsforralón melegítette az ételt, a kék zománclábasokban, hogy ki ne hüljön a zsemlyegombócleves és zsírjába ne fagyjon a töltött borjúszegy, amíg a húga megérkezik. Nem volt türelmetlen, csak egy kicsit ideges. Tudta, hogy Olga a hivatalból előbb az doktorhoz fog menni. Nyugtalanította, hogy mit mondott a professzor? Azok az undok kis lázak! Mindig így kezdődik, »anyuka« is így kezdte annakidején.

Végre - félháromkor - megjött Olga. Megcsókolták egymást. Irén kikapcsolta a villanykonnektort, kettéosztotta a levest, aztán leültek a tiszta abrosszal leterített, parányi asztal mellé. Az idősebbik lány gyöngéden, de szemrehányóan nézett a fiatalabbikra:

- Beszélj már. Mit mondott a tanár?

Olga halkan, komolyan felelte:

- Szabadságra kell mennem. Valahová a hegyek közé. Azt mondta, muszáj »kikapcsolnom«, mert különben... pedig nem is mondtam meg neki, hogy ez nálunk családi dolog, hogy anyukával is... - nem fejezte be a mondatot, a szeme megtelt könnyel, mégis csak félt és sajnálta magát egy kicsit, akármennyire iparkodott szilárdan viselkedni.

Irén visszaengedte az alpakka-ezüst kanalat a sárga levesbe. Hallgatott néhány pillanatig, aztán olyan hangon, amelyben kérdés is volt, meg ajánlat is, ezt a szót mondta ki:

- Budakeszi?!

Olga ettől a szótól egyszerre sírvafakadt. Felállt az asztaltól, a fekvőpamlagjához ment, ráborult a kalotaszegi varrottasra és a kezébe temetve arcát, zokogni kezdett.

A nénje is otthagyta a levest, melléje ült, simogatta a fejét:

- Mi bajod? Ne bolondozzál!

Olga felült. Megigazította a haját, kifújta az orrát, megtörülte a szemét:

- Budakeszi proli hely, - mondta kétségbeesve.

- Én nem voltam ott, de mindenki dicséri! - próbált félénken ellenkezni Irén.

Olga most már kipirulva magyarázta:

- Persze, hogy dicsérik, hiszen azért remek. Isteni orvosok vannak ott. Meg a vidék is isteni. De én mégis máskép szoktam, apu idejében is, meg veled is. A szemem nem tudnám lehúnyni olyan kórházi párnán, tizenöt beteggel egy szobában!

Irén hallgatott, az eshetőségeket mérlegelte. Aztán megszólalt:

- Rendben van, hát ne menj oda. Eridj a Tátrába. Az sem olyan borzasztó nehéz. Tavaly Matlárházán volt tőlünk a doktor Gerő és nem költött többet, mint...

Olga közbevágott:

- Mit gondolsz, kapok majd előleget?

Irén visszaült az asztalhoz, kanalazni kezdte a levest:

- Nem kell senkitől egy krajcárt sem kérni. Tudod, hogy van pénzünk!

A fiatalabb lány tiltakozott:

- Nem »nekünk« van pénzünk. Neked van. Te tetted félre mindig a nyolcvanadat.

Irén arra az ezernégyszáz pengőre gondolt, amelynek a takarékkönyve benn volt a hivatalában, az íróasztala fiókjába zárva. Nem volt könnyű ezt a pénzt összespórolni. Sok apró örömről le kellett mondania, hogy a bútor-váltó letörlesztése után minden hónapban szaporítsa a vagyonkáját. És most mégis boldog szívvel, készségesen gondolt rá, hogy a pénz húga Tátráján el fog úszni.

- Butaság. Az a pénz ilyen dologra való!

Olga szorosan, hevesen átölelte a nénjét.

Irénnek ez a hálakitörés eszébe juttatta, hogy talán mégis csak áldozat az, amire elszánta magát. A szíve kicsit megfájdult a pénz után és lelki szeme előtt megjelent a pedánsan selyempapirba csomagolt takarékkönyv sárga borítéklapja. Kicsit idegesen bontotta le nyakából húga karját:

- Ne csinálj ilyen cirkuszt fiam!

* * *

Most két hétig tartó levelezés következett, tátrai és ausztriai szanatóriumokkal. Írtak Wienerwaldba, Ó- és Újtátrafüredre, Széplakra, Matlárházára, míg végül is megállapodtak Fenyőhátban. Ott egy új és nagyon divatos hotel-szanatórium volt. A betegeknek szigorúan orvosi felügyelet, az egészségeseknek pompás szórakozások egész sora. A fényezett papirra nyomott prospektus válogatott gyönyöröket igért. Fenyvesekkel borított hegyoldalakat, amelyeknek zöld mélyében tajtékzó vízesések zuhannak alá. Sétautakat, golfpályát, ródlipályát, napsütött teraszokat, minden komforttal berendezett betegszobákat, orvosi laboratóriumot, hófehér műtőt, röntgent, szalont, kártyatermet, sőt egy föld alá süllyesztett kis bárt, ahol jazz játszik és táncolni lehet esténként.

A nővérek forgatták a prospektus lapjait. Nézték az árakat. Ha meggondolja az ember, ezért a lukszusért nem is olyan sok napi tizenöt pengő az előszezónban és tizennyolc december elejétől február végéig. Irénben valami büszkeséggel kevert anyai érzés dagadt, hogy ezt a »jót« ő nyujtja a húgának. De hátul, a fejében egy kis irígység is szöszörgött. Sóhajtva gondolta, hogy alapjában véve ő is éppen eléggé oda van. Ráférne néhány hét pihenés egy ilyen úri helyen.

Olgának nem kellett sokat búcsúzni Budapesttől. Bár volt két »érzelmi« ügye. Egy fiatal kollégája a bank levelezési osztályáról. Ezzel a huszonkétéves fiúval néha kirándult a Dunára evezni. Bubinak csónakja volt Aquincumon. Elmentek vasárnap reggel, visszajöttek este. Feküdtek a napon, fürödtek, eveztek, viccelődtek. A fiú bizonyos határozott cél felé igyekezett, de még sok volt benne a kamaszos ügyetlenség. Olgának tehát könnyű volt felállítani a tilalmi sorompót a kezdet csókjainál, amelyeknek napraforgómagízük volt a nap-olaj miatt, amellyel tetőtől-talpig bekenték magukat, hogy szebb barnára süljenek a napon.

A másik érzelmi dolog komolyabb volt, mélyebb, veszélyesebb. Hőse a negyven éven is túl járt már. Agyafurt, elegáns, pesti férfi. Az örök titkár. Mert még mindig csak a vezérigazgatóhelyettes előszobájában ült, inkább diszkrét, mint fontos aligazgatói munkakörben. Ennek az embernek, amikor egyszer keresztülment a levelező osztályon, feltűnt Olga figurájának sovány, modern vonala, ápolt arcbőre, tisztasága. Berendelte magához délutáni munkára. A lány szerényen ült a bank pompás igazgatói dolgozószobájában, ahova a »vezér« távollétében bevonult vele a férfi. Az asztal sarkánál ült és szorgalmasan jegyzett diktálás után gyorsírói füzetébe. A nagy szobában csupa puha szőnyeg, öblös angol bútor. Az ajtókon zöldposztós hangfogó párnák. A férfi imponáló volt. Magas, kékre borotvált, keletiesen fekete, a halántéka csillogón ezüstösödő. Olga megfigyelte, hogy az inganyaga milyen finom, nem selyem, de valami különösen jó, angol zefir. És a cipője! A férfi síma, hizelgően mély hangján kívül ez a lapossarkú cipő tetszett a legjobban Olgának. Biztosan méregdrága lehetett, valamelyik előkelő belvárosi boltból, ahol a kirakatban csak egyetlen pár gőgös cipő van a mahagóni kaptafára ráfeszítve.

Dolgoztak. A diktáló férfi folyton szűkülő csigavonalban sétálgatott a lány körül, akinek mindig valami villanyos érzés csiklandozta meg a hátát, valahányszor a direktor mögéje került.

És csakugyan, egyszerre csak száraz, hűvös kezet érzett, amint hátulról az álla alá nyúl és fölemeli az arcát. Biztosan dolgozott ez a kéz, nagy gyakorlattal, teli nyugodt önbizalommal, mint egy jó fogorvos keze. Talán ez az ellentmondást nem tűrő nyugalom tette, hogy Olga három másodperccel késett a védekezésben és csak akkor állott föl kigyulladt arccal, pirulva, amikor az energikus és tudományos csók az ajkán át már egészen a fogáig hatolt, mohó, kis koccanással.

- No, de kérem, direktor úr! - mondta méltatlankodva és hátrakapta a fejét.

A férfi mosolyogva, minden bűntudat és zavar nélkül állott előtte. Halkan, bársonyos hangszereléssel, mintha még ő lenne megsértve valamiért, gyöngéden, feddő modorban magyarázta:

- Micsoda »na, de kérem?« Én egyáltalán nem tehetek az egészről. Maga tehet. Miért van ilyen sex appealje?!...

A lány elsápadt. Túlsokat látott és hallott életében. Pesti volt ő is. Érzett valami gyönge fölháborodást a támadás miatt. De az a régi forma mégsem illett rá a nyelvére, hogy »mit gondol maga rólam?!« Mindössze ennyire tudott tiltakozni:

- Akárki benyithat ide!

A férfi nevetett, halkan, gúnyosan, az orrán keresztül:

- Attól ne féljen! Attól én jobban félek, mint maga, kicsikém!

És olyan nyugodtan, hogy a mozdulatával megbűvölte a lányt, újra megfogta az arcát. Nagy keze volt, beléjefért jóformán az egész keskeny, kis női arc. Az okos kéz kétoldalt valahogy megnyomta az elfoglalt arcocskát, amitől Olga szája kettényilt, akár a meghasadt cseresznye. Nem volt ereje védekezni, hagyta, hogy a csók, mint valami gondos, lassú, sebészi műtét, birtokába vegye az egész száját, mélyen be, túl az ajkán, szelid erőszakkal kettéfeszített fogsorán.

Hosszú csók volt, tapadó, szívó, kereső. Akár egy polip szívókája engedte volna el, amikor megszünt. A lány szédült, valami rettenetes, keserű, kietlen szégyent érzett, valami reménytelen, aljas hideget:

- Mi értelme van mindennek? - kérdezte, könnyes szemmel, tehetetlenül. És hátul a fejében az állására gondolt, a kenyerére, a bankban, amely még ettől az embertől is függhet valahogyan.

A csábító »pihenjbe« állt, a nadrágzsebébe süllyesztette kezét. Vállat vont:

- Mi értelme van? Semmi. Jólesett. Maga értelmet keres az ilyesmiben? Kár. Mert akkor nem vagyok a maga embere.

Olga abba már boldogan belement, hogy »mélyebb dolgokról« beszélgessen a fölöttesével. Mint az esőt kapott virág, fölvidámodva mondta:

- És ha véletlenül az »én emberem« volna mégis a direktor úr? Mit tudnék én magamnak csinálni a direktor úrból?

A férfi, mint mikor a farkas bárányt akar játszani, sokatigérően mondta:

- Én magyarázzam meg? Magától függ minden. Itt vagyok. Szabad prédának. Azt csinálhat velem, amit akar, ha tehetsége van hozzám!

Még egy csók esett köztük, amit szétcsöngetett a telefon. Későre járt. A szolga is bekopogott három sürgönnyel. A férfi leült íróasztalához, föltette impozáns, csontkeretű, amerikai pápaszemét és kibontotta a táviratokat.

Olga egy kicsit impertinensen kérdezte:

- Van még rám szükség, igazgató úr?

A férfi ránézett a szolgára, aki a fűtőtesten babrált valamit. Szárazon elbocsátotta a lányt:

- Nem. Köszönöm. Mára elég. Majd holnap.

Olga kiment, kezében a pepitatáblájú gyorsiró-füzettel. Semmi értelme nem volt annak, amit lejegyzett. Világosan tudhatta tehát, hogy az egész délutáni munka csak ürügy volt. - Szégyen, izgalom, de egy kis öröm is dolgozott benne. Végre is ennek az embernek az érdeklődése pozicióbeli megerősödést jelentett a számára. Furdalni kezdte a kíváncsiság, hogy mennyire tetszik a férfinak? De nem voltak vérmes reményei. Szerelem? Szó sincs róla. Jó ösztöne volt, sejtette, hogy ez nem olyan húr, amelyet túlságosan feszíteni lehetne. Viszont okos lány is volt, számító. Kiszámította hirtelen, hogy kell majd viselkednie, ha az ügy tovább folytatódna esetleg? Hűvösen, józanul, az engedékenység és bevehetetlenség határán. Hanem azért akárhogyan is, mégis csak nő volt. És mialatt a ceruzáját és a füzetét íróasztala fiókjába zárta, hirtelen elöntötte a vér hősége. Mint ahogy csak tíz perc mulva izzad meg az, aki aszpirint vett be, neki is kellett hozzá egy kis idő, hogy azok a kor színvonalán álló, nagytechnikájú csókok, amelyeket a férfi beléje operált, elvégezzék idegeiben a munkájukat. Most pokoli módon vissza tudta volna csókolni a direktort. Az ajka széle bizsergett. De hát már késő volt. Már kint járt az utcán. Magasan, karcsún, kis lakk kalapban, a száján rúzs, a szemöldöke divatosan kiírtva, egy vékony szénvonallal a helyén.

A férfi maga elé szólította a szolgát, aki még mindig a fűtőszerkezet csavarjain piszmogott:

- Mondja csak, Tivadar, hogy hívják a kisasszonyt, akivel most dolgoztam?

A vén bankaltiszt haptákba állt, úgy felelte szürke bajusza alól:

- Vas Olga, igazgató úr, kérem.

A férfi bólintott. És megismételte magában ezt a nevet: »Olga«. Nem gyöngédségből, nem szeretetből. Csak, hogy el ne felejtse holnapig. Mert megesett már vele az a malőr, hogy a legbizalmasabb pillanatban Etusnak szólított egy nőt, akit Jolánnak hívtak. Pedig eléggé tetszett neki a lány. Kíváncsi volt az ismeretlen fehér tájakra a ruhája alatt. Milyen lehet, mit rejtegethet? De azért az egész nem nagy ügy. Ha nagyon símán megy, roppant kényelmesen, ha egy babszemnyi áldozatot nem kell hozni érte, akkor igen... Egyébként? A szépcipőjű direktornak olyan brutális férfi-természete volt, hogy máris hűtlenkedett. És Olga szőke, ovális, szürkeszemű arca mögül már másik arc bontakozott ki előtte. Kökényfekete, tömzsi, fehérfogú zsidólány képe, az ajka fölött könnyű, bársony pehellyel. Ez a lány is ott volt a bankban, valamelyik írógépnél. Nem is tudta bizonyosan, hányadik emeleten? Elhatározta, hogy végigmegy a szobákon, megkeresi. Talán elférne mind a kettő párhuzamosan? - Homályosan érezte, hogy nem valami lovagias dolog az ilyesmi, bent a saját fészkében. Sőt még veszélyes is bizonyos szempontból. Néha az ördög lakik ezekben a lányokban. Kiderülhet váratlanul valami gonosz férfirokon, valami drámai apa, esetleg egy katonatiszt unokatestvér. Hanem hát, hiába; vénülni kezdett és ott tartott, hogy minden női ügyében legfontosabb lett az a bizonyos komótos vonás, ahogy csak a főnök férhet hozzá az alárendeltjéhez.

Mivé fejlődhetett ez a viszony? Olga néhányszor fölment ennek az embernek a lakására, aki agglegény volt, gondosan berendezkedve arra, hogy zavartalanul fogadhasson hölgyeket, lila ámpolnás, nőies hálószobájában, a széles kereveten, amely teli volt selyem kaprisz-párnával. Ahány párna, annyiféle parfőmöt lehelt, a diványon előfordult nők haja, bőre, fehérneműje után.

Máshol nem is találkoztak. A direktornak kínos lett volna, ha meglátják valahol együtt a lánnyal, a bankja tisztviselőnőjével. Meg aztán nem is vágyott a »céltalan« együttlétre. Beszélgetni sem tudtak egymással. A férfinak csak a dolog veleje kellett, mint a tigrisnek az áldozat vére.

Ezeken a randevúkon Olga sok mindent megengedett. Még a harisnyát is lehúzta a lábáról. Szép lába volt. Mezítelen, mozgékony lábujjaival dévajul megcsípte a jegesmedvebőrön térdelő férfi fülét. De bizonyos ponton túl kérlelhetetlen volt, hajlíthatatlan. Azaz inkább kérlelhetetlen és hajlíthatatlan lett volna, ha a férfi többet kiván annál, amit ő megenged. Csakhogy a direktor, aki a légyottokon fantasztikus pizsamákba volt öltözve, mint egy japáni dominó, ebben az irányban nem túlságosan követelődzött. Megvolt a maga metódusa, amely után a leány megmaradhatott orvosilag »érintetlen« leánynak. Csak éppen máskép volt elrontva és beszennyezve, mint akit a csiga mászott meg.

Minden ilyen látogatásnak kibirhatatlanul utálatos utóíze volt. Az első után Olga közeljárt hozzá, hogy mérget vegyen be, vagy levesse magát a lágymányosi ház ötödik emeletéről. Miért ment el hát újra ahhoz az emberhez, másodszor, harmadszor, tizenötödször? Valami mégis vonzotta, mint az örvény. Látott valami moziképet, ami fölizgatta. Pest zenéje, a könyvek, amiket látott, barátnői beszélgetések, a kenyere, a boltok kirakatai, mind taszították e terméketlen paráznaság felé.

Most ez a dolog abba fog maradni egy időre, talán örökre. Olgában volt annyi életösztön, hogy jobban örüljön a szabadulásnak, mint amennyire a lilaámpolnás hálószoba vonzotta, alkóvjában a jegesmedvebőrös, párnás hencserrel.

- Nem kérem, - mondta diadalmas belső örömmel a telefonba - ma nem érek rá. Lehetetlen. Tudja, hogy elutazom. Annyi szaladgálnivalóm van. Gondoljon rám, amíg visszajövök... És kérem, ne hagyjon bántani itt a bankban!

A »kisfiúnak« is adott öt percet. Egy szürke-taxiban. Megcsókolta a szemét és a szájaszögletét, megszorította a kezét. Megeskette, hogy ír pesti dolgokról, aztán otthagyta az autóban, a Horthy Miklós úton, közel a házhoz, ahol lakott.

Annál több dolga volt a bankban, a semleges kollegákkal és azokkal az »alfőnökökkel«, akiktől a helyzete függött. Úgy akart elmenni, hogy semmi intrikát, egyetlen ellenséget ne hagyjon azon a területen, amelyhez oly görcsösen ragaszkodott. Közvetlen fölöttesének, a levelezési osztály főnökének kölcsönadta féltveőrzött könyvei közül Theodor Dreiser, Amerikai tragédiáját. Egy öreg és befolyásos cégjegyzővel két nap egymásután moziba ment. Hagyta, hogy a vén kujon a maga módján udvaroljon a sötétben. Kacéran a kezére ütött:

- Fogalmam sem volt róla, Barta úr, hogy maga ilyen betyár. És csak most mutat ilyen formát, amikor két hónapra elutazom!...

Az utolsó nap jelentkezett az elnök személyekörüli titkárnál.

A hódolattól olvadozva mondta az előkelő, szőke szempillájú, keresztény fiatalembernek, hogy a világért sem akar a méltóságos úr színe elé kerülni. Minek zavarná kicsiny ügyével? Csak arra bátorkodik kérni a titkár urat, lenne olyan kegyes és referálna néhány szóval hálás köszönetéről, hogy a két hónap betegszabadságot megkapta, mégpedig teljes fizetéssel. Tudja, hogy mivel tartozik ezért: fokozott szorgalommal fogja az intézetet szolgálni visszatérése után.

A titkár nyájasan bólintott:

- Rendben van, kisasszony. Mulasson jól!

Olga elpirult és szemrehányóan nézett a fiatalemberre, mintha azt mondaná: »No de kérem! Én és mulatni?!«

A titkár észrevette a lány szemébe írt méltatlankodó panaszt és mosolyogva javította ki a szavait:

- Pardon. Gyógyulást kivánok!

Kezetfogtak.

Olga szívét mégegyszer, utoljára hideg rémület szorította össze, amikor végigment a fényűző bankpalota folyosóinak zöld linóleumán. Most két hónapig nem fogja látni ezeket a szobákat, tágas ablakaik tiszta fényében. A szobákat, a liftet, a márvány előcsarnokot, a párnás ajtókat, a fűtőtesteket, az íróasztalát, amelyen halotti némaságban pihent viaszosvászonnal behúzott írógépe. Hátha mégis történni fog valami a távollétében? Valami titkos ellenség!... Talán éppen maga a barátja, hogy lerázza a nyakáról.

Volt egy válságos pillanata, hogy lemond az egész Tátráról és a helyén marad. Aztán megjelent előtte a fenyőháti prospektus, fényes papírján az »Excelsior« halljával, pihenő teraszaival, orvosi laboratóriumával, golfpályájával és a földalatti kis bár intim asztalaival. Azonkívül délután hat óra volt. A lázvonal legmagasabb pontja. A teste csupa forróság és gyöngeség. Kétségbeesetten nyult kezefejével az arcához:

- Milyen meleg vagyok. El muszáj mennem!

Végre elutazhatott. A vonata reggel hétkor indult a Keleti pályaudvarról. Olgán szürke útiszvetter volt. Fekete posztókalap, vatelinnel bélelt, perzsát utánzó, fekete-báránygalléros télikabát. Sírva ölelte át búcsúzáskor a nénje nyakát:

- Olyan jó vagy, drágám. Rajtad kívül nincs senkim sem a világon.

Irén is sírt:

- Az a fő, hogy összeszedd magad! Vigyázz! Írj, drágaságom!

A vonat lassan gördült kifelé a pályaudvar kormos üvegteteje alól. Irén hosszan nézett utána, amíg egészen el nem tünt a külső pályatest olajosan piros és zöld jelző fényei között.

Hét óra volt. Sötét téli reggel. Mit lehet csinálni héttől kilencig, amíg a hivatal kezdődik! Irén vágyott volna gőzfürdőbe menni. Pedikűr, egy kis masszázs. Jól keresztülmelegíteni magát a cserszagú, nedves gőzben. Dehát ez drága mulatság. Legalább három pengő. Még örült neki, amikor eszébe jutott, hogy a reggel amúgy is mindenütt a férfiaké a gőzfürdőben. Elment az állomási étterem előtt. Igyék egy forró teát? Az is egy pengő és reggelizett már otthon. Végül is beült a másodosztályú váróterembe. Nézte a falon az óramutatót, milyen mozdulatlanul mozog, milyen végtelenül lassan múlik az idő.

Olgának két kofferje volt. Két olcsó, vulkánfieber kofferje, zöld vászonhuzatban, bőr sarkokkal. Öt pengő volt darabja a huzatoknak. De megért ötvenet a lelkitusa, amíg a lány elhatározta, hogy elköltsön ezért az előkelőségért tíz pengőt. Azonkívül volt egy kis necesszerje. Ezt Iréntől kapta kölcsön, aki egyszer régen, tombolán nyerte a lapos, kis, marhabőrtáskát. A kofferekben és a neszesszerben pedáns rend volt. Ruhák és fehérneműk olyan raffinált ügyességgel összehajtva és lepréselve, hogy ne legyen semmiféle szükség vasalásra, majd a kipakkolás után. A neszesszerben a rendes tárgyakon kívül volt varrókészlet, levélpapír, kézipatika, angol flastrom, egy aluminium pohár, egy kisüveg kristály, három mandarin és két sonkászsemle. Továbbá a Színházi Élet legújabb száma és egy kétpengős könyv, Jack Deval »Préda« című regénye.

Olgának aggodalmai voltak, hogy mi lesz ezzel a könyvvel? Mert olyasmit hallott, hogy a határon elveszik a könyveket az utasoktól. Nagyon sajnálta volna a Prédát. A huszadik oldalon tartott a regényben, amelyet érdekfeszítőnek talált.

Megkérdezte útitársait, akik a másodosztályú fülkében együtt szorongtak vele, hogy mit tudnak a dologról? Egy nagyon öreg nénike, aki Kassára utazott, azt mondta, hogy a fináncok »rémületesek« és »összevissza kínozzák« az embert. Egy kereskedő azt tanácsolta, hogy emelje föl az üléspárnát, tegye oda a könyvet.

Olga félt, hátha megtalálják és megbüntetik? Szomorúan nézte a pirosfedelű kötetet, - amely egy szegény kis francia lány kalandos életéről beszél. Végül mégis úgy tett, ahogy útitársa ajánlotta. És a könyv eltűnt az ülés alatt.

Megérkeztek Hidasnémetibe. Jöttek a vasutasok és a határőrök lapos tányérsapkával a fejükön.

Olga még soha életében nem járt túl a határon. A szíve kicsit összeszorult, amikor elkérték az útlevelét. Hátha hiányzik belőle valami pecsét? Most mindjárt leszállíthatják, itt maradhat a sivár állomáson, a kopasz cementfalak, az oldalfegyveres katonák között, akik a hosszú raktárépületek és az állomás körül őgyelegtek.

Nem történt semmi baj. Az útlevelét rögtön visszakapta, a könyvet sem keresték. A fináncok komor pillantást vetettek a hálóba rakott poggyászokra, de nem nyúltak belé egyik táskába sem. Meg sem lehetett őket jóformán nézni, már indultak tovább a perronon, a másik fülke felé.

Olga kiment a folyosóra, nézte a remegő ablakon át a tovafutó tájékot. Kassa után a vidék dombosodni, kékülni kezdett. Aztán jöttek a nagy hegyek. Előbb a tölgy és a bükk, az ősz rozsdaszín pompájában. Majd elkövetkezett a fenyő végtelen birodalma, sötétzölden, szinte feketén. Végre leszállt az este. Nem látszott semmi, csak néhány füstcsík, tűzpont, a hegyek sötét tömege. Hosszú füttyök, ahogy a lokomotív sikoltva rohant neki az alagutak torkának.

Poprádfelkán keserves, hideg eső fogadta a vonatot. Nem lehetett látni semmit, sem a hegyeket, sem az útat, amerre a tátrai villamos vitte tovább a lányt.

Szezónon kívüli idő volt, a villamos majdnem teljesen üres. Néhány munkás és egy karabélyos csendőr igyekezett valahová föl, a hegyekbe. Olga nem értette, hogy mit beszélnek? Arca tüzelt, megfogta a pulzusát. »Azt hiszem még sohasem volt ilyen lázam!« gondolta elesetten és kinézett a sötétbe. Semmi. Azaz, mégis valami. A fölfelé kapaszkodó villamos fénye megvilágított egy méternyi területet a sínek mellett. És a föld havas volt. »Friss hó! Itt már nem esik, hanem havazik« csudálkozott a lány. Ez meglepő volt, ujdonságszerü, a hegyek lehellete. November derekán járt az idő. Pesten még ilyenkor nem igen esik le a hó. Olga nem tudta, hogy a váratlan hó a Tátrát is nagyon meglepte.

Fenyőhát az utolsó állomás volt a tátrai fürdők láncában.

A villamos pontosan az »Excelsior« hátsó kapujánál állott meg. Félelmesen emelkedett a csillagtalan sötétbe a hétemeletes palota, számtalan ablakának aranyfényben ragyogó négyszögével. Friss fenyőszag volt, csípős hideg. A földön olvadó hótócsák fehérje.

A hotel szolgái, akik ott vártak a parányi állomáson, leszedték Olga kofferjeit. Ez már az »Excelsior« kényelme volt. A kényelme, fénye, melege. A csillogó recepcióban és a sárga márványoszlopos, tágas hallban, amely ünnepélyes és üres volt, mint egy templom, a lány szorongó félelmet kezdett érezni.

Milyen drága lehet ez a fényűzés! Mennyi pénzt kell majd itt kiosztani »ezek« között. Jött a titkár, zsakettben, mosolyogva. Alázatosan bemutatkozott. Hivatta a direktriszt. »Majd a kisasszony megmutatja őnagysága szobáját.« »Óh, a poggyászt már régen fölvitték. Igen, egy kis hó esett. Úgylátszik, az idén hamar fog beköszönteni a síszezón«. A titkár tudott magyarul. A direktrisz németül beszélt. Az is csupa mosoly volt. »Parancsolna előbb egy teát lent a hallban?! Nem? Inkább fönt? Parancsolja esetleg hamarabb a vacsorát, a szobában? Vagy le méltóztatik fáradni inkább a table d’hote-hoz! Az kilenckor van. Csöngetnek. Parancsol addig fürdőt?«

Olgában egyre erősödött a szorongó zavar érzése. Lehetetlen, hogy ez a sok udvariasság mind benne legyen napi tizenöt pengőben, amelyet nyolc hétre előre befizetett az »Excelsior« pesti irodájában. Nála pedig mindössze háromszáz csehkorona van, apróbb kiadásokra, mert úgy levelezték le a dolgot, hogy az orvosi díjakat is Pesten fogják kiegyenlíteni, pengőben.

Irigyen nézte a hervadt arcú, sovány direktriszt, aki fehér orvosi köpenybe volt öltözve. Milyen »isteni« állása van. De jó lenne idejönni a helyébe. Elgondolni is boldogság: itt lenni és még fizetést is kapni érte.

Olga szobája a hetedik emeleten volt. A legkisebb típus, a legolcsóbb. Alig több, mint egy hajókabin. Hófehér, kis kabin. Zománcfestékes, fehér, legömbölyített sarkú falakkal. Beépített szekrény és mosdó. Az ablakon zsinórra járó függöny. A padlón mosható linoleum. Modern csőbútor, egy parányi asztal és egy alacsony ágy, az éjjeliszekrénykén egész csengetyű-klaviatúra.

Jött a főápolónő. - Nincs valamire szüksége? Bejöjjön azonnal az inspekciós orvos, vagy ráér reggel, amikor majd a tanár úr a rendes vizitet tartja? Jött egy aranyosan pisze, kis szobalány és ügyes, szorgalmas, alázatos tündérkezével megkönnyítette a kipakkolás és berendezkedés pepecselő munkáját.

Fél nyolcra Olga már megmosdott, és papucsban, pizsamában ült az ágya szélén. Egész nap nem evett mást, annál a két sonkászsemlyénél, amit még Pesten csomagolt be Irén. Kezdett éhes lenni. Félénken nézett a csengetyűgombokra: merjen-e csöngetni a pincérnek?

Ekkor kopogtak az ajtaján. Mintha a gondolatát találták volna ki, a pincér jött, a fején hatalmas tálcával. »A direktrisz mondta, hogy őnagysága valószínűleg a szobában óhajt vacsorázni. Megteríthet?«

És megterített, elborítva a parányi asztalt a finom porcellánok és ezüstök sokaságával. Volt spárgaleves, hal, csirke cseresznyekompóttal, valami meleg vaniliás krém, kis piskótákkal.

Olga arra gondolt, hogy odahaza, a Lágymányoson, Irén most bonthatja ki a papirból azt a parizert, amit vacsorára vett. Nézte a sok porcellánt és az aranynyomásu, francia étlapot, amelyet a pincér odatett a teríték mellé. A homloka meleg lett, a szeme nedves. Aztán sírvafakadt. Úgy érezte, hogy nincs nekivaló helyen. És mélységesen sajnálni kezdte, hogy miért nem ment mégis Budakeszire, hat másik, vagy tíz másik, vele egyforma sorsú beteggel egy szobába?

Sírt. Olvasni próbált. De a könyv kihullott a kezéből. Az Excelsior alázatos szellemei elhordták az edényt, rendbeszedték a szobát, megvetették az ágyát.

Lefeküdt. Észrevette, hogy az ágy sarkára rádióhallgató abroncsa van akasztva. Fülére tette a kagylókat. Zene szólt. Dvorzsák elpusztíthatatlan »Humoreszkje« valahonnan Prágából, vagy Pozsonyból. Aztán egy menüet, aztán egy mazurka, angol gramofónlemezek, részletek a Carmenből...

Eloltotta a villanyt. Úgy feküdt a sötétben, fülén a könnyű zenével, amely nem engedte, hogy gondolkozzék. Végül erőt vett rajta az ezernégyszáz méteres magasság ritka levegője és süket álomba ájult olyan hirtelen, hogy még a hallgató abroncsot sem vette le a fejéről.

Amikor fölébredt, a függöny résein gyönyörű nap tűzött a kis hajókabinba. Olga kiugrott az ágyból és az ablakhoz szaladt. Az ég kék volt, a nap sütött. De sehol, semmiféle csúcs. A kis ablak délre nyílt a hegyoldalra, le, a Poprád völgye felé. A völgyön pedig köd feküdt, sűrű, mint egy aludtej tenger. A hegyeket csak később látta meg Olga, a folyosóról, meg a fürdőszoba ablakából. Megismerte a csúcsokat, annyit nézte már képeken a Tátra panorámáját. Az a gerlachfalvi, az a jégvölgyi, az a középső tömzsi, a késmárki-tető és arra túl kell lenni valahol a lomnici-csúcsnak.

A hegyek tetején friss hó volt, mint a hermelin. A fehér erezet lekígyózott a fenyvek fekete-zöld csipkerengetegébe. Az Excelsior körül néhány vidám, svájci villa piros teteje kacagott. A tuja-szegésű utak ápolva voltak. A hotel előtt elkerített kis térségen két szvetteres hölgy és két térdnadrágos férfi krokettet játszott. A pálya mögött parányi vízesés zuhogott porrátört fehér habjaival.

Mindez látszott a fürdőszobából, amely méltó volt az Excelsiorhoz fehér csempéjével, világoskék üvegfalával és melegített, bolyhos törülközőivel. Pedig ez csak a hetedik emelet egyik közös fürdőszobája volt. Olgának harminc lépést kellett megtenni a folyosón, amíg a saját ajtajáig ért innen.

A jó alvástól, a fürdőtől, a naptól frissen, vizes hajjal szaladt a szobája felé. A lábán papucs. Az egyik kezével a pizsamát fogta össze a mellén. A másik kezében a fürdőspongyáját, a kölnivizes üvegét és szappanát tartotta.

Félúton egy magas fiatalember jött vele szembe. A fiatalember fütyürészett és szemtelenül megnézte a vizes hajú, öltözetlen lányt, aki zavartan sietett el mellette. A nők nagyon tehetségesek az ilyesmiben. Olgának is elég volt egyetlen, villámgyors pillantás, hogy pontos fényképet csináljon a magas fiúról. Látta, hogy szőke és az arca olyan barnára van sülve, hogy a bőre sötétebb a hajánál. Le tudta volna rajzolni a fiú csücsörítő szájának vonalát, ahogy fütyürészett. Még azt is észrevette, hogy drapszinű sportruhájának gomblyukába egy kis ezüst gyopár van tűzve.

A szobájában a kedves kis pisze szobalány éppen ágyazott. Olga nem állta meg, hogy el ne panaszolja neki, hogy milyen neveletlenül fixirozta végig valami »alak« a folyosón.

Tini megvetően felhúzta orrocskáját:

- A tréner! - mondta kicsinylő hangsúllyal. Amihez pedig nem lett volna joga. Mert tetszett neki valaha a fiú. Volt is hozzá valami köze, tavaly nyáron. Igaz, hogy csak egyetlen egy éjszakán. Másnap már nem is köszöntek egymásnak, mint akik belátták, hogy elég az ilyenből ennyi, nem valók egymáshoz hosszabb időre.

Amíg Olga Tinivel a fiúról beszélt, a tréner viszont a szemölcsös-szakállas főmadámot faggatta a liftajtó előtt:

- Mondja csak, anyuskám, ki volt az a nő, aki most rohant be a kilencvenháromba?

A madám hűvösen felelte:

- Vendég.

- Ja! Az a pesti?

- Az.

A fiú savanyú arcot csinált:

- Hogy miért nem tud idejönni egy rendes nő? Ennek is olyan hosszú képe van, mint egy lónak.

A madám az összes vendégek, az egész női nem nevében megharagudott:

- Mit henceg? - mondta. - Mit érdekli az magát, hogy melyik vendég milyen? Maga úgyis csak a cselédek, meg az ápolónők után szaladgál!

A fiú jóindulatúan nevetett. Megmutatta szép, erős, fehér fogát. Barátságosan hátbaütötte és szó nélkül otthagyta a madámot, akiért már közeledett a mélyből a lift villamos zümmögésével.

A rendelő az Excelsior földszintjén volt. Wirth professzor, egy szikár, rézkopasz, vörös bécsi ember, jóindulatúan nézett Olgára.

- Még csak két napja van itt és máris jobb a színe. A kollégám, lent Pesten, egészen helyes diagnózist csinált. A bal csúcsban van valami kis izé... Semmi. Ki kell feküdni. Tessék, itt a röntgen fényképe, tegye el emlékbe...

Olga eltette a füstösen homályos üveglemezt.

- Köszönöm szépen.

Most bejött az alorvos, aki irtózatosan magas, csontvázszerűen sovány, cvikkeres fiatalember volt, hosszú nyalkán nagy ádámcsutkával. Odament a tanárhoz, súgott valamit a fülébe.

A professzor vidáman fordult vissza Olgához:

- Kedves kisasszony, örömmel közlöm, hogy a lelete a laboratóriumi vizsgálat szerint, negatív. Gratulálok. De azért kérem, ne bizza el magát. Mindig gondoljon rá, hogy maga az én páciensem és szanatóriumban van itt. És amennyire csak tudja, felejtse el, hogy ez a ház hotel is, ahol jókedvű emberek mulatnak a sportszezónban.

- Nem is sétálhatok? - kérdezte Olga.

- Minél kevesebbet. Feküdjön kint a napon... - itt a vörös doktornak hirtelen eszébe jutott, hogy ennek a betegnek nincs külön balkónja, hanem abban a bizonyos legolcsóbb szobatípusban lakik. Egy kicsit kapzsi ember volt. És gépiesen elskatulyázta a lányt a kiszámítottabb sorsú páciensek közé. Akaratlanul hűvösebb lett valamivel. Hiszen a tudományával kétségtelenül a segítségére lesz. De az már nem kötelessége, hogy a személyiségéből is részt juttasson ennek az esettvállú, elég csinos, de nagyon unalmas teremtésnek, akit hétköznapi betegsége a kezeügyébe adott.

Olgának nagyon finom hallása volt. Megérezte, hogy egy árnyalattal rosszabbul bánnak vele. Megsértődött. Nem kérdezősködött többet. Köszönt. És hidegen kiment a rendelőből, amelynek ajtaja egy félreeső keresztfolyosóra nyilt. Jól eldugva, hogy az »egészségesek« ne is lássák. Ne is gondoljanak rá, hogy ebben a házban a sporton és flörtön kívül mást is kereshet valaki.

A nagy, napos teraszon negyven prágai gyártmányú, nádból készült, kényelmes fekvőszék sorakozott. De talán csak hat, vagy nyolc széknek volt gazdája. A többi üresen állott csupasz matraccal. Olga kikeresett magának egy barátságos sarkot, az első sorban. Berendezte puha fészeknek, három hazulról hozott pléddel. Párnát a szobájából küldetett föl. Fínom, vászonpárnát, az Excelsior monogrammjával.

Megtanulta, hogy kell lefeküdni, hogy kell a dereka alá gyűrni, a sarka alá csípni a három plédet. Jó melegen beburkolózni, pedig alul is melegen volt öltözve, gyapjú szvetterbe, a kezén kesztyű, mert az ujjai fáztak, ahogy a könyve lapjait forgatta.

Hanyatt feküdt, irtózatos magasan, a tetőn. Érezte maga alatt a hétemeletes mélységet. Mintha egészen közel lenne hozzá a tiszta ég. Az ezüstös, kék, novemberi ég, tisztán és könnyen a lapályra bocsátott felhők és ködök fölött.

A »Prédával« az első nap végzett. Erre a hotel könyvtárából kivette Thomas Mann Varázshegyét. A könyv egyszerre untatta és mulattatta. A szerelem azzal a furcsa, orosz nővel érdekes volt, de nem bírta a hosszú beszélgetéseket a szocialista olasz és a zsidóból lett jezsuita között. Lapozott, olvasgatott, aztán maga mellé tette a könyvet.

Aludni próbált. Aludt, fölébredt. Frissen, a hidegtől pirosra csípett arccal. Táguló tüdővel szívta a »drága« levegőt. Délfelé kiszedte párnája alól a kis hőmérőt, a szájába vette. Harminchét kettő. A háta mögött száraz kis köhécselés hallatszott. Ez az a sárga arcú, sovány férfi, aki a fején prémsapkával fekszik a párnán.

Tőle nem messzi, a harmadik nyugágyon egy fiatal, kövérkés, prágai lány feküdt. A madámtól hallotta, hogy ez a lány még nincs tizennyolcéves, de már nagyon régen van itt. Tavaly ősz óta. Ez a legsúlyosabb beteg. Furcsa, olyan jó színe van és olyan jókedvű. Mindig vidáman dudolva bujik ki takarói közül, amikor lent megszólal az ebédhez, vagy a vacsorához hívó gong.

Olga legelőször ezzel a prágai lánnyal ismerkedett meg az Excelsior lakói közül. A lány egy kicsit kancsi volt, nagyon kedves, heves, szeretetre sóvárgó. Ismeretségük második napján már egymás mellé tolták a fekvőszékeiket. Innen kezdve nem kellett könyv, nem volt alvás. Beszélgettek.

Harmadik nap délelőtt feljött a tetőre az ezüstgyopáros fiú. Odaült a kis prágai lány mellé, a fekvőszéke szélére. Vidáman kezetfogtak. A beteg kislány - Dollynak hívták - bemutatta a fiút barátnőjének. Olga kegyesen bólintott és az ismerkedési kézfogás előtt etikettszerűen lehúzta a kesztyűjét.

A legény egy kicsit sután vigyorgott, hogy látásból már van szerencséje a kisasszonyt ismerni.

Olgának eszébe jutott a folyosói jelenet. A fiú impertinens arca, ahogy végignézte. Sértődötten összehúzta a száját.

A beszélgetés nem akart sehogysem megindulni. Hosszú ideig hallgattak. Végre Dolly hangosan kacagni kezdett:

- Azt hiszem, zavarok. Elmenjek?

Olga és a fiú - Brett úr - egyforma hevességgel támadtak rá, hogy miért mond ilyen csacsiságokat? De a lány tovább nevetett. Nevetett, köhögött, levette zöld hópápaszemét az orráról és kedves makacssággal magyarázgatta, hogy valahogy úgy érzi magát, mintha porcellán szigetelő lenne két villamosdrót között.

A fiú végül is bosszankodni kezdett és elment. És Olga már éppen arra készült, hogy komolyan meginti pajkos, fiatal barátnőjét. De a kislány megelőzte. Kibújt takarói közül, rárohant, átölelte a nyakát, összecsókolta:

- Ne haragudjon, drágám! Mi van ezen haragudni való? És bizonyisten igaz! Nem »létezik«, hogy »ő« feljött volna ide, ha »maga« nem fekszik itt a terraszon!

Olga ingerültsége elpárolgott. Melegen nézett Dolly arcába. Csinos volt, telt, napsütött bőre, kicsinyke szája. Beszéd helyett gyöngéden megsimogatta a kislány állát és megigazította a haját, amelyet a szél kifujt, piros, kötött sipkája alól.

Most már lent vacsorázott Olga a közös étteremben. Egy kicsiny asztalnál a fal mellett. Ez volt a nap legérdekesebb része. Hétkor lement a szobájába a teraszról. Megmosdott, komoly toalettet csinált. Volt egy üveg chypre parfömje. Az üveg dugóját végighúzta a halántékán és hátul a nyakán, ahol azok a kis pelyhek nőnek. Negyedkilenckor már ott ült az asztalánál. A vizesüveghez oda volt támasztva az arany-nyomású francia étlap. Olga gondosan végigolvasta a menükártyát, amelynek fogalmazásában olyan költői csengést kapott még a krumpli és a vörösrépa is. Élvezte a terem pompáját A falakat, az oszlopokat. A tágas ablakon a művészin omló, fehér moll-függönyöket. Figyelte a vendégeket, akik elhúznak előtte. Még a közelében sem voltak a szezónnak. Az óriási teremben alig vacsoráztak huszan. Üdülő, öreg házaspárok, lábonjáró betegek. Dolly csak ebédre jöhetett le. Nyolckor kapott vacsorát a szobájában. Ilyenkor már keresztkötéssel puha, kis hátán az ágyában feküdt, a rádió kagylóival a fülén.

Jöttek a pincérek, fehér cérnakesztyűvel a kezükön. Tenyerükön a nagy, ezüst tálca. Hozták a levest, az előételt, a sültet, rejtélyes köretekkel és szószokkal, a tortát, a parfait, a gyümölcsöt. Mély alázattal szolgálták ki a magános hölgyet, pedig az a panzióban járó dolgokon kívül soha nem rendelt külön még egy pohár ásványvizet sem.

A »nagy mód«, a társasági élet percei voltak ezek a vacsorák Olga számára. Meg volt mosdva, csinosan fel volt öltözve, friss volt az egész napi pihenés után. Mozdulatlanul ült, kényeskedve nézte fényesre csiszolt körmét. De pezsgett benne a vér és a füle tüzelt. Úgy hallgatta a négytagú jazzt, amely a teánál és este a bárban tánchoz muzsikált, csak a vacsoránál adott elő operarészleteket az Excelsior igazgatóságának rendelkezése folytán.

Kilenckor vége volt az estebédnek. Olga hozzáfogott, hogy »igénybevegye« az író és olvasótermet, mely angol ampír-stílusban volt berendezve. Az íróasztalka gyönyörű, arany oroszlánfejeivel és aranykarmokban végződő lábaival. Az itatósra enyhe, lila fényt vetett a selyemernyős lámpa. Csak a toll volt a komisz. Olga nem volt rest, lehozta szobájából töltőtollát. Azzal írta Irénnek mindennapos leveleit:

»Napról-napra jobban érzem magamat, Az idő gyönyörű. És, hogy fogalmad legyen, milyen kitűnő ellátást kapunk, idemellékelem a mai menükártyát. Pedig ma kedd van. Igaz, hogy itt koszt dolgában nincs nagy különbség hétköznap és vasárnap között. Megismerkedtem egy prágai gyáros leányával. Egymás mellett fekszünk a napozóban. Szegényke még csak tizennyolc éves, de nagyon beteg. Azzal beszélgetünk, legalább gyakorolom magam a németben. Nekem azt mondta a doktor, hogy két hét mulva már többet sétálhatok. Aminek nagyon örülök, mert itt gyönyörű helyek vannak a környéken. Minden csupa fenyő, nem úgy, mint lejjebb, Füred felé, amerre a szélvész kipusztította a szép, nagy fákat...«

A vacsora és a levélírás után még egy negyedórát adott magának Olga a lefekvés előtt. Ezt az időt a hallban töltötte el. Hozott magával még Pestről egy skatulya memphist. Elszívott egy cigarettát. Egyetlen egyet, azt sem tüdőre. Ült, nézegetett valami illusztrált lapot, amelyet az olvasóból hozott ki. És élvezte az isteni érzést, hogy este van, elmult a nap és még sincs lenyúzva, agyondolgozva, hanem egészen friss, ruganyos, teli van szíva napfénnyel. Talán hízott is egy kicsit, az arcszíne mindenesetre pompás. Kiment a ruhatárba, elsétált a földig érő tükrök előtt. Boldog volt, tetszett magának.

November legvégén - már tíz napja lakott az Excelsiorban - egy ilyen esti lustálkodásnál odament hozzá Brett úr. Az óriási hallban csak egy öreg bridzspartí ült, egészen messzi, a sarokban, félig elrejtve a betegesen sárga szobalámpa lombjai mögött.

A fiú sötétkék ruhában volt, a nyakán divatos, pettyes nyakkendő. Látszott, hogy rettenetesen ki van mosdva, símára van kefélve. A haja a fülénél vizes volt egy kicsit. Barna arcán a friss borotválkozás púdernyoma látszott:

- Szabad? - kérdezte szertartásos komolysággal.

- Kérem, tessék! - mondta belül összerezzenő boldogsággal, kivül kimérten a lány. És odakínálta a memphises skatulyát. - Parancsol egy pesti cigarettát?

- Óh, köszönöm szépen. Visszakínálhatom? Ez osztrák khedive.

Három szippantás után a fiú megszólalt, a társalgásban gyakorlatlan fiatalember bizonytalanságával:

- Tudja, hogy minden este ide akartam magához ülni?... Csak nem mertem...

A lány magasra húzta vékonyra tépdesett szemöldökívét:

- Nem mert? És miért nem mert, ha szabadna tudnom?

A fiú barna homloka elpirult:

- A pletyka miatt. Itt, ha valakivel két szót beszélek, mindjárt a májamra jön az egész világ. Maga nem is képzeli, milyen ez a ház!?

Olgán jóleső megdöbbenés hullámzott végig. Pletyka. Pletykálnak. Tehát pletykálhatnak! Elég szerencsésen, elég közvetlenül produkálta azt a bizonyos, röviden gyöngyöző mű-kacajt, amely mögé a nők érzéseik zavarát szokták elrejteni.

- Miattam pletykálhatnak. És különben is csak egyetlen egyszer találkoztunk!... Dolly?!...

- Dolly!

A piros és kövér, beteg kislány személye fontos és pompás kapocs lett közöttük. Téma. Tárgy, amelyen át kezet foghattak és találkozhattak. Dolly így, Dolly úgy. Vitatkoztak fölötte. Megbeszélték a külsejét, a belsejét, a betegségét. És tíz perc mulva, mintha oxigént szívtak volna, boldogan érezték, mennyire egymásnak valók. Hogy kapaszkodik egymásba minden gondolatuk, mint egy óramű finom fogaskerék-rendszere.

A fiú elmondta, hogy nyáron tenisz-, télen sítanfolyamot vezet a telepen. Rendes szerződése van az Excelsiorral. A gázsija? Igaz, teljes ellátást kap, de azonkívül disznóság, hogy az igazgatóság mennyire nem fizeti meg a munkáját, pedig, ha úgy vesszük, van itt ő olyan fontos ember, mint a főorvos. Sok vendég direkt csak az ő kedvéért jön föl a szezónban.

- A nők, mi!? - kérdezte Olga gúnyos, kis kacsintással. Aztán a karkötőórájára nézett és őszinte ijedelemmel kiáltott föl:

- Jézusmáriám! Éjfél! A sveszter már biztosan lefeküdt, ki teszi föl rám a keresztkötést?!

- Én! - ajánlkozott a fiú olyan mosollyal, mint aki rögtön bocsánatot is kér a tréfáért.

- Maga egy angyal! - mondta Olga fölényesen. - De egyedül is boldogulni fogok valahogy!

Fölállt, megindult a recepció felé, a lifthez:

- Ne menjen még. Majd alszik holnap. Odaadom a bundámat. Jőjjön, sétáljunk egyet a ház előtt. Holdtölte van.

A lánynak jólesett, hogy így marasztalják. Ez a hang emlékeztette kissé »Bubira« és a napraforgóolajizű csókokra a Dunán. Nevetett, azután elkomolyodott:

- Mondom, hogy maga egy angyal. De gondoljon arra, hogy nekem az egészségemre is muszáj vigyázni!

A fiú lovagiasan megadta magát:

- Az más. Akkor jóéjszakát kívánok!

A liftajtónál elbúcsúztak.

- Köszönöm a szórakoztatást, Brett úr - mondta Olga őszinte hálával.

- A keresztnevem Egon - felelte a fiú. - Úgy örülnék, ha Egonnak szólítana!

- Kérem. Ennek igazán nincs semmi akadálya! - mosolygott a lány és bement a liftbe.

A fiú még utána kiabált:

- Holnap este is lejön?!...

Olga barátságosan integetett. Hát hogyne, persze! Hiszen most is olyan nehéz fölmenni. Csak Isten látja a lelkét, hogy milyen nehéz. Maga sem érti, hogy miért nem marad lent? Miért nem megy sétálni a holdvilágba, a fiú bundájával a vállán?

A sveszter csakugyan lefeküdt már, de a keresztkötést egy lavór vízbe áztatva, gondosan odakészítette az ágya mellé. Ott volt a széken a kigombolyított gézcsík is, egy kis tányérkán három biztonsági tűvel.

Olga odament az ablakhoz, félrehúzta a függönyt. Határtalan, fekete eget látott teliszórva a csillagok gyémántporával és a tejúttal, amely olyan volt, mint egy könnyű, messzi fátyol, valami tompa, fekete-bársony anyagra dobva.

Kinyitotta az ablakot, kihajolt. Lent szédítő, süket mélység. Hét emelet, aztán a meredek hegyoldal és messzi, a völgyben Poprád tűzpontjai.

Mélyet sóhajtott. Megtelt a tüdeje hideggel és tisztasággal. Eddig nem érezte magát jól idefönt. Ez volt az első teljes, felelőtlen boldog pillanata. Észre sem vette, hogy halkan dúdolgat, mialatt a mosdónál megcsinálja a szájvizét és a fogkefére kipréseli a rózsaszín pasztát.

Másnap nem kellett estig várni. Brett úr már délelőtt megjelent a terraszon és odament a két lány egymásmellé tolt fekvőszékéhez. A látogatása hosszú volt, tovább tartott egy óránál. És végül is csak azért ment el, mert a boy lehívta, hogy telefonon keresik.

- Na, látja! - mondta jelentősen a beteg kislány a barátnőjének, amikor egyedül maradtak.

Olga elpirult, nem felelt. Hiszen nem igaz. Semmi. És mégis.

Dolly tovább fecsegett:

- Milyen furcsa az ember. Én magát nagyon szeretem. És Egon abszolute nem érdekel. Szóval abszolute »gönnolom« magának az egész ügyet. És mégis fáj egy kicsit valami. Hátha én sohasem fogok így lenni már senkivel az életben...

Olga ránézett:

- Miért ne lenne?

- Mert nagyon könnyen lehet, hogy meg fogok halni. Úgy tippelem, hogy a sansz: fifty-fifty! - mondta komolyan a kislány. Érzett a hangján, hogy egy kicsit pózol, de egy mákszemnyi őszinte rémület is volt benne. Alattomban leste a barátnője arcát, hogy egy mondatot kapjon, egy hangot, amely elárul valamit abból, amit a hátamögött beszélnek.

Este, mint rendesen, a vacsora után, Olga megint az írószoba felé indult, hogy eleget tegyen levelezési kötelességének.

Egon azonban elcsípte a hall közepén:

- Kezitcsókolom. Nincs kedve lejönni a bárba? A »zene« is lemegy. Szeret táncolni?

Olga a dolog költségeire gondolt. Mennyibe kerülhet odalent egy konyak, vagy egy whisky? Az ilyesmi Pesten is szörnyű drága. A nők iszonyatosan tudnak spórolni. Olga feszes, kis pénztárcájában érintetlenül megvolt még a hazulról hozott, háromszáz korona. Most fölváltsa? Oktalanul költsön belőle? Akárhogy sajnálta, ki akart térni a mulatság elől:

- Köszönöm, nem megyek. Nekem nem szabad inni szeszesitalt.

A fiú legyintett:

- Mi az, hogy szeszesitalt? Rendel egy feketét és passz. Azt hiszi, hogy én inni szoktam?

Egy fekete? Az is sok. Azért is kár. De Olga így még sem tudott ellenállni. Irén? A levél? Majd megírja holnap, fönt a terraszon.

Lementek.

A bár kongott az ürességtől. A sarokban egy öreg úr ült és ujságot olvasott. Az alorvos és a titkár a professzor unokahugát mulattatta, aki bécsi lány volt és családi látogatóban járt Fenyőháton. A jazz jóformán a puszta falaknak játszott. Csak gyakorolta magát, hogy majd a szezónban símán menjenek a tél friss slágerei.

Az első tangónál Olga és Egon fölállott. A fiú nagyon illedelmesen táncolt. Mégis átsugárzott érintéséből biztonságának és férfiasságának ereje. Olga a partnere karjára tette kezét és a kék ruha szövete alatt megérezte minden mozdulatnál, a sportban edzett izmok játékát.

Félig lehunyta a szemét:

- Képzelem, mi van itt a szezónban? Mit csinálnak magával az asszonyok! Széttépik!

- Fütyülök rájuk! - magyarázta a fiú. - Tudja a legtöbben olyan ügyetlenek, mint a tehenek. Annyit kell velük vergődni a tenisznél, meg a sínél. Az embernek elmegy tőlük a kedve.

Egon hazudott. Az igazság az volt, hogy tantaluszi vágyakat érzett tanítványai között. Minden télen és nyáron lezajlott benne egy-két ki nem mondott, meg nem mutatott, magában megfojtott szerelem. A fiúban nem volt egy csöpp kalandorság sem. Nem érezte ép, fiatal testének becsét. A pénz, amit a leckékért kapott, félénkké és szégyenkezővé tette. Egy kicsit buta volt. Mint valami szép, nagy, fényesszőrű újfundlandi kutya, lihegő nyelvvel szorgalmaskodott a sportoló nők között. Persze megesett, hogy a tanítványai közül beleszeretett néha egy-egy tizenöt-tizenhatéves, nadrágos kislány. De ezekből az érzésekből soha nem lett semmi. A szülők vigyáztak. Az idő elrepült. Egon észre sem vette, hogy amikor fölsegíti a hóból a fölbukfencezett kis nőt, milyen görcsösen kapaszkodik belé a csontpirosra fagyott kezecske.

A kicsikék vihogtak körülötte. Az idősebb lányok megnézték, aztán kikapcsolták. Nem volt »rezon« törődni vele. Különben is megvoltak a hazulról hozott, társasági ügyeik. Vagy »egyenrangú« flörtjeik születtek fönt a fürdőn. Ezeknek az óvatos, felnőtt lányoknak olyan volt a naptól, hókisugárzástól barnára sült szőke fiú, mint egy indián, aki fehér emberek expedícióját vezeti az Északi Sarkon. Csudálták, hogy repül a havon hyckori fából készült síjével. De azon túl? - Nem igen van regényesség azokban a lányokban, akik télen sportolni járnak a havasok közé.

Az asszonyokban pedig nem volt semmi társadalmi bátorság. Igen, ha a fiú minden előzmény nélkül be merne surranni éjjel a szobájukba. Ha odaadhatnák neki magukat úgy, hogy reggelre el legyen mosva az egész esemény emléke. »Ha megkap és elhagy, akkor igen. De mit csinálok vele, ha megkap és nem hagy el? Odaüljek vele a kirakatba? Ezzel a fiatal tenyészbikával? A trénerrel? Hogy megmosolyogjanak és elvigyék a hírem? És az uram és Alfréd, aki már négy esztendeje udvarol?! És egyáltalán egészséges-e ez a fiú?... És diszkrét-e?...« A siker magja itt is el volt vetve, de nem csírázhatott ki a körülmények miatt. Különben is Egon ügyetlen volt. Túlságosan tisztelte a »gazdagok« világát. Két egyetemi félévével, koldússorsának, félbemaradt életének képtelenségei között, az egész napi sí-oktatástól holtrafáradva vette föl este a szmókingját. A fukar prágai igazgató megkövetelte tőle, hogy táncoljon:

- Brett úr, maga olyan lusta, mint a lajhár! Nem látja ott a sarokban, a Glück-lány egész este ül. Menjen oda. Vigye táncolni.

És Egon, becsületes kutyaarcán engedelmes mosollyal odament a sarokba. Összeütötte a bokáját. Meghajolt. A dereka fájt, enyhe izomláza volt. A lány pedig, aki délután háromtól hatig aludt, fölállt, a vállára tette a kezét és a parkettre siklott vele, olyan arccal, mint aki tudja jól és meg is akarja mutatni mindenkinek, hogy akivel táncol, csak dzsigoló.

Olga más volt, mint ezek a »téli« nők. Valahogyan közelebb van hozzája. És milyen pikáns, milyen izgató. A fiú a chypre párájával együtt megérezte a lány izgalmát is, amely feléje áradt.

Táncközben megszorította a kezét; a fülébe súgta könyörgőn:

- Maradjon itt, amilyen soká csak itt maradhat!

Két álomszerűen boldog hét következett. Először a randevúk délelőtt, a tetőn. Még jólesett, hogy ott volt harmadiknak Dolly. A fojtás, a pezsgődugó, amely alól kitör a hab. Aztán ebéd után egy kis séta. Csak félóra a legközelebbi erdei úton, a fenyvesek zöld csipkéi között. Végül pedig az este. Az édes, hosszú este. Éjfélig, éjfélutánig, néha kettőig. Az üres hallban, vagy a szalónban, ahol csak egy villanykörte égett. Ha valaki látta volna őket a homálybavesző márványfalak síkjai, a bútorok selymének és aranyozásának tompa csillogása közepett, ahogy egymáshoz hajolva, halkan suttogtak, nem képzelhette volna mögéjük szegényes életútjukat.

Amint ez ilyenkor történni szokott, nagyon lassan haladtak. Végül is Olga tette az első bátrabb mozdulatot:

- Mutassa a tenyerét!

És megfogta a fiú csuklóját, könnyű ujjaival érintette kemény tenyerét:

- Ez a karrier vonala, ez az élet vonala. Óriási, milyen erős karrier-vonala van!

A fiú keserűen mosolygott:

- Hát tudja, kérem, ha valaki mondja, azt még elhiszem, hogy kilencven évig élek, mert »unberufen«, igazán nincsen semmi bajom. De a karriervonalamat ne is említse. Magának fogalma sincs róla, Olga, hogy én hogy eszem magamat, amikor a jövőmre gondolok. Mert mi lehet belőlem itten? Pedig egyáltalán nem tudok ebből a verkliből megszabadulni!...

Olga még mindig fogta a fiú kezét. Most megszorította:

- Meg kell próbálni. Jöjjön Pestre!

Egon lemondóan bámulta a szőnyeg figuráit. Sóhajtott:

- Akkor már inkább Pozsonyba. Ott vannak a bátyáim. Odavaló vagyok.

A lány arra gondolt, hogy milyen messze van tőle Pozsony. Minden meggyőződés nélkül nyugodott belé:

- Hát akkor Pozsonyba. Ott is teremthet magának exisztenciát valaki, aki szeret dolgozni!

A fiú fölkapta a fejét, teljes, töredelmes, belső őszinteséggel mondta:

- Igen ám, de én nem szeretek és nem is tudok dolgozni! - panaszos hangsúllyal tette hozzá. - Egészen elromlottam ezen a vacak helyen!...

Olga halkan nevetett:

- Jaj de kedves! - és mintha kisgyerek lenne, megsimogatta Egon arcát.

A fiú megfogta a lány könyökét, fölemelte a fotőjből, mint a pelyhet, magához ölelte egy pillanatra, aztán zavartan elengedte:

- Vigyázzon kérem. Mert én már úgyis alig tudom tartani magamat...

Olga körülnézett. Sehol senki. A portás, valahol kint a recepcióban, messzi tőlük, biztosan keresztrejtvényt fejt az asztalánál. Közelebb lépett Egonhoz és ahogy a moziban látta, a két karját lágyan a fiú nyaka köré fonta. Halkan suttogta:

- Nem bánok semmit. Azt sem bánom, ha meg kell halnom ebben a percben...

Másnap, a rendes heti viziten a kopasz tanár újra átvilágította és kikopogtatta Olgát:

- Gratulálok a konstituciójához, kisasszony. Remekül megy minden. Mennyi mostanában a láza? Lent vagyunk harminchéten? Csak egy kicsit híznia kellene még. Várjon, próbáljunk néhány injekciót.

Olga nem tudott odanézni, amikor a doktor a karjába szúrt a tűvel. Elfordította a fejét. És a pillantása a fali naptárra esett. Nézte a nagy piros dátumot: december 10. - Körülbelül egy hónapja volt már Fenyőháton. Olyasfélét érzett, mint a harmincadik születésnapján egy asszony. Innen már kezd lefelé menni. Hogy fogy az idő. Már csak egy hónap. Talán nem is egészen annyi. Milyen napra esik elseje? Szombatonként teszik be a heti számlát a fachjába, lent a portásnál...

December tizenötödikén néhány új vendég érkezett. Ezek már »egészségesek« voltak. Sportolni jöttek. Egy hete havazott. Puha, nagy hó volt mindenütt a hegyoldalon:

- Még egy kicsit »poros« a hó, de három nap mulva kifogástalan lesz a pálya! - mondta a titkár Egonnak, aki komolyan bólintott. »Igen, az idén korrekt időben megjött a tél.«

Az új vendégeket még nem lehetett látni. Olga csak elegáns, nagy hajóbőröndjeiket nézhette meg hátul a teherliftnél.

- Zulczerék! - magyarázta este Egon. - Valami igazgató. Egy házaspár, meg két lány. Ma még a szobájukban vacsoráztak. Tavaly is itt voltak. Hat éve látom őket minden szezónban.

Másnap, harmadnap megint érkezett egy csomó ember. A ház megtelt zajjal, telefonálással, zongorázással. A bazárból feljött a kisasszony, kinyitotta a hotel folyosóján piperecikkekkel, emléktárgyakkal, kötött kesztyükkel, sálakkal, fülvédőkkel és levelezőlapokkal zsúfolt fióküzletét.

Hemzsegett minden. A személyzet száma mintha megduplázódott volna. A zene hangosabb lett. Az étteremben ötven asztalnál terítettek.

Olga megint azt a zavart érezte, amely akkor fogta el, amikor megérkezett. Eddig jóformán ő volt az egyetlen fiatal nő a házban. Most egyszerre harminc ellenfele született. Húszéves, kurtahajú lányok, akik délben havas bakancsban, kacér nadrágban, szélcsípte arccal, mint a csikók rontottak be a forgó üvegajtón át a külső, havas világból. Érett, szép nők mezítelen háttal, estének öltözve vonultak végig vacsoránál az étteremben, parfőmjük illata betöltötte a levegőt.

Egon nappal nem volt látható. Reggel korcsolyázni tanított. Délben sí-órákat adott, délután a ródlipályán járt. Ötkor a tangó-teánál táncolt. És este a tónus kedvéért szmókingba öltözött ő is, mint a többi gavallér.

Olga ki volt közösítve ebből az életből. Nem ismert senkit a naponként érkező új társaságokból, ahogy egyre és egyre többen jöttek, zajjal, gőggel, vidáman és követelően. Elfoglalva minden kis zugát az óriási épületnek, amely egy héttel előbb még olyan volt, mint valami paradicsomi búvóhely.

Odakint a hotel falához hajlott sítalpak, hosszú kerekes botok voltak támasztva. Olga irigyen nézte a drága sporteszközöket. Neki nem volt ezekhez a játékokhoz való ruhája.

És még csak vissza sem vonulhatott egészen, régi, magányos életéhez. Ebédnél és vacsoránál zavartan érezte magán a nők röntgen tekintetét. A ruhája, a cipője, a harisnyája! »Ki vagy? Mi jogon vagy itt?!« kérdezték a kifestett, kíváncsi szemek. Az asztalát, amely eddig a sarokban volt, a főpincér önhatalmúlag középre nyomta, rosszabb helyre. »Őnagysága meg fog bocsátani, de Hammerstein úr még augusztusban lefoglalta ezt a sarkot...«

Rettentő volt az első »igazi« nap. A szezón első, igazi, zsúfolt, hemzsegő, zajos, nagy napja.

Pedig nemcsak nők voltak. Voltak férfiak is. Karcsú kölykök, szvetterben. Cvikkeres vezérigazgatók, knikerbokerben. Gazdag »telelők«. Kártyások és táncolok. Jött egy magas férfi, ugyanazzal a keleties, májszín arccal, mint a szépcipőjű direktor. A lány borzadva érezte magán horgas nézését.

Este tízkor Egon bement hozzá az írószobába:

- Ne haragudjon, édes. Ez a kenyerem. Az Isten áldja meg, jöjjön le kicsit a bárba. Nekem muszáj ezekkel a dögökkel táncolni.

Olga lement és nehéz szívvel rendelt egy csokoládéflipet. Egyedül ült egy kis asztalnál. Ez megalázó volt a zajos, nagy, nevető társaságok közt, amelyek egyetlen, ellenséges táborrá folytak össze szeme előtt.

A fiú szabályos időközönként odament hozzá, táncolni vitte. Tánc közben suttogott a fülébe:

- »Nem létezik«, hogy ettől a bandától egyedül tudjunk maradni. Ezek hajnalig lent ülnek, kártyáznak. Nézze, nálam van az irodakulcs. Én tizenkettőkor bemegyek az irodába. Tíz perc mulva jöjjön utánam...

Innen kezdve az irodában találkoztak éjjelenként. Az iroda kicsi volt. Nem volt benne más, csak a Wertheim-szekrény, két íróasztal és három tonetszék.

- A fene egye meg, ami azt illeti, elég kényelmetlen ez a hely. Legalább volna benne egy díván! - mondta a fiú a fületövét vakarva.

Olga komolyan nézett rá.

- Meghívnám, hogy szívjon el egy cigarettát, nálam, a szobámban. De egész éjjel járkálnak a folyosón. És a falak is olyan vékonyak, hogy a fogkefesercegést is hallom, amikor a fogát mossa a szomszédom.

Egon két másodpercig gondolkodott, aztán becsületesen mondta:

- Ne csináljuk. Ráfizethetne.

A lány megsimogatta hálás pillantásával:

- Milyen jó fiú maga, Egon!

Hanem, ha két ember szereti egymást, nem nyugodhatnak belé, hogy ne találkozzanak négyszemközt. A fiú elmagyarázta, hogy ő az első emeleten lakik, az »északi« oldalon, amerre nincsenek is rendes szobák. Egy kis lyukban, az office és a liftkamra között. Se balra, se jobbra senki. Hozzá nyugodtan be lehet menni. Az ajtaja dupla, egy hang sem szűrődik ki a folyosóra.

Olga néhány napig rettenetesnek találta a gondolatot, hogy éjszakának idején, belopódzon egy férfi szobájába.

De végül minden szemérmén és gyávaságán győzedelmeskedett valami lebírhatatlan érzés. És karácsony hetének egyik éjszakáján, két óra körül, a szoknyáját összefogva, lábujjhegyen, izgatottan és leskelődve, akár a gyík, besurrant a fiúhoz.

A szoba kicsiny volt. Rózsaszín félhomály enyhítette szegénységét. Egon piros fluszpapírból csinált ernyőt tett az éjjeliszekrényen álló villanylámpára. Díván nem volt sehol, az ágyra kellett ülni mindkettőjüknek.

- Igazi proliszoba, mi?... - viccelődött a fiú - ha fésülködöm, beleverem a könyökömet a falba.

Először voltak egyedül becsukott ajtajú szobában, ahol olyan bútordarab is akadt, amelyen le lehet feküdni esetleg.

Csókolództak. Majd később, Egon egy felhevültebb ölelésére, harmincezer év gyakorlata ez, a lány védekezőn maga elé tartotta kezét.

A fiú zavartan elengedte:

- Ne haragudjon, drágám, hogy ilyen ökörséget kérdezek... Szűz maga?

Olga néhány pillanatig hallgatott. Nem gondolkozott, ez sok. Csak hasonlít a gondolkozáshoz az az érzésállapot, ahogy szívébe és szájába gyűlt egy másodperc alatt elmult életének minden íze. Hát mondhatná tiszta lelkiismerettel azt, hogy ártatlan?

Elöntötte a szégyen, aztán dacos tagadással megrázta a fejét.

Olyan óra következett, amely teli volt durva meglepetéssel. A fiú kapkodott, ügyetlenkedett. Ádáz türelmetlenkedés, félelem, kíváncsiság, utálat, sőt az éles testi fájdalom által okozott gyűlölethullámok tették felejthetetlenné ezt az órát Olga előtt.

Mégis, amikor mindennek vége volt, hála, szinte gyöngédség fogta el a fiú iránt.

Egon kétségbe volt esve, meg volt illetődve:

- Miket mesélt maga nekem? Miért nem mondta?!...

Olga majdnem nevetett, hogy még neki kell vigasztalni a fiút, akiben nem volt semmi »modernség«. Látszott rajta, azt képzeli, hogy most »tönkretett egy nőt«.

Olga tréfás barackot nyomott a fejebúbjára. Aztán kinyitotta az ajtót, leselkedett a résen. A folyosó üres volt, kisurrant.

Hat emeletet kellett mászni. Úgy képzelte, hogy mindenki őt figyeli. Nem is mert rágondolni, hogy csöngethetne a liftnek. A háta fájt, a dereka fájt, a térde reszketett, a vergődése közben megkarmolta a saját arcát. Olyasvalami történt vele, ami a nővel csak egyetlenegyszer történhet életében. És mégis, nyoma sem volt benne annak a megalázott érzésnek, amely szinte az öngyilkosság határáig kergette, valahányszor randevúja volt Pesten az igazgatóval. Nem sajnált semmit. Nem volt szomorú. Betöltötte minden porcikáját az egészséges igazság, hogy emberi hajlamai szerint, a természet parancsára cselekedett. Valami hiányzott belőle. Mint egy nagy foghúzás után, gyógyultan zsibongott friss sebe. És nem kellett sok idő hozzá, hogy a viharos óra emlékei, megszelidülve, vonzón, kívánatosan ismétlődjenek előtte. A szerelem volna ez? Fantasztikus. Hiszen meg tudna érte halni talán. Leugrani egy intésére az épület tetejéről, de bizonyos, hogy nagyon nehezére esne, talán nem is tenné meg, hogy lemenjen másnap is a bárba a fiú kedvéért. Húsz korona egy flip. Magyarra fordítva több három pengőnél. Sok. A feszes, kis, fekete, műbőr pénztárcában már felváltás előtt állott a második százas.

A szobájába érve csorgatni kezdte a csapokat. Tetőtől talpig megmosdott a jéghideg, havasi vízben. Az arcát gondosan bekente cold-krémmel. A fáradtságtól, mintha hangyák mászkáltak volna a tagjaiban. Aztán hirtelen az eszébe jutott valami. Most bizonyosan nagy láza lehet »az« után az eset után. Szájába tette a hőmérőt. Mindössze harminchat nyolc volt. Ez megnyugtatta, hiszen már súlyos lelkifurdalásai voltak, hogy annyira elhanyagolja a kúráját. Mert akármilyen szorgalmasan »ligézett« nappal, azt be kellett vallania önmaga előtt, hogy az utóbbi időben az estéi igazán nem voltak szanatóriumba valók.

Másnap reggel, - az ágyba kapta a reggelijét - a »komplett« tálcára a kakaó, a vaj, a dzsem, a tojás és sonka mellé két levél volt odakészítve. Két pesti levél. Az egyiken megismerte Irén írását, a másikat a bankból küldte valaki. Rajta volt a borítékon a bank cégjelzése.

Először ezt a másodikat bontotta fel.

Bubi írt. Milyen csacska »jampec«-stílusa van. Pesten nincs hó. Ehelyett az eső esik. A korcsolyapálya »fiatal«. A bankban leépítések vannak. Eddig nyolc-tíz nőt építettek le és ugyanannyi fiút. A régi munkaerők közül pedig nyugalomba küldték ezt, meg ezt, meg ezt. Mit szól hozzá Olga, az »Elnököt« is valószínűleg menesztik? Legalább is beszélnek róla. Óriási, hogy fog kinézni az egész bank újév után...

Nem volt a levélben semmi határozott figyelmeztetés, hogy »mi van veled? Jól tennéd, ha hazajönnél, itthon fő valami rossz a fazékban!« De a sorok között jól meg lehetett sejteni ezt az aggodalmas tanácsot.

Olga eddig is érezte, hogy már csak két hete van hátra a szabadságból. Ha az órára nézett, akkor is arra gondolt, hogy fogy az idő. A kincse. És most itt volt a szerencsétlenség, egészen közel. Holnap, holnapután. Negyvennyolc óra mulva.

Ahogy a másik levél után nyult, máris csuklójában és ujjaiban érezte azt a fáradtságot, amely az írógép előtt fogta el, hosszú, megerőltetett tempójú munkarohamok után.

Irénnek szép, lila levélpapírja volt. Domború, sötétlila, nyomtatott monogrammal. A szegény, pedáns nők fényűzése ez.

Igy kezdődött a levele:

»Édes Olgám!«

Megírta, hogy szombaton volt a Fürdő-utcában, - ott van az Excelsior pesti irodája - kifizette az orvos-számlát. A számla váratlanul több lett, mint amennyit várt. Például az arzénoltások. És felszámítottak mindent, őrült drágán. Két röntgenátvilágítás, a sveszternek a keresztkötésekért... A világért se vegye Olga nyugtalanításnak, a fő, hogy meggyógyuljon. De mégis muszáj megírni, hogy a készpénz elfogyott. Most arról van szó: a levél dátuma kedd, Irén kifizette szombatig a panziót. Az pár nappal kevesebb, mint a nyolc hét, amennyit terveztek. De ha nincs egészen jól, semmiesetre se jöjjön haza, hanem sürgönyözzön, mert akkor pénzt kell szerezni. Majd ő szerez. Olga legyen csak nyugodtan, mert ő... itt néhány vékonyerű, kétségbeesett mód leírása következett, ahogyan pénzt szerezhet egy öregedő, magányos leány, akinek nincs egyebe, mint szerény munkahelye és egy parányi lakás, részletfizetésre vett »saját« bútorokkal.

Olgát túlhirtelen, túlságosan válságos időben ütötte fejbe a valóság. Nem volt ereje felkelni, pedig gyönyörűen sütött odakint a nap. Mozdulatlanul feküdt a higiénikus ágyban, a fehérre zománcozott kis hajókabinban, amelyet néhány hazulról hozott színes kendő és párna, pár szál virág segítségével női ügyessége olyan lakályossá varázsolt.

Hát ezt most mind itt kell hagyni. Ezüst pelyheket, kék eget, havasi levegőt. A pompát és a kényelmet, a kamarazenét, amely valcereket játszott a citromfelfujthoz ebéd alatt... És itt kell hagyni Egont!

Olga csak most kezdte igazán érezni, mennyire tetszik neki a fiú. Visszaemlékezett minden érintésére. Az izmaira, a lehelletére, a diadalmas, kis férfias asztrakánra, amely barna mellén göndörödött. Tetszik neki? Nem tetszik. Szereti. Lehetetlen nélküle élni.

Az ilyen állapotban nem tud az ember sírni. Olga sem sírt, pedig érzékeny volt, szomorú képnél mindjárt könnyezni kezdett a moziban.

Csak nagy fáradtságot és szomorúságot érzett. Végre mégis felment a tetőterraszra, lefeküdt Dolly mellé. Irigyelte a kislányt, az ő »fifty-fifty sanszával«. Milyen jókedvű. Nincs más dolga, mint hogy ápolja magát. Most is milyen vidáman fekszik a szikrázó napsütésben, sárga pápaszemmel az orrán.

Hogy mit fog válaszolni a levelekre? Eltette a dolgot estére. Addig majd gondolkozik. De nem tudta összeszedni az eszét. A bank és Irén és Egon! Mégis csak a fiú került mindenek fölé. Ó! A valóságnál is nyomasztóbb fájdalmat okozott a gyanú, hogy Egon titokban örülni fog, ha megmondja neki, hogy elmegy...

Dolly felült a pihenőszéken, feléje fordult élénken és csodálkozóan:

- Mondja angyal, mi van magával? Most látom csak, hogy nem is takarózott be rendesen. Ez a nap süt, de nem melegít. Agyon fogja hűteni magát!

Csakugyan! Olga is most vette észre, hogy elfelejtkezett a plédekről. A napfényes, de csikorgóan hideg decemberi délelőttön úgy feküdt, betakaratlan. A terrasz párkányán apró jégcsapok csillogtak. Ő nem érezte a hideget. Pedig úgy átfázott már, hogy be sem tudta hajlítani csonttá fagyott, kesztyűtlen ujjait.

Amikor ebédhez kongattak, lement. Egon sehol. A titkár alattomos rosszindulattal világosította fel, hogy Egon kora reggel elment a lengyel határ felé, talán át is mennek Zakopanjéba. Egész nagy kirándulócsoportot vezet. Lehet, hogy estére megjön, de inkább csak holnapra várják.

Olga nem számított olyasmire, hogy az »éjszakájuk« után a fiú majd virágcsokorral fogja várni reggel a hallban. De az mégis kegyetlenül fájt, hogy így ment el, szó nélkül, búcsú nélkül, huszonnégy órára, esetleg két egész, hosszú napra.

Legalább üzent volna, vagy hagyott volna a portásnál egy rövid levelet. Csak egy sort csupán. Elég lett volna két gyengéd szó: gondolok Rád!

Hogy diszkrécióból nem tette? Olga is ezzel mentegette magában a fiút. De volt benne valami egyensúlyérzék, amely azt súgta: hogy az igazi szenvedély ebben az esetben fütyült volna minden diszkrécióra.

Van néha olyan hangulatban az ember, hogy nincs ereje semmiféle cselekedethez. Csak úgy teng, leng, lézeng a világban. Akaratnélküli szalmaszál a víz sodrán. Olga is így volt valahogyan. Arra sem volt ereje, hogy fölmenjen a terraszra és kifeküdjön alkonyatig a napra. Kószált a földszinti folyosón. Vállára vette vatelines, pesti télikabátját, kiállt a hotel ajtaja elé. Tízszer is megnézte a barométeren, hány fok hideg van? Aztán bement a szalonba, nézegette a francia és angol képeslapokat. Végül lekönyökölt a bazár üvegpolcára:

- Hogy ez a tátrafüredi pohár, kisasszony? Hát ez az üveg levélnehezék? Hogy tették ebbe belé? - Mintha jégbe lenne fagyasztva - ezt a havasi gyopárt?

A bubihajú elárusítólány ismerte már, mit jelent az ilyen válogatás. Ajándék lesz ez a holmi. Hazakészül a vevő.

Olyan hangon kérdezte, mintha nagyon sajnálná Olgát, mintha rá akarná beszélni, hogy maradjon még egy kicsit:

- Utazni tetszik? Már? Hiszen még csak most kezdődött a szezón.

Olga kényszeredett mosollyal felelte:

- Régen itt vagyok már. Hónapok óta. Nem szeretem az ilyen nagy rumlit.

A nehéz köd, amely benne volt, alakot kezdett kapni lassan. A bank, a munkája. A taposómalom a mindennapi kenyérért. És halkan, mint egy mókus, megjelent előtte Irén. Szerette volna látni a valóságban is. A hangját hallani. Vagy inkább beszélni neki. Otthon. Összebujva a kalotaszegi pamlagon, amikor a nap irgalmasabbik része jön, az éjjel.

Írjon neki; szerezzen pénzt, mert itt akarna maradni még? Isten mentsen! Szinte sikoltva tiltakozott benne az érzés: Isten mentsen! Ez is sok volt! Elég volt. Olga a végére jutott annak, amennyi áldozatot el mert fogadni a nénjétől. Hiszen így hálálja meg! »Ezt« csinálja, ahelyett, hogy a »drága pénzéért« tisztességesen feküdne fönt a terraszon.

Este nyolc előtt váratlanul megérkezett Egon, az egész zajos, holtrafáradt, de vidám, havas, jeges, csapzott és pirosra fujt kirándulótársasággal.

Olga még mindig lent ült a folyosón, a recepció és a bazár között. A kezében selyempapírba csomagolt kis skatulya. Az üvegbe fagyasztott havasi gyopár. Ötkoronás fenyőháti emlék Irénnek.

Egon odament hozzá, fagyott kezét dörzsölte, szeges bakancsáról olvadt a hó. Csöppet sem volt csinos. Arca sötétlila a hidegtől, a szája vértelenül fehér. Nyilván nem érezte, hogy szemrehányás illeti meg. Jókedvűen nézett a lányra:

- Képzelje, Olga! Reggel hétkor fölvertek. El kellett ezeket vinnem. Zakopanjéba akartak menni. Muszáj volt. Ezek a legjobb vendégek. Gyalog mentünk Podhorszky Csizig, mögöttünk jöttek a szánkák. Ott egyszerre rémes kezdett lenni nekem, hogy egész nap ne lássam magát. Erre beléjük meséltem, hogy ne menjünk neki a gerincnek, vihart mutat az órámon a barométer. Ezek mind lusták; hát jó, ne menjünk. Menjünk csak Kékpatakig. Hát addig mentünk. Megjegyzem, az is világrekord ennyi idő alatt. Majd leszakad a lábam, mert én egy pillanatig sem ültem, visszafelé »jőringben« huzattam magam az egyik szánkával...

Olgában a gyötrelmes nap után meleg boldogság olvadt széjjel. A fiú szeme és hangja olyan őszinte volt, mint egy derék, nagy kutyáé, arcán a viszontlátás öröme csillogott. Még egy kicsit duzzogott:

- Írhatott volna egy sort. Azt hittem, elfelejtett!

Egon a mellére tette kiterpesztett tenyerét:

- Akartam. Becsületszavamra mondom, akartam. Csak nem mertem. Tudja, mit írjak? Olyan hülye vagyok, ki se tudtam volna találni, mit illik ilyenkor írni?!

Olga nevetett. Egy pillanatra mindent elfelejtett, csak arra gondolt, hogy a fiú becsapta az egész társaságot, mert vissza akart estére jönni, hozzá.

Nyolc óra mult. Az épületen végigzengett az első, vacsorához hívó gongütés. Néhány szmókingos úr és estélyi ruhás hölgy jelent meg a hall felé vezető folyosón.

Egon összecsapta a bokáját:

- Na most rohanok. Megfürdöm. Átöltözöm!... Tudja, ha egyedül lennénk, akkor sem merném megölelni. Olyan hideg vagyok, mint egy hóember. Biztosan náthát kapna tőlem... Mit szól, milyen az arcom? Megfagyott. Kopog, akár az üveg!...

Kezet csókolt. A lány érezte kezén a fiú jéghideg száját és orrát.

- Na menjen! Én is fel akarok öltözni. Egész nap így voltam, ebben a dzsemperben...

Megindultak egymás mellett a lift felé. A fiúnak hóillata volt, fenyőillata. Most már csinos lett újra, az arca színe abból a félelmes, ásványszerű, sötétlilából meleg-pirosra engedett. Mosolyogva súgta Olga fülébe:

- Most annak örülök, hogy amikor az első emeleten kimegyek a liftből, újra jogom lesz kezet csókolni magának!

Olgának volt egy egészen tisztességesen sikerült estélyi ruhája. Fehér chiffon ciré. Azt vette föl. Csinos volt. Az arcszíne jó, a haja, a keze gondosan ápolt. Mégis kellett rajta valahol valami áruló pontnak lenni, amelyen a többi nő észrevette, hogy nem fontos vele különösebben törődni. Körülötte párok képződtek, társaságok. Egész ismeretlen nők szólították meg egymást és rögtön kapcsolatokat találtak rokonságuk, foglalkozásuk, vagyonuk, régi ismerőseik révén. Olga kívül esett ezeken a fürdői barátkozásokon. Egyedül ült, egyedül járt-kelt egy kicsit megsértett arckifejezéssel. A kezében a retikülje, a levélpapírjai. Valami tárgy, ami úgy kellett neki a nagyobb biztonság kedvéért, mint a bot a sántáknak.

Leült a chiffon cirében a zene mellé. A dobos kivilágította a dobját és rámosolygott. Ettől elpirult. Még azt hihetik, hogy valami köze van a doboshoz. A pincér megkérdezte, hogy mit parancsol? Megint egy flipet kért. Szeretett volna rágyujtani. Csakhogy nem volt már cigarettája. És nem volt szíve hozzá, hogy vásároljon magának egy skatulya dritte szortét.

Egon megjelent. De nem ült le mellé. Csak odaállt az asztalához:

- Nekem muszáj ahhoz a társasághoz menni, ahol az a zöldruhás, pattanásos lány ül. Öt perc csak. Aztán jövök táncolni.

Olga észrevette, hogy a fiú kicsit gépszerűen mozog. Amikor fölkelt, hogy táncolni menjen, a térdére támasztotta a tenyerét, ahogy az öreg emberek szoktak fölállni. Szegény. Biztosan érzi a lábát. Sokat gyalogolt. Nincs is senki lent a bárban a többi kiránduló közül. Azok alusznak. Csak neki muszáj itt lenni. Ahogy ő maga mondta, »nem teheti meg a többi ismerősökkel, hogy ne foglalkozzon velük egész nap«.

Táncközben a fiú a fülébe súgta:

- Én most mindjárt eltűnök. Már mindenkinek meséltem, hogy milyen fáradt vagyok. Tíz perc mulva, vagy egy félóra mulva nyugodtan utánam jöhet maga is.

Olga nem felelt.

A fiú valamivel erősebben magához szorította:

- Ha nem jön, azt hiszem, hogy haragszik és nem fogok aludni egész éjjel!

Olga úgy érezte, hogy kéretni illik magát:

- Maga ma fáradt!

Egon tiltakozott.

- Persze, hogy fáradt vagyok táncolni, vagy ücsörögni! De leülni? Drágám, mondja már, hogy igen. Mindjárt vége lesz a zenének, nem tudunk többet beszélni.

Olga egy kicsit bólintott. Fölnézett a táncosa kimerült arcába:

- Jól van. Szóval fél óra mulva.

Nézte, hogy megy el a fiú. Látta, hogy a bárpultnál még megáll és mint aki halálosan szomjas, benyakal két nagy pohár szódavizet.

Hívta a pincért; fizetni. A flip megint húsz korona volt. Nem adott borravalót. A nők komolyan veszik a százalékrendszert, hogy a borravaló benne van az árakban. Különben is a második százas törmelékénél tartott már. És tíz perccel a szerelmes találkozó előtt azon gondolkodott; mi volna, ha nem maradna itt szombatig? Szombatig a penzió ki van fizetve, biztosan visszatérítenék a különbözetet, ha elutazna már pénteken. Pénteken. Azaz holnap! Ma csütörtök este van. Az utolsó együttlét a fiúval. Már csak azért is be kell menni hozzá, hogy elbúcsúzzanak. Vajjon mit fog mondani? Megpróbálja-e marasztalni majd? Milyen jól esne, ha marasztalná! Halványan arra is gondolt: hogy remek volna itt lenni még két-három napig, aztán leugorhatna valamelyik szakadékba, abba a nagyba, amelyiknek a mélyén a vízesés porlik fehéren. Vagy venne a patikában veronált - van receptje - bevenné az egész tubust... De mégsem. Szegény Irén. És micsoda kapkodás lenne itt. Mit szólna Egon? Azonkívül valami baja támadhatna belőle. A pletykák...

A fél óra elmult. Pedánsan összeszedte apró holmijait. Felállt. És fehér chiffon ciré ruhájában, az arcán azzal a bizonyos sértődött, gőgös és hideg kifejezéssel kiment a bárból.

Az emeleti folyosó üres volt. Egon szobája előtt a kampóra ki volt akasztva szvetterje, drapszín sportnadrágja, a küszöbön ott a bőrfűzős, szeges bakancspár.

Olga óvatosan lenyomta a kilincset. Az ajtó kinyilt. Besurrant.

A szobában csönd volt. Az olcsó fluszpapiron átszűrődő, rózsaszín félhomály. Az első pillanatban szinte üresnek tünt a szoba. Aztán Olga meglátta a fiút.

Egon az ágyon feküdt, teljesen felöltözve. A szmóking plasztronja fölhólyagosodott a mellén, a nyakkendője félrecsúszott. A cipőjét nem vetette le, pedig neki is nagyon rendes természete volt. Érezni lehetett rajta, hogy úgy dőlt végig az ágyon, mint egy halálosan kifáradt állat.

Friss kölnivíz szag volt a szobácskában. A kölnivizes üveg az asztalon volt, kinyitva, a dugója mellette. Egon biztosan bedörzsölte az otkolonnal a homlokát, hogy elűzze az álmosságot. És már annyi ereje sem volt, hogy megint bedugaszolja az üveget. Lefeküdt. Nem tudta ébren bevárni a lányt. Elaludt.

Milyen mély álma van.

Persze, hiszen alig pihen éjszakánként. És most még hozzá a tegnapi éjjel, meg utána a fárasztó kirándulás. Nem csuda. Szegény.

A fiú mozdulatlanul aludt, rezzenés nélkül, akár a kő. A lélekzése sem hallatszott. A szája két szögletében - mint az epileptikusoknak - gombostűfejnyi kis hab, a halálos fáradtság tajtékja.

Olga a plasztronja fölé hajolt. A fiú úgy aludt, olyan volt a lélekzete, mintha mélyen, bent a mellében, hosszú sóhajok követnék egymást. A lány könnyedén megcsókolta a szemét. Erre hunyorított, de nem ébredt föl. Megérintette a kezefejét. Meg se moccant. Egon nagyon erős, edzett legény volt, de nincs az a fizikum, amely bizonyos határon túl föl ne adná a versenyt.

Olgát mély szánalom fogta él. Egész lelkével átérezte a fiú hajszolt sorsát. Hogy pazarolja erejét, ügyességét és kedvességét, krajcárokért. De hátha ennek sincs ára, mit kell csinálni az embernek, hogy pénze legyen? Egyszerűen el kell venni, rá kell menni, arra kell építeni az egész életet tekintet nélkül minden egyébre?

Olga elég hosszú ideig, talán tíz percig állt az ágy mellett. Nézte az alvót. Lelketlenség volna felkölteni. Jobb neki így. Most is és a jövőben is.

Megigazította a feje alatt a párnát. A fiú változtatott a szuszogási ritmusán, de nem ébredt föl. Kifűzte és lehúzta a cipőjét. Egon mindkét lábán, a hüvelyknél, nagy lyuk volt a harisnyán. A nyakán is szerette volna kigombolni a gallért. De az már túlságosan nagy vállalkozásnak tetszett előtte. Nem merte. Csak aludjék. Körülnézett. Meglátta a kis kölnivizes üveget. Jaj, még ki fog szállni a szaga! Takarékosan bedugaszolta. Mégegyszer megnézte a fiút. Megcsókolta. Aztán elcsettentette a kis villanyt és kisuhant a sötét szobából.

A folyosó véletlenül teli volt emberrel, akik a szobájuk felé igyekeztek. Egy szőke lány, bársony rózsával a vállán - nyilván tudta, ki lakik abban a rongy, kis északi szobában, ahonnan Olga kijött, - kíváncsian, gúnyosan, irígyen nézte végig.

De Olga most már nem törődött az ilyen kis dolgokkal. Odament a liftajtóhoz. Csöngetett. - És ha meglátják? - Bárcsak megölnék.

A doktor valósággal dühbe jött, amikor Olga megmondta, hogy búcsúzni akar, mert még a délutáni villamossal lemegy Poprádra. Haza kell utaznia.

Nem túlságosan sokat foglalkozott vele. A lány esete egyszerű volt, világos. Emlékezett az adataira. Most megy el, a gyógyulás küszöbén. Vissza a télbe, a megbízhatatlan, nagyvárosi tavaszba, a füstbe, porba, az újratámadó gonosz lázakba. Ez butaság, hisztéria. Ez a lány is elvesztette az idegét. Mennyien vannak így, hogy egyszerre csak lerúgják a plédjüket és felülnek a heverőszéken. És nem lehet őket visszafektetni, pedig még »nincsenek készen«. Mintha egy csirke követelné, hogy félig megsülve vegyék ki a tepsiből.

Valami hosszadalmas idegkúrához nem volt sem kedve, sem ideje a doktornak. Rövid úton meg akarta ijeszteni a lányt:

- Tiszta őrültség, amit csinál, édes kisasszony. Most nyomtuk csak le harminchét alá. Még nyolc hét, tíz hét, vagy mondjuk, három hónap... és félig-meddig felelni lehetne magáért. Így pedig...! Tudja, hogy ez mit jelent? Milyen veszélyes? Nem is veszélyes! Rá fog menni!

Ha Olgában van valami szociális ingerültség, így felelhetett volna:

- Hát akkor rá fogok menni! És ha tíz pengőn múlik az életem, meg fogok halni. Mert nem bírom tovább. Két hét mulva, szombaton betenné a pincér a számlámat az asztalomra. Ez erősebb, mint az élet és a halál... A maguk kis formaságai...

De Olga nem érzett a maga oldalán semmiféle jogot. Teli volt lelkifurdalással, hogy nem viselkedett »tisztességesen«. Hogy néz majd Irén szemébe? - Hallgatott. Kifogást keresett, ami mögé elrejtheti az igazságot, amelyet röstelnivalónak talált:

- Muszáj hazamenni. Családi dolgok miatt nem tudok tovább maradni... - dadogta elpirulva.

A kopasz tanár legyintett, agyonmosott, száraz nagy kezével, mint aki már ismeri mi fán teremnek ezek a »családi dolgok«:

- Hát mit csináljak, ha ilyen makacs? Hanem ha ennyire únja már a hegyeket, legalább menjen le kicsit a tengerre.

Olga még mélyebben elpirult, majdnem szélhámosságnak érezte, amit csinál, mégis megkérdezte:

- A tenger is jó ilyenkor?

- A maga esetében igen! - válaszolta a doktor és búcsúzóul kezet fogott a lánnyal, aki már útnak volt öltözve, abba a ruhába, amelyikben megérkezett.

A titkár csakugyan visszatérítette a két félnapot. Fontos volt. A borravalók miatt. Meg aztán az útra is kell néhány korona. Hátha megszomjazik. Meg a hordárok, meg a taxi Pesten, meg a sürgöny Irénnek.

Hallotta a recepcióban, hogy a szobácskáját egy elsőemeleti vendéghölgy komornájának adták oda. Már föl sem mehet többet, most takarítják és fertőtlenítik utána a fehérre zománcozott kis hajókabint.

Már reggel bepakkolt. Dolly, a kis prágai lány élt az alkalommal, hogy a kúráját valami ürügy alatt félbeszakíthatja és lejött a tetőről búcsúzni.

A szolgák lehozták a teherliften a málháját. A sárga necesszert és a feszesre pakkolt vulkanizált papendekli táskát, amelyre példásan rá volt gombolva a bőrsarkos, zöldvászon köpenyeg. A táska füle mégis csak papír volt, elszakadt és a hibát spárgával javította ki a londiner. Ez a spárga nagyon csúnyát mutatott, szegényeset. Olga messzi állt a táskától. Minek lássák, hogy összetartozik vele?

Egon az utolsó pillanatban került elő, véletlenül. A havas úton jött piros szvetterben. Beforgott az üvegajtón a hallba.

Meglátta a lányt, úti dresszben. Odament hozzá:

- Mi az? Kirándul?

- Elutazom! - felelte Olga könnyednek szánt, de nagyon elsápadó mosollyal.

- Lehetetlenség! - tört ki a fiúból.

- Muszáj! - mondta a lány mereven és összeszorította a fogát, mert az orrában és a torkában csiklandozni kezdte a sírás.

- És éppen most! - kesergett Egon. - Tudja, mi jutott az eszembe? Beteget akartam jelenteni. Gondoltam, egész nap fekszem és alszom Maga is alszik. Egy hétig együtt lehettünk volna, minden éjjel, este tizenkettőtől reggel hatig!

- Szép magától! - mondta hűvösen Olga, pedig belül nagyon jólesett neki, amit hallott.

Mentek a havon keresztül, a hotel kapujától a miniatűr villamospályaudvarig.

A fiú kibontotta a nyakán a sált, hogy vágja a hideg:

- Nem szeret engem az Isten! Legalább menjünk ide a szaletli mögé egy percre. Adjon egy csókot!

A villamos reflektorja feltűnt messzi a havas hegyoldal pályatestén.

- Minek? - mondta Olga komolyan. - Sokkal könnyebb így! - Szertartásosan lehúzta kesztyűjét, hogy mezítelen kézzel búcsúzzon el Egontól.

- Írjon!

- Jöjjön le Pestre!

- Az én lemenéseim. Maga sokkal könnyebben jöhetne megint. Február végén már üres az egész ház.

- Jól van, visszajövök! - ígérte Olga. És most nem pirult el. Pedig ez igazán butaság volt. Hogyan jöhetne vissza? Honnan? Miből? Majd tíz év mulva talán, ha él még.

A villamosvezeték sisteregni kezdett. Zöld szikrák sercentek a dróton, ahogy a kocsi a parányi épület előtt megállt.

A szolga föltette a madzagos fülű koffert. A kis állomás teli volt. Zajos társaság ment le a villamossal Fenyőhátról Ófüredre, tombola volt és bál a Grand Hotelben.

Még volt egy kis idő. Nézték egymást. A hidegben látszott a lehelletük felhője.

A fiú könyörgött:

- Legalább lehelljen felém. Szeretném beszívni a páráját...

Jött a kalauz. Integetett, hogy itt az indulás.

Olgának az utolsó pillanatban eszébe jutott valami. Elővette feszes, kis tárcáját, kigombolta. Kivett egy pedánsan összehajtogatott húszkoronást. Odanyujtotta a pénzt Egonnak:

- Kérem szépen, legyen olyan jó, adja oda a lánynak az emeleten. Elfelejtettem borravalót adni neki...

A sok ember előtt nem lehetett érzelmeket mutatni. Kezetfogtak:

- Kezit csókolom! Kezit csókolom!

- Isten vele!

A villamos elindult.

Ötven méterig látszott a kékülő alkonyatban a fiú piros szvetterje, füles sapkája. Azon túl már csak az Excelsior hétemeletes, kivilágított ablaksora ragyogott, addig, amíg egy fordulónál a fenyvesek havas, zöld csipkéje mögött eltűnt az egész telep.

Olga hátratámaszkodott az ülésen. Behúnyta a szemét. Halálosan össze volt törve. Két összekulcsolt, kesztyűs kezét reménytelenül lebocsátotta az ölébe.

TARTALOM

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA