A TEGNAP

IRTA:
FESZTY ÁRPÁDNÉ

BUDAPEST
LÉGRÁDY NYOMDA ÉS KÖNYVKIADÓ R.-T. KIADÁSA.
1924.

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest: Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2022
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár Digitálistartalom-fejlesztési és -szolgáltatási Osztálya
ISBN 978-963-417-469-1 (online)
MEK-18696

TARTALOM
BEVEZETÉS.
GÁRDONYI.
JÓKAI PETŐFIÉKRŐL.
BALATONFÜREDI VIG ÉS SZOMORU MOZIFELVÉTELEK.
GYERMEKKOROM.
JÓKAI ALKONYA.
UTÓHANG.

BEVEZETÉS.
Első könyvemben büszkén kijelentettem: a második majd csak halálom után fog megjelenni.
Milyen naiv és elbizakodott voltam akkor!
Nem tudtam még: mi a nyomda, szedő, korrektura, az én rossz irásom - és főleg: micsoda őrült fáradság pokoli szarkalábjaimat rendbeszedni, általam elfelejtett fonalakat felvenni, kifelejtett szavakat megtalálni, félbehagyott mondatokat bevégezni stb.
No de mielőtt kibogozom, mi köze van a rossz irásomnak ahhoz, hogy a kimondott szavam forditottját csináljam, szeretném megköszönni az első könyvem olvasóinak, sajtónak és publikumnak, hogy olyan megértéssel fogadták.
Ez a legtöbb, amit remélhettem.
Megértették, hogy azt akarom: az igazság igazolja, sőt megköveteli az abszolut őszinteséget.
Az én alakjaim elég erősek a nappali világitáshoz.
Hibáik csak szinesebbekké, de nem kisebbekké teszik őket!
Gyülölöm a retusirozott fotografiákat.
Azt tartanám tiszteletlenségnek, ha cifrább ruhát akarnék rájuk oktrojálni, mint amilyent hordtak.
Ha azt gondolnám: igy nem vagytok elég nagyok! Majd én még nagyobb piedesztálra állitlak Benneteket!
Se azoknak, akikről irtam, se akikről irni fogok, erre szükségük nincsen...
*
Kezdjük azonban előlről, amiről itt beszélni akarok.
A Rákóczi-uton álltam egy bolt előtt.
Egyszerre csak megrántotta valaki a kabátom csücskét. Márkus Miksa, régi, jó barátunk.
„Üzenetet hozok Légrády Ottótól. Szeretne egy ciklus tárcasorozatot magától a lapja számára”.
Isten bizony, - megdobbant bennem az „irónő” szive...
Büszkén kosarat adtam ugyan, - nem lehet az életemben többé. De azért jól esett nagyon.
Hanem később mégis morfondirozni kezdtem.
Hát tényleg olyan lehetetlen volna az?
Nem tudnék én azon a bizonyos mémoire-on kivül még egy könyvre valót összekaparni az emlékezetemben?
Hátha!
És mi volna, ha abból a sokszor emlegetettből is kiollóznék egyes részeket? Olyanokat, ahol nem én vagyok a főszereplő. Mi volna?
Igy diskuráltam magammal - és végre kimondtam az igent.
(Kicsit bántott a lelkiismeret az Athenaeummal szemben; oly kedvesen bántak első gyermekemmel; de viszont ennek Légrády Ottó és Márkus Miksa a papái, mert az ő rábeszélésük hozta a világra.)
És azt éreztem, hogy nagy, nagy megkönnyebbülés száll meg.
Mert van abban az én mémoire-omban egy rész, egy szomoru, tragikus rész, - amit nagyon szerettem volna régen, még az életemben kiadni, csak nem találtam meg a formáját.
Egy olyan rész, ahol én passziv vagyok. Ahol az akciót más végzi. Az, aki felette áll mémoire-nak, asszonyi fecsegésnek, aki örökké él, akinek minden lépése történelem.
Az én kékszemü óriásom.
*
Nem sürgős elmondani.
Régi dolgok, - köd borul rájuk.
Megértés, megbánás, megbocsájtás köde, - aszerint, kinek milyen szerepe volt abban a furcsa tragédiában...
Én legalább is érzem ezt a megnyugtató, megbékélő ködöt az események és önmagam között.
Talán mások is érzik?
Szép volna, ha ugy volna...
*
Egyszóval nem sürgős elmondani.
Ráér. Történelem.
De rám nézve más is.
Egy sokat szenvedett agyvelő igazságszolgáltatása.
Az is ráérne. Az unokáim, ha lesznek, majd megtudják, mit, miért tettem.
Majd, a halálom után...
Csak az a halál ne volna olyan furcsa dolog!
Ami azután van, mind olyan aggasztó, nyugtalanitó, megbizhatatlan...
Mégis csak jobb elvégezni azt, amit itt el akarok végezni idején, elevenen!
Hozzá az én tapasztalataim a nyomda körül!
Azt mondják, a szedők mindent elolvasnak.
No, ez már nem igaz. Nem tudom, - bennük, vagy bennem van-e a hiba, - de nem értjük egymást.
Olyan szedő-Napoleon még nem született, aki az én szarkalábjaimon kifogna!
Egyetlen élő lény, aki el tudja pontosan olvasni (de ez is csak, ha minden harmadik szónál megkérdez), a leányom.
Ő az én kis iródeákom.
Neki kell szegénynek lemásolni és ékezetekkel, gondolatjelekkel ellátni minden soromat.
Szivesen teszi, sőt, azt állitja, még mulattatja is.
(Tényleg, néha akkorákat nevetünk a lehetetlenségeken, amit a rossz irás terén kifejtek, hogy ez maga is megéri a fáradságot.)
De ha egyszer elmentem, - ahogy mi össze vagyunk forrva, - ki tudja, mi lesz ővele is?
Lesz-e olyan lelkiállapotban, hogy az én hyerogliph-labyrinthomban nagytakaritást csináljon?
Előttem az elrettentő példa: Justh Zsigmond.
Kötetekre terjedő, magánál az iró hallatlanul szines és változatos életénél fogva is érdekes mémoire-ja (mint a Goncourt-ok, napról-napra irta, egész életén át, - Szenttornyától kezdve egész a Szaharáig, mindig és mindenütt) tán sohse fog napvilágot látni, mert olyan rossz volt az irása, hogy képtelenül nagy munka volna elolvasni, leirni és igy tul sokba kerülne.
Pedig mit nem tett már ezért testi-lelki jó barátja, Czóbel István, a kiváló tudós.
Lehet, hogy azért végre mégis napvilágot fog látni.
De hátha nem?
*
Minél tovább gondolkozom, - annál hálásabb vagyok Márkus Miksának, hogy meghuzta a kabátom csücskét, hogy megállitott ott a Rákóczi-ut forgatagában és egy szavával megszerezte ezt a nagy békességet a lelkemnek, amit érzek, mikor azt mondom:
Most már igazán bevégeztetett.
*
A süstörgő vonat pedig vinni fogja százfelé ezt a kicsi irást városba, faluba; s én nem kivánok semmit, csak hogy olyan megértéssel olvassák, mint az „Akik elmentek”-et.
Akkor talán még egy harmadik kötetre is sor kerül; mert minél többet irok, annál többen és többen elevenednek meg előttem a tegnap alakjai közül, az elmentek közül.
No, majd meglátjuk.
Ahogy az Isten akarja.

GÁRDONYI.
Ő róla eddig nem igen akartam irni. Nagyon nehéz. Nem birtam vele!
Alig hogy meghalt.
Távlatot akartam kapni és időt nyerni, hogy kicsit törhessem a fejemet; tudok-e róla egyáltalán irni, tudok-e? és vajjon szabad-e?
Annyira nem dekorative. Nem találni körülötte nagy vonalakat, eseményeket, romantikát.
Hiába óriási iró és hiába különös és titokzatos ember, amit meg lehet fogni a lényéből, az mind inkább genre-szerü, mint ahogy az volt a külseje is.
Csak a szeme, az álommal, napfénnyel, madárénekkel teli tekintete és a szája szélén valami önmagába visszamosolygó kis vonás: ennyi árulta el a figyelmes szemlélőnek, hogy kiválasztottal áll szemben. Hogy ez a nagy ádámcsutkáju, szürke ember nem holmi kis falusi jegyző vagy néptanitó: hanem egy elhivatott.
*
Annyira ismertem, - annyiszor láttam, annyi apró furcsaságát figyeltem, hallottam, megmosolyogtam, - attól félek, tul sok apró, intim lényegtelenséget szedek össze; olyan lesz, mint hirtelen az ég felé emelkedő torony, mely ügyetlenül tele van faragva ezer kicsinyes figurával, nagy vonások, robusztus formák helyett. De azzal vigasztalódom: a felesleget majd letörli az idő; és talán pár igaz, érdekes adat mégis megmarad az utókor számára ebből a sokszinü kaleidoszkopszerü irásból is.
Hogy miért irok mégis róla, ha ennyire érzem a gyengeségemet vele szemben? - Mert ugy érzem, oly kevesen vagyunk már élők, akiket ez a furcsa, zárkozott ember közel engedett magához.
Távoli, konvencionális ismerőse volt sok; különösen a már öregedő hires embernek. De kevesen figyelhették meg közelről az életét, attól a perctől kezdve, amikor a csendes és félénk kis falusi tanitó egy nevezetes napon megérkezett az ország lüktető szivébe.
*
Igénytelen, félszeg, vidéki embernek született, - az is maradt haláláig. Még a legfinomabb angol sacco is ugy hatott rajta, mintha a falusi magyarnadrágos szabó varrta volna. Pedig magas, arányos, jó alaku ember volt; nagyon sovány; a vonásai inkább németesek, mint magyarosak.
Alapjában véve egész lényében sok németes vonás volt.
De mindezek fölött, mindezeken tulemelkedőn megvolt benne a magyar fajnak, mondhatnám: a magyar parasztnak legjellemzőbb sajátossága: az abszolut, rendithetetlen nyugalom.
A humorra hajló, a külvilágot fölényesen lemosolygó, semmi fölött nem csodálkozó, semmire nem kiváncsi, soha sodrából ki nem zökkenő, egész lényén uralkodó, semmi máshoz nem hasonlitható nyugalom.
Ezt a nyugalmat csak a magyar paraszt éli, érzi, árasztja ki magából.
Ha ma azt kérdezem magamtól: hogy maradhatott ez a nagyműveltségü iró ennyire falusias? - nehezen találok feleletet. Azt hiszem, talán azért, mert amikor Győrből elindult, már a szive mélyén hozta az elhivatottak rendithetetlenségét.
Neki nem volt szüksége arra, hogy megváltozzék, hozzáidomuljon a nagyváros életéhez és embereihez.
Tudta: miért jön, mit hoz, mit akar.
Először is el fog helyezkedni Pesten.
Pénzt keres, amennyi az élethez kell.
S ha már biztos az exisztenciája; - zsebébe nyul, kiveszi a zseni csillagkoronáját s fölteszi, hogy egy ország ámulva mondja és lássa: Itt egy uj király!
De erre ráért.
Nem sürgős az egész.
Közbe-közbe lehet pipázgatni, olvasni, tanulni.
*
Ennek a nyugodtan, higgadtan kiszabott utnak egyik fordulóján került össze mivelünk.
Bródy Sándornak, gyerekkori pajtásának irt: megérkezett Pestre és szeretne valami délutáni foglalkozást addig, mig kedve szerint el nem helyezkedhet. Ajánljon valamit, - ha tud.
A Körkép akkor volt megnyilófélben s a társaságnak titkárra volt szüksége; ügyes, ötletes emberre, aki egyuttal a reklámról is gondoskodik; meg tud irni minden héten 1-2 humoros riportot, kitalált vagy megtörtént vidám történetkéket a Körképről és látogatóiról, amiket aztán le kell adni a lapokba. (Ez az ötlet ugy született meg, hogy egy parasztgazda tényleg lemászott egyszer megnézni: meddig tart a képen a valóság? Meddig lehet besétálni a képbe?)
Bródy gondolt egyet, - elhozta hozzánk először a Gárdonyi levelét, utóbb magát Gárdonyit.
Megegyeztünk, - s Göre (ugy neveztük később), elfoglalta a titkári állást.
Több mint egy évig titkároskodott.
Mulattatta, nagyon mulattatta ez a furcsa foglalkozás.
A Körkép akkor élte mézesheteit a dicsőséggel és népszerüséggel.
Királyok, szellemi és hatalmi nagyságok, magyarok és külföldiek látogatták, ünnepeken pedig külön vonatok hozták a falut.
Gárdonyi a hires látogatóktól autogrammot gyüjtött, a parasztok beszélgetéseiből, furcsaságaiból meg az ujságoknak irt pompásabbnál pompásabb riportokat. Ha azután megtörtént, hogy egy-egy héten az élet nem szolgáltatott neki anyagot, kisütött ő maga hallatlan humoros históriákat. (Azt hiszem, a Göre Gábor-ciklus gondolata is ebben az időben született meg agyában.)
Amennyire mulattatta a Körkép körüli élet, annyira imponált neki, akinek lelke még szüz csodálkozással állt a festészet problémáival és csodáival szemben az ősi magyar dicsőség megtestesülése, a perspektiva csodái, a szokatlan dimenziók, a sok furcsa ősi ruha és szerszám.
Csodavilág nyilt meg a falusi fúró-faragó ezermester-poéta előtt.
Valószinüleg ennek a titkárságnak köszönhette első nagy csalódását is. Ez a csalódás szorosan összefüggött azzal a busan végződött furcsa látványossággal, amit „Dante pokla” cimen mutogattak a fasorban.
Bádog barlangokban, bádog sziklákon, vörösfényü villanykörtéktől megvilágitott, bádog-fantáziával megrajzolt, bádogból kivágott bádog kárhozottak gyüjteménye volt ez. Szegény bádog pokol, az ő agyában fogant meg. Ő is forditotta a költeményt. De hogy ki vágta, rajzolta, ragasztotta össze ezt a bádog csudát? Ki, vagy kik? Nem tudom.
Olyanféle volt az egész, mint a mostani barlangvasut.
Bizony csufosan megbukott.
Költőzseni és műtörténész: két különböző fogalom.
Görének pedig semmi művészettörténeti kulturája nem volt. (Sőt, - valljuk meg az igazat, - egyáltalán nem értett a képekhez, - a piktura mindörökre szerencsétlen szerelme volt.)
Hogyan lehetne a világ egyik legsulyosabb irodalmi alkotását a világ leggyerekesebb eszközeivel magyarázni és kifejezni!
Szólni persze nem lehetett neki. Nagy és komoly műértőnek tartotta magát. Irodalmi kérdésekben inkább elfogadta a tanácsot, művészi kérdésekben soha.
Pedig Árpád nagy befolyással volt lelki életére.
Mindig csinált valami olyat, ami Gárdonyi fantáziáját izgassa.
Árpádnak is voltak ugyan lehetetlen tervei, - de ő legalább a másokéit objektive itélte meg. Hanem Göre se a maga, se a barátai művészi álmait nem tudta józanul látni.
A Körkép dicsőségének elmulása után, - teljes egy esztendeig lelkesedtek ketten Árpádnak egy zseniális, de halvaszületett álmáért. És teljes egy esztendeig nem irt az egyik, nem festett a másik!
Dióhéjban: Óriási népünnepély, a magyarok bejövetele igazában, egy hétig tartó látványosság keretében, oly nagyszabásuan, hogy egész Európa figyelmét és érdeklődését fölkeltse.
A Vérmezőt akarták körülkeriteni s oda igazi ősi táborsátrat ütni fel és felhozni az ország minden tájáról a parasztokat, akik még eredeti és sajátos ruhát hordanak. (Persze, a legszebb sátrat a martosiak kapták volna.) Jöjjenek ősi ruhájukban lovaikkal, bivalyaikkal, ökreikkel, asszonyokkal, gyerekekkel, cók-mókjuk, főzőedényük, batyujukkal, hogy minden eredeti, igaz és hű legyen - és hogy az egész egy csodás, szines keleti pompáju képet adjon. - Ne csak a népszinmű-magyarokat, hanem az igazi, ősi magyar fajt is ismerje meg Európa; a főurak is vegyék fel régi családi diszruháikat, rendezzenek felvonulásokat, vitézi tornákat, mutassák meg, milyen az igazi magyar délcegség. Táltosok áldozzanak, hegedősök hegedüljenek, fiatal párok ősi táncokat járjanak... Nyilatkozzon meg a maga teljes szépségében a magyar faj egész lelke, vad és gyönyörü temperamentuma, disze, hangja, zenéje.
Gyönyörü terv!
De Magyarországon soha sem lehetett volna megcsinálni. A magyar urral se, még kevésbbé a magyar paraszttal.
A magyar legfeljebb a koronás királya kedvéért öltözik fel teljes diszébe, őérte is csak egyszer és egy utra; és szertartásosan, mintha csatába menne. De hogy művészi hatások kedvéért mutogassa magát családjával együtt, egy hétig, - olyan nincs. Olyan bolondságot egyik öregapja se csinált, - ő se fog.
És ez a terv több mint egy évet vett el az uram életéből! Egy évet, sok erőt, sok pénzt, és sok emberekbe és életbe vetett bizalmat.
Hanem Papa, egypár fantaszta, főleg Gárdonyi imádták érte Árpádot, - valóságos hőst, hadvezért láttak benne.
Göre, mint később maga mesélte, az együttes, lelkes tervezgetések hatása alatt Attila alakját (a „Láthatatlan ember”-ben) Árpád rajongásának alapján formázta meg.
Árpádnak ugyan nem tetszett ez az alak, - szerinte a regény egyetlen üres figurája. De sohse merte volna ezt megmondani Görének. Egyetlen egyszer vesztek össze; abból okult eleget.
Perpatvaruknak nő volt a hátterében.
„Honny soit qui mal y pense”, - majdnem 2000 éves volna ez a nő, ha még élne és Mária Magdaléna névre hallgatna.
Gárdonyi akkoriban atheista volt s egy szatirikus, népies verset irt a mennyország örömeiről. Bál van az égben. Szent Péter többet iszik a kelleténél, a többi szentek szereplésére már nem emlékszem, csak Magdolnáéra, aki vad csárdást táncol és magyar menyecskésen riszálja magát.
Szörnyü módon felháborodott ezen Árpád; nagyon szerette a bibliát, majdnem könyv nélkül tudta az egészet. Minden sora eleven képpé vált a lelkében.
Magyarázta Görének: ha már az uj-testamentum szent hagyományait nem tiszteli Magdolnában, - legalább tisztelje benne az irodalom és művészet egyik legpoétikusabb alakját, - az örök bánat, megbánás szimbolikus megszemélyesitőjét.
Hiába. Göre nem adta be a derekát. „Tán nem is élt, papok találták ki, ha pedig élt, asszony volt, - ugy kell neki, - hadd nevessenek rajta.”
Hónapokig haragudtak ezért egymásra.
*
Ez volt első, - és utolsó összeveszésük.
Nagyon szerették egymást.
De családunk legnagyobb vonzóereje Gárdonyira nézve mégis Jókai volt.
A ház minden bizalmas vendégének Jókai-imádása nála valami szinte áhitatosan szigoru vallásos érzéssé magasztosult. Ugy nézett rá, mint naiv gyerek felsőbb lényre, - szentképre; - nem mert előtte beszélni, megbénult a társaságában. Szinte fellélegzett, mikor Papa elment aludni s csak akkor mert jóizüen enni, - mert ha Papa ránézett, - torkán akadt az étel.
(Tán ép ezért volt később ő legszigorubb az itéletében, mikor már Papa elment tőlünk; emberfeletti lénynek tartotta; nem birta megérteni és megbocsájtani gyengeségét. A fanatikus mindig kegyetlen!)
Szerette még Pósát, Dankót, Lányi Gézát. Mást senkit. A többi ember nem nagyon imponált neki. Tudomásul vette őket. Élnek, megvannak. Egy olympusi isten vagy egy énekes kántor méltóságával ült a falusi fiatalember olyan asztalnál, ahol (tán az akadémikusokat kivéve, akik nem igen kultiválták Jókait és nem nagyon keresték társaságát) a magyar iró és művészvilág legértékesebb alakjai gyültek össze.
Mindent tudomásul vett, megfigyelt, messziről, józanul, mélységesen. Örök törvények, titkok nyiltak meg, rendeződtek betükké a szeliden néző, fülemüle szemü ember agyában.
Környezete félszegnek, félénknek tartotta. Különösen a nők. Ösztönszerüleg ellenséget éreztek benne. És tényleg, - ez nem tréfa, - neki a nő „ősellensége” volt.
A pesti különösen: valami idegen nyelvet beszélő, pusztitó veszedelem, eleven rémség.
Nem értette őket, - csak irtózott tőlük.
Pedig ez nagy baj, mert mint irónak feltétlenül szüksége volt rájuk.
Mit csináljon hát?
Fogott egy összekötő-tisztet. Tolmácsot.
Gondolkoztam, lejegyezzem-e ezt a rám nézve oly megszégyenitő tényt, de igazságérzetem ugy látszik nagyobb, mint hiuságom. Kimondom. Engem választott erre a szerepre.
Hogy miért olyan szégyen ez? Hát azért, mert nemcsak hibáikért gyülölte a nőket, hanem gyülölte mindazt, ami rajtuk izgató, érdekes, veszedelmes.
Gyülölte, mert valamikor tulságosan szerette az Asszonyt.
Hogy sértett hiuságom elviselhető legyen, - azzal próbálom vigasztalni magam: Árpád felesége, Jókai leánya voltam, - szokatlanul magas, vékony, szőke, annyira nem az ő tipusa, annyira nem magyaros alak, aztán még hozzá cigarettáztam is. Végül, - Gárdonyi állitása szerint, - nagyon jól lehetett velem könyvekről beszélni! (Sokszor mondta: amelyik nő jelenlétében neki eszébe jut, hogy ő iró és egyáltalán van irodalom a világon, - az a nő megszünik rá nézve nő lenni. Mert vagy érezni szokott, vagy gondolkozni. Mindegyik teljesen igénybeveszi, mindegyik teljesen különálló dolog. Elég belőlük egyik egyszerre.
Igy hát tőlem nem félt. De annál jobban a többi asszonyoktól!
Hátha még szépek, elegánsak, divatosak is voltak!
Décoltage, - gyémátvillogás, selyemsuhogás. - Huh! Borzalom!!
Inkább ült volna a sárkánykigyó, mint az ilyen szép ördög közelében.
Egyik csinos, csillogó intelligenciáju és csillogó elegánciáju barátnőmtől annyira reszketett, hogy ha meglátta kabátját az előszobában, - sarkonfordult és hazáig meg se állt.
Hát még ha egyszer melléje ültették volna véletlenül! Hátha még meg is találja szólitani ez a szépséges veszedelem és ránéz hidegen mosolygó szemével, ránevet gunyosan büszke asszonyszájával: Isten őrizz!
Nem is járt ő eféle szörnyetegek közé. Kerülte őket, mint a pestist.
Még csak vendéglőbe se járt. Az édes anyja főzött neki.
Legfeljebb ha nálunk találkozott néha velük.
Sohasem formázta meg tehát alakjait társaságban. Az embereket, főleg a nőket, távolról, mint idegen figyelte. Igy történt, hogy az iráshoz szükséges emberismeretet, ötletet, kompoziciót legtöbbször vasuton, vagy az utcán szerezte meg.
Ezt az állitásomat bizonyitja következő levele, amelyet 1902-ben irt valakinek, akiről később még nagyon sok szó esik majd e visszaemlékezések során.
Kedves és tisztelt Margitka!
Köszönöm, hogy még Kecskeméten is eszébe jutottam. Ez, lássa, azért történt, mert Kecskemét messzebb van Egertől, mint Budapest. Egy közmondás azt tartja, hogy aki távol van a szemtől, távol van a szivtől is. Rajtam ez forditva teljesedik be. Már husz éves koromban észrevettem, hogy engem ott szeretnek legjobban, ahol nem vagyok; ahol jelen vagyok, ott rendesen én vagyok a tizennegyedik. De azt is meg tudom érteni, miért van. A nemiró ember magával hordozza a lelkét, az iró ember kiadja a könyveiben. Ez az oka, hogy engem sok ember szeret lélekben, de a valóságban - kétségbeesem, ha erről gondolkozom.
Maga is megtalálta Kecskeméten az én másik valóságomat. Bezzeg, ha ott voltam volna. De csak tréfálok, most igazán tréfálok. Amikor az előbbi levelemet irtam nem tréfáltam, mert csakugyan rég elmult a bajom; hiszen nem is volt betegség, csak nagyfoku zsibbadás. Soha életemben nem voltam egészségesebb, mint most. Verseket irok, egy kötet különös verset, történelmit s azt hiszem, ez a kötet, amelyért érdemes volt a kalamárissal megismerkednem. Azt hiszem, egy év alatt megirom. Közben talán megirom Annuskát is, ámbár nekem nincsenek olyan jó reményeim, mint Kegyednek. A nők lelki világából kicsiny rész az, amit én ismerek, s itt két nőt kell előállitanom: egy 16 éves csökönyös leányt és egy hozzáillő anyát. Sokszor rá kell ülnöm a vonatra, hogy hozzájuk eljussak. Mondtam talán már, hogy én a vonaton komponálok. Minden utazásomból egy csomó jegyzettel térek haza. Most az a szándékom, hogy Olaszországba megyek, talán már holnapután.
Az nincs olyan messze, mint Tótfalu. Minden hely borzasztó nekem, ahol nyugalmas hotel nincsen. Tótfalun bizonyos, hogy nincsen. Annyi szép fürdőhely van Magyarországon: Jegenyén öt-hat szép villa áll folyton üresen, Parádot a legregényesebb fürdők közt emlegetik, a nváradi püspökfürdőről csodákat beszélnek, Borszék nagy és szép út, de az ember kijutott egy más világrészbe, ahol örökzöld erdők vannak és nagy csendesség, de azért van a közepén emeletes hotel, amelynek konyháján párisi szakács főz. És ebben a legszebb erdélyi fürdőben 40-50 frt egész nyárra egy szépen butorozott 2 szobás, konyhás, kertes villa. Ott irtam A bort.
Hát mért ragadtak Kegyetek ugy bele abba a szunyogos, mészporos, forróságos Tótfaluba?
Kezét csókolom
1902. IV. 2.
G. Géza.
Hallatlan kedves volt, mikor jött hozzám, mint boltoshoz, hogy az asszony-pszichológiáról, a női impressziokról szerezzen be adatokat.
Végigkérdezett mindent, - a legkomolyabbtól a legkomikusabb dologig. Például megkérdezte: Van-e egyáltalán tisztességes nő és jó anya egy nagyvárosban?
Szoktak-e az asszonyok gyónni, és ha igen, akkor hogyan és mit?
Őszinték-e egymáshoz?
Hogy beszélnek a férfiakról meg férjeikről egymás közt?
Ha maguk között vannak, szeretik-e a csiklandós témákat?
Van-e olyan asszony, aki nemcsak álszeméremből, hanem igazán a szivéből szégyel ilyeneket beszélni, ilyenekre gondolni? Mit csinálnak a nők, mit éreznek a megunt imádóikkal szemben? Miből lehet meglátni, ha egy nő csak tetteti érzelmeit? Miért hunyják be a nők szemüket, ha zenét hallgatnak? Szeretik-e a fagylaltot? Hogy manikürözik a körmüket? Kik, hogyan és miért festik az arcukat? Hogy szoktak felöltözni és mosdani? Hogyan vásárolnak uj ruhát? Mit éreznek, ha szép ruhájuk van és az jól áll nekik? Mit éreznek, ha tudják, hogy ragyognak és tetszenek? Mit éreznek, ha szerelmesek? Hogy beszélnek a cselédekkel?...
Talán kicsit több logikával intéződtek hozzám ezek a kérdések, - de ilyesmi volt mindig a lényegük. Néha halálra nevettem magam, olyan lehetetlen irányba fordult a kérdezősködése. Azért hüségesen feleltem neki mindenre. Ő tudja, mit kérdez és miért? Ő tudja milyen rendszer szerint, milyen különös réseken át tud bepillantani a női lélek titkaiba.
Tehát megmagyaráztam neki mindent, amire kiváncsi volt, megmagyaráztam, amennyire tudtam.
Gárdonyi mindent a végletekig felfokozott, tulhajszolt, megnagyitott; gyanakvó, érzékeny és amellett női kérdésekben oly szűzi lelkében minden erőteljes benyomás, váratlan esemény rettenetessé nőtt meg.
Ez a nehézkes természet lehetett házassága tragédiájának az oka is.
De erről én nem tudok semmit; akkor még nem ismertem.
Azonban az tény, hogy már beteg lélekkel jött fel Pestre.
Az embernek teher az ilyen lélek. De az irónak nagy erő.
Igy - firkálás közben rájövök -, hogy mégis van jogom Gárdonyit is „talpra pofozgatni”, (mint Herczeg a Pesti Hirlapban az irásmódomról oly kedvesen megjegyezte).
Sok olyan apróságot észreveszünk mi nők, ami a férfiak figyelmét kikerüli. Vagy amire egy férfi nem is helyez sulyt.
Aztán meg nálunk, a mi házunkban játszódott le második, nem „tragikusan”, de azért bágyadt szomorusággal végződő, nagy, határtalan szerelme. No de előbb még a logika kedvéért bevégzem az apró rajzokat, miket Gárdonyi nőgyülöletéről megfigyeltem.
*
Valószinüleg szemérmetessége miatt, - de nem volt még szinpadi szerző, - aki olyan jéghideg viszonyban lett volna primadonnáival, mint ő.
Sokszor beleszeret az iró „gyereke anyjába”, a megálmodott asszonya hussá-vérré változtatójába: darabja szinpadi hősnőjébe. De ha nem is szeret belé, kell hogy izgassa, legalább a fantáziáját, ha egyik nem, hát másik. Még ha nem is ugy játszik, mint szeretné, mégis, - mert férfi, az pedig nő - és nagyon forró percekben vannak együtt.
Gárdonyi jégbe burkolódzott. Azaz nem is volt szüksége jégre, nem izgatták a szinésznők. Nem hatottak rá. Nem is kellett küzködnie magával, hogy olyan hideg maradhasson mellettük.
A szinésznőket egyáltalán ki nem állhatta, s a legszebb, leggyőztesebb, leghóditóbb, legcsábitóbb és legdémonibbakkal is szigoruan, pedantériával, sokszor gorombán végzett.
Ha irásairól volt szó, megszünt ember lenni, elvesztette lénye szelidségét; egyetlen hatalmas akarattá vált, - nem volt semmi több: csak álmát, embrióját megszületni és látni vágyó agyvelő.
Primadonna, művész: hangszerek, amiken ő akart játszani.
Szoknyája, vagy nadrágja van-e? Hires, vagy senki?
Neki oly mindegy volt.
A zseni csillagkoronájának fényében eltörpült minden...
*
Sohase felejtem el azt a leirhatatlan, kábult boldogságot, amit a „Bor” sikere okozott neki. Titkolta ugyan, mégis annyira meglátszott rajta!
De a sikerből és dicsőségből ennyi sem volt elég. Fel akart emelkedni a legmagasabbra, a legnagyobbakig. Dante és Shakespeare motoszkáltak fejében.
A Pesten töltött évek alatt folyvást tanult és olvasott (Az oroszokat imádta.)
A magyar balladák és misztériumok földolgozásával akart valami óriásit alkotni.
Azalatt, mig ez a terv foglalkoztatta, nem beszélt róla. Csak mikor rájött, hogy nem tudja megvalósitani.
Ebben az időben ejtette hatalmába a theozófia is. És az atheista Gárdonyiból lassan misztikus Gárdonyi lett.
A misztikus dolgokról a mi asztalunknál sok szó esett. Jókai csodálatos vallási világa az uramat és engem is átfütött. Vendégeink közül is többen behódoltak neki. (Őszintén-e, vagy csak Papa kedvéért? Nem tudom.)
Gárdonyit azonban teljesen leigázta, - az bizonyos. Belesápadt, ha ezekről a dolgokról beszéltünk, utána napokig nem tudott aludni, valósággal láza volt.
Később azután tudományosan elmélyedve foglalkozott a theozófiával; és messze elhagyott minket, akiket a theozófiának csak holmi könnyü és finom, a művészlélekre önkénytelenül ható szellőcskéje csapott meg.
Ez az istenes elmerülés eleinte boldoggá tette; később sokat csalódott ebben is; s ez, meg más csalódások siettették utját a lélek és az élet ismeretlen régióiba, mindenféle rögeszmék birodalmába, ablaknélküli falusi szobába.
*
Óvatosan, gyengéden próbálok bevilágitani a sötétbe; főleg azért, nehogy más, aki idegenebb volt hozzá, tarka, közönséges, kiméletlenül éles fényü, kegyetlen lámpával keresgéljen élete titka után, s különösen nem valami hamis nyomon, rossz mesék alapján. Már én is hallottam nyakatekert, fantasztikus, hihetetlen történeteket Gárdonyi szerelmi életéről.
Hogy később, öregségére volt-e valami, amiről nem tudok, - lehet. Körülbelül 1910-12 óta nem láttam. Elbujt előlünk; majd elmondom később hogyan és miért.
Hanem attól az időtől fogva, hogy Pestre érkezett, egészen elvonultságáig semmi komoly szerelmi esemény nem volt az életében - két szép, hozzám nagyon közel álló Margithoz füződő szerelmi álmán kivül, - az bizonyos.
Egyik szerelem se végződött jól. Pedig egyiknél se a nők voltak a hibásak; az elsőnél gyáva volt, a másodiknál vak.
Az első szerelem a férfi, az életerejében élő férfi nagy, szenvedélyes szerelme.
A második: csak álom: délibábokra, holdvilágsugárra épitett álom; nem a férfi, de a költő álma.
Mind a két szerelmét Margitnak hivták. Az első: a legjobb barátnőm, a második: az unokahugom (Árpád huga).
Nem volt tehetsége a szerelemhez.
Szegény Gárdonyi! Tán ma is élne, megelégedett, boldog ember volna, - ha...
*
Szép, nagyon szép, barna haju, nevető, barna szemü, kacagós, napsugár-kedélyü leány volt. Eleven, beszédes mesés táncosnő, csupa tüz, élet és temperamentum. Sokan voltak belé szerelmesek, más hires emberek is.
Pedig szegény és egyszerüen öltöző vidékről felkerült tanitónő volt. És szemérmes, becsületes, - hihetetlenül becsületes.
De a két szemének nem tudott parancsolni; és az kacagott, ragyogott és hóditott.
Ennek a leánynak nem a ruha, a külső megjelenés volt a fontos, hanem a lélek. Hódoló érzéssel fogadta Gárdonyit; nem a furcsa Ádám-csutkás embert hanem a nagy irót látta benne, aki olyan bájos és gyengéd módon közeledett a szép és szegény leányhoz, nem ugy, mint sokan, mások.
Mindenki, aki közelebbről ismerte, szerette, tisztelte őt; és aggódva leste ennek a szép szerelmi regénynek a fejleményeit.
Persze Görének fogalma sem volt róla, hogy valakinek is sejtelme van kettőjük titkáról. Hisz még jóformán a leánynak se merte megmondani, mit érez iránta.
Pedig legalább husz jóbarát tudta és látta, mi történik (azaz, mi nem történik?); husz baráti lélekben ott volt a néma biztatás: „Bátorság, - Göre, - kérd meg, siess, az idő mulik, tedd boldoggá ezt az édes leányt.” És ezt a biztatást Gárdonyi kiolvashatta volna minden baráti tekintetből.
Tiz méternyire leolvashatta róla akárki, hogy szerelmes. Pirult, sápadt - mint egy kis diák.
Ha Margit belépett a szobába, falfehér lett; szinte aléltan dült vissza székébe; lehunyta a szemét; percekig nem tudta kinyitni; az ajka remegett; az egész ember álomkórszerü részegségbe bódult; néha eltelt egy félóra, mig magához tért.
Ha sokan voltak körülöttük sohase ment a lány közelébe. Csak messziről leste, figyelte, elhaló, gyönyörködő szemmel. Ha mással beszélt és táncolt, - az egész ember lényén ott ült a belső vergődés, a néma szenvedés.
Hogy szerethette meg ugy ezt a leányt, - mikor ugy utálta a nőket?
Talán, mert faluról jött, tanitó volt ő is, - mert rajta érezte még a mezők, erdők illatát, üdeségét, frisseségét?
Margit ugyan jól öltözött, de sohse voltak tuldivatos, tul ragyogó ruhái; és Gárdonyi ösztöne megsugta, hogy ennek a leánynak a lelki frisseségét még nem destruálta a nagyváros illatos, buja, szines, - de romlásból fakadt orchidea-illata.
És mégis!
Mégis kinlódott; - multak az évek, - kinlódott, kinozta magát és kinozta a másikat...
Miért nem szólalt meg bátran? Miért nem vallotta be szerelmét? Mért nem vette el?
Rá is illik, amit egyszer Mednyánszkyra mondtam: sok volt az ő rejtélye.
Állitólag, igy mondta Margitnak, felesége nem akar válni; és ügyvédje szerint ő nem nyerheti meg a válópert.
Elhittük. Mártyrt láttunk benne, bámultuk, tiszteltük, sajnáltuk.
Később - ezt a dolgot kissé más világitásban láttam. De azt hiszem, nem volt igazam.
Gyáva volt. Ez az egész.
Szinte olvastam a gondolatait: „Vigyázz, Géza. Légy óvatos. Ne hallgass a fellángoló vérre. Egyszer már megjártad. Hátha nem olyan, amilyennek látod? Hátha megint csalódsz? Tul szép. Tul jókedvü. Régen van már Pesten. Hátha mégse az a mezei virág már, akinek látszik, akinek szeretted? Hátha nemcsak neked kacag - és a végén majd kikacag?”
Apró megjegyzésekből, elszólásokból, bor mellett életről való filozófálásokból még más gondolatokat is képzeltem akkor felfedezni benne. „Vigyázz, vigyázz, Géza. Szerelemből nem lehet megélni. Neked ép annyid van, hogy magad kényelmesen megélsz. Ketten már nélkülöznétek. A leány szegény. Aztán, - neki is van édes anyja, - ő is ép ugy szereti, mint te. Ő is azt akarná, hogy veletek lakjon. Két öreg asszony együtt, - mit csinálnának? Szelidek ugyan, - de hátha mégis össze-összevesznének? Négy emberre kellene keresned. Gondolkozz, Géza, - gondolkozz. - Vigyázz, vigyázz, Géza. Semmit se kell elhamarkodni. Okos embernek nemcsak a szive és a vére parancsol, - hanem az esze is.”
Igy morfondirozhatott hat éven keresztül a leheletfinom, tengerszemű, miszticizmusra hajló és józan, praktikus, sokszor szinte száraz, zsugori érzésekből összetett csillagkoronás genie, és ádámcsutkás falusi tanitó.
Igy is, - talán, - mert ma, mondom, már másként látom a dolgot. De erre később térek rá.
Egyszerre azután - más rögeszméje támadt. Ha ez a leány igazán szereti, - belátja, nagyobb boldogság vár rájuk ugy, ha mind a ketten szabadok maradnak és mégis boldogok lesznek. Gyerekes, mohó és tulajdonképen teljesen becsületes, tiszta érzéssel könyörgött, - menjenek együtt Konstantinápolyba (oda vágyott évek óta) és éljenek ott pár hónapot. Ennek az emléke aztán majd egy életre szóló boldogságot ad. Valahogy ugy képzelte furcsa, fejedelmi önérzettel, hogy ő és az, akit ő szeret, mindenben kivételek. Neki mindent szabad; az ő géniuszának árnyéka egy nőt felemel, megtisztit és megóv minden pletykától, irigységtől.
Nagy és szent dolog, - ha ő szeret. És ha ő jobban tud ugy szeretni; hogy ez egyuttal válópörrel stb. kellemetlenségekkel nem jár, akkor annak a nőnek ezt be kell látnia és annyival boldogabbnak kell lennie. És ha erre nem képes, akkor kicsinyes, prude lélek, nem igazi asszony, nem tud érezni.
Mert ha neki feláldoz mindent, - életet, hirnevet, - ez szent óriás hivatás.
És mikor Margit azt felelte, csak menjen egyedül Konstantinápolyba, sulyosan, halálosan meg volt sértve, sebezve.
*
Soká, hónapokig kerülte.
Ezalatt persze mi se láttuk.
Aztán mégis csak visszahozta valami.
Megint követte a lányt, sápadtan, behunyt szemekkel, mint az árnyék, - és megint kinozta mind a kettőjüket.
Ebből az időből való ez a csodaszép három levél.
Kedves és tisztelt Margit k. a.!
Köszönöm a kettős levelet, s minthogy kérdéssel végzi, azonnal felelek:
Hát Árpád napja: január 5.
*
Kedves levelében azt mondja Kegyed, hogy látogatásomkor a baleset miatt annyira levert volt, hogy nem úgy fogadott, amint akart. Kiváncsivá tett: mit gondol, hogyan akart engem fogadni? Ha ezt őszintén megirná... De ugyis tudom, nem irja meg őszintén. Mióta csak ismerem, mindig csak sürü fátyol alatt láttam a Kegyed gyémántjait. Kegyedben minden jó megvan, amit a nőnek kincsül adott a Teremtő, de őszinte, teljesen őszinte, nem tud lenni. Margitka! Dehát ha nem mondok igazat, próbálja meg! tessék megpróbálni!
És különben nem vártam más fogadást, mint aminőben részesitett. Kegyed mindig egyformán kedves és szeretetreméltó. Csak, mondom, nem őszinte. Nőnek pedig szabad őszintének lenni. Férfi a nővel szemben nem fejezheti ki magát olyan szabadon, mint forditva. Lássa, én egyszer csak kezet akartam Kegyednek csókolni, s Kegyed meg volt rémülve, pedig az csak egy őszinte gondolatnak ösztönszerü mozdulata volt.
Hátha még más ilyen őszinte gondolatomat is megpróbáltam volna kifejezni!
Kérem, ha ismét meg akar örvendeztetni irással, - küldje el azt is, amit eltép, mert tulságosan őszintének találja - engem ez érdekelne legjobban.
A kedves mama őnagyságának gyors javulást. Kegyednek is minden jót kiván
Gárdonyi.
U. i. Árpádék irtak. Mind a ketten. Árpád nyolcoldalas levelet, Árpádné egy kedves képes levelezőlapot. Árpád, ugy veszem észre, világutálatba esett. Ez borzasztó betegség, - én tudom. Reménylem, ki fogja heverni. A magunkfajta embernek nagy áldás a munka: gyógyit lelkileg is. Árpádnak ezenkivül nagy áldás az okos, finomlelkü asszony. Ki nem mondhatom, mennyire csodálom ezt az Árpádnét. Nélküle Árpád már rég nem volna se művész, se ember. Ezt onnan gondolom, mert magam is olyanféle természetü ember vagyok, s rég elzüllöttem volna testileg-lelkileg, ha ez a szegény jó öregasszony, édesanyám nincsen. Valahányszor öngyilkosság vágya rohant meg, mindig az ő kétségbeesett arcára gondoltam. Hét gyermek közül már csak én vagyok.
1899. XII. 28.

Tisztelt és kedves Margit kisasszony!
Én a Kegyed szimpáthiájával mindig tisztában voltam, csak azt nem tudtam soha, hogy csak hozzám ilyen jó-e, vagy mindenkihez egyformán? S mivelhogy ezt a kérdést egynehányszor bontogatni próbáltam, s Kegyed épp akkor - (itt a hőmérő jut az eszembe) nem mutatott több fok meleget, gondoltam, vagy mindenkihez egyformán meleg, vagypedig azokra a formákra gondol amelyek nálam ezzel a szóval vannak átirva és áthuzva: Lehetetlenség.
Hát aztán a Kegyed éles szeme eltalálta, hogy ezért kerültem a házat, ahol találkozni szoktunk. De nem annyira Kegyedet kerültem, mint inkább a reménytelenség érzését. Mindig közénk állni láttam egy árnyékot, amely anélkül, hogy vétettem volna valaha ellene, engem láncon tart. S igy látom elmulni nyaramat, igy látom közeledni őszömet, telemet. Nem tehetek ellene semmit. Hát legalább kerülöm a személyeket és helyeket, amelyek velem éreztetik.
Ilyen körülmények között tehetek-e mást, mint azt, hogy ha néha ki is lobban a láng, utána iparkodom oltogatni. Azért is megszidtam már magamat, hogy Kegyedet meglátogattam és olyasmiket is irtam, amiket az én helyzetemben Kegyed nem találhat menthetőnek. Én azonban tudom magamat mentegetni, s azt nem tilthatja meg nekem senki, hogy Kegyedet ne szeressem, habár az beleütközik a Kegyed nézeteibe is, és csak kérdőjelekkel végződik.
1900. I. 2.
Gárdonyi.

1900. I. 4.
Kedves Margit!
Vonja vissza a levelét és tekintse meg nem irottnak, mert bizonnyal mondom: fekete vonallal húzza át a jövendőjét, csakúgy, mint ahogy az én életem is át van húzva. Maga eddig - kedves jó leány - nyugalomban élt, legalább is annyi nyugalomban, amennyi a földön elérhető s most az én meggondolatlan levelem folytán érezni és szenvedni fogja azt az állapotot: mi az, mikor a hibás törvények és társadalmi osztályok folytán az embert nem a szeretet kapcsolja az emberhez, hanem az egyházi forma, s ha a szeretet elrombolódott, a forma marad eltéphetetlen, nehéz bilincs, - ha a másik bármi okból igy akarja.
Én, amikor először láttam Kegyedet, abban az első órában úgy éreztem Kegyed iránt, mint ma, és mint a közbeeső időben. Ez volt az oka, hogy önkénytelenül is figyelmesebb voltam Kegyed iránt - amit jólesik látnom - észrevett s bizony nem egyszer, mikor Kegyeden azt láttam, hogy sejt valamit, eszembe jutott az állapotom és iparkodtam közömbösséget mutatni. Mért irja Kegyed, hogy sajnálja az időt? Gondolja meg, micsoda szenvedés lett volna az az idő ha én abban az első órában azt mondom Kegyednek: Maga nekem a legkedvesebb! Hát aztán mi lett volna azalatt a hat év alatt? Csókoltuk volna egymást üvegen át. Jobb volt igy. Margitka: maga nem tudta azt, hogy én szeretem, én meg lakatot hordtam a szivemen, ha vérzett is belé.
Ha nekem férfi-ismerősöm, van, aki testvére az én lelkemnek, azt mondom neki: Te szeretsz engem és én szeretlek téged; éljünk együtt, mert öröm nekünk együtt élni; - és igy cselekszünk. De más a helyzet férfi és nő között: a hat év csak az epedések szakadatlan láncolata lett volna, ami kínos érzés, Margit. De mármost, az én hibám folytán fel van törve a pecsét. Én nem birtam megállni, hogy meg ne látogassam, mert Kegyed barátjának nevezett, azt gondoltam, hogy egyik jóbarát a másikat meglátogathatja s az a gondolat takarta előttem az eshetőséget, hogy úgy viselem magamat, mintha férfibarátom volna. Gondoltam, igy eljárogatok majd Kegyedhez, és Kegyed azt fogja nekem mindig mondani: Barátom. - Én meg azt fogom mindig gondolni: Kedvesem. És aztán átéljük szépen az életet, s majd mikor magánál is december lesz, nálam is, egyszer majd én, ráncos képü ősz ember, azt mondom teakevergetés közben: Bizony, Margitka, bizony... Aztán maga azt fogja gondolni, hogy nem mondtam semmit, pedig én meg nagyon is sokat gondoltam mondani.
Mindezeket gondolja át, Margitka, és irja meg: kettős pontot tegyünk-e a mostani állapotunkhoz, vagy csak szimplát. Válaszától függ, hogy meglátogassam-e?
Géza.

És, - pontot tettek.
Elfáradt már a leány.
Elfáradt, - félt, - nem értette meg a másikat.
Valahogy érezte is tán, hogy nincs rendjén minden.
Hogy a „martyr” tulajdonképen a józanság martyrja.
Vagy - tán nem is érezte ezt, csak tökéletesen elfáradt ebbe a furcsa szerelembe és minden érzése lassanként megsápadt, vérszegény lett a sok várás, töprengés alatt?
Egyszóval - nem volt több energiája. És nem akarta ezt a kínlódást elölről kezdeni.
Pontot tett, - végső pontot.
*
Megvallom, évekig nagyon haragudtam Görére.
Fájt, hogy később egy másik, gazdagabb leánynak nem irta azt: lehetetlen elválnom.
Gyanakodtam.
Ez ugy összevágott azokkal a hirekkel: Gárdonyi ilyen meg olyan jó üzletember.
De most, - hogy irás közben olyan intenzive gondolkozom ezeken a régi dolgokon és hogy elkértem Margittól ezeket a levendula-szagu fiókjában kegyelettel őrzött előttem ismeretlen leveleket, - szeretnék bocsánatot kérni a pihenő jóbaráttól.
Ezek a levelek azt mesélik, hogy, mint a mesebeli királyfi, - ugy várta ő az imádott leánytól azt a varázsszót, amely felbontsa az örökös gyanakvás szomoru igézetét.
Hogy minden csak próbálgatás volt és arra tette fel egész boldogságát: tudja-e őt nő ugy szeretni, hogy elfelejtsen mindent: jóhirt, állást és őrültségre is képes legyen?
És a nő akinél erre vágyott, ezt nem tudta megtenni.
*
Hogy hol van az Igazság?
„Sok volt az ő rejtélye.”
Akár azt mondom - szegény, félszeg Göre, - akár azt: önző, ravasz Göre: Megszenvedett érte csunyán, keservesen.
Mert attól a végső szakitástól fogva, még emberkerülőbb, zárkózottabb, magának élőbb lett.
Még jobban gyülölte a nőket, - még jobban haragudott a sorsra, az egész életre.
Vitte, vitte, még gyorsabban vitte végzete az ablaknélküli szoba felé...
*
És furcsa: Ugyanezek alatt az évek alatt, mikor megbántott és elkeseredett lélekkel mind jobban és jobban elmerült hazafias és theozofikus álmaiba; - ugyanezek alatt az évek alatt hallott az ember csodálatos hireket arról, milyen hidegen és pompásan tud számolni, ő köti Magyarországon a legjobb szerződéseket a kiadókkal, stb. stb.
De a jólét nem tudta boldogitani.
Az akkoriban lezajlott premiérejeinek félsikerei (Annuska, Fehér Anna, Karácsonyi álom, amelynek nagy sikere volt ugyan, de mégse az, amit ő várt), végre a „Fekete nap” bukása egészen elvaditották belülről; makacs önbizalma ferde utakra tért. Kezdte magát második Tolsztojnak, vagy még annál is nagyobb és jelentősebb übermensch-nek tekinteni. Uj irányt próbált teremteni. Abszolute leegyszerüsités, ez a fő; minden érdekes, ami a lélek legprimitivebb megnyilvánulása, - és ez mind a legprimitivebb, tökéletesen leegyszerüsitett nyelven. Mint óriási eseményt jelentette be nekünk naplója megjelenését.
Szegény Göre; tulajdonkép a jövő zenéjének egy hurját penditette meg. De nem sikerült ugy, ahogyan ő akarta.
Vagy talán ma már inkább megértenénk, élveznénk. Lehet. Akkor azonban ez a primitivség még megőrölte őt is, olvasóit is. Csufosan járt vele. A gondolkozó emberek lemosolyogták, a laikus publikum tombolt mérgében és goromba leveleket irt neki is, a szerkesztőségnek is. Azt hitték, parodia az egész.
Emlékszem, - hasábszámra ilyenek következtek: „Ribizlit ettem, - savanyu volt.” „X. Y (már nevét nem tudom) kutya tegnap sokat ugatott.” „Édes anyám káposztát főzött.” „Holnap a kis utcán megyek iskolába.” stb. stb.
De mindez persze külön sorban, gondolatjelekkel, a nyomtatott betü minden diszével felruházva.
Eleinte az volt a vélemény: nagyzási hóbortot kapott Göre. Hiába, akármilyen hires ember is valaki, mégse érdekli a publikumot, még az intellektuelt se, savanyu volt-e neki a ribizli vagy nem?
Be kellett szüntetni a regényt a vége előtt.
A „ribizli” szállóige, - ő pedig még zordabb, sötétebb, elkeseredettebb lett.
Valamelyik gyorslábu és nagyobb akaratu bámulója bizony elmehetne, megkereshetné ezt a regényt és végigböngészhetné, - neki volt-e igaza, vagy az olvasóknak?
Korai, vagy csak rossz volt?
Szegény Göre!
*
Mult az idő. Tán már 2 vagy 3 éve annak, hogy szerencsétlen szerelmesnek képzelte magát és került minket.
Alig láttuk 1-szer 2-szer évente, olyan órákban, mikor tudta, hogy Margit iskolában van.
Dacolt, gyülölt. Adta a sorsüldözöttet.
Nálunk pedig ezalatt nagy változás történt.
Árpád legidősebb fivére hirtelen, szivszélhüdésben meghalt, s bájos, poétikus, virág-törékenységü és virág-lelkü, apácáknál felnőtt 20 esztendős leánya, - Margit - a mi lányunk lett. Édes anyját két éves korában vesztette el; apja volt mindene, bálványa. Imádták egymást. A tragédia rettenetesen hatott rá. Nem volt kedve élni és nem vigyázott magára. Meghült, köhögött, köhögött, nagyon féltettük a tüdővésztől.
Féltettük, - becéztük, - rajongva szerettük nemcsak mi, - de a ház valamennyi barátja. Mintha mindenkinek leánya lett volna.
Apja szó szoros értelmében főuri módon neveltette. Eszterházán és a tatai kastélyukban olyan kényelem, olyan luxus vette körül, mint egy hercegkisasszonyt. A Sacré-Coeurben is ő volt a dédelgetett kedvenc, neki volt mindenből legszebb, legjobb holmija. Nyaranta 3 társalkodónő volt körülötte egyszerre, köztük egy bárónő...
Mikor hozzánk került, ugy tudta mindenki, hogy apja halálával mindent elvesztett és krajcár nélkül maradt. Később, másfél év mulva, geniális ügyvédjének sikerült ugy rendbehozni pénzügyeit, hogy az akkori viszonyokhoz képest egész tekintélyes vagyonnak lett az ura.
De akkor az a hit, - hogy a legnagyobb fényüzésből egy perc alatt a legnagyobb árvaságba és szegénységbe jutott, - még nagyobbra növelte iránta minden melegszivü, jó ember szeretetét.
És valami csodálatos bübáj is volt a lényében, - amint összegubbaszkodva, nagy kendőjébe bujva fekete ruhájában elbujt a sarokba, és csodálkozó, ijedt szemekkel nézte a kavargó életet, mintha nem is erről a földről, hanem valami távoli étherikusabb világról ide csak ugy véletlenül került lény lett volna.
Olyan volt, mint az örök melancholia, mint a hangnélküli bánat édesbus szimboluma.
Pedig a törékeny testben nagy és férfias intelligenciáju lélek lakott, de fáradt volt ahhoz, hogy mutogassa. Csak, ha magunk maradtunk, éledt fel a mi lányunk.
Tulajdonkép nem is kellene róla annyit beszélnem, hiszen mit érdekli az olvasót egy azóta már régen örök álmát alvó virágasszony. Tehát csak annyit, ami az életéből Gárdonyi életéhez tartozik.
Kezdem ott, mikor kis hugom megérkezését vártuk s két vagy három nappal előbb néhány barátunk nálunk vacsorázott.
Ott volt Göre is. Mint annyiszor, ezen az estén is csufolták a pajtások: Miért olyan hallgatag, mért oly vad? Igy sohse fog megnősülni, magában vénül meg...
Én nevetve ezt találtam mondani: „No. Göre, jön a hugom pár nap mulva, az magának való leány! Irtózik az emberektől, csak a természetet, a virágokat, az állatokat szereti, gyülöli Pestet, itt mindent közönségesnek, triviálisnak tart, egyszóval, ugyanaz, mint maga, női kiadásban.”
Aztán másról beszéltünk.
Elfelejtettem az egészet.
De Göre nem felejtette el.
Mint évek mulva kisült, ez a pár, tréfásan odavetett szó az ő furcsa, tekervényesen begubózott lelkében egész uj, neki eddig járatlan utra nyitott kaput.
Azon az uton nap sohse sütött, csak holdvilág, a szélein különös szomoru virágok nyiltak és ennek az utnak a mentén feszületek álltak ... az az ut az örök miszticizmus felé vezetett és a végén, mint a beteljesülés, ott álltak „Isten rabjai.”
*
De sem akkor, mikor legelőször meglátta, se később soha, éveken keresztül nem árulta el se szóval, se tekintettel, mi megy végbe lelkében.
Hugom olvasta és szerette regényeit, tisztelte Görét mint irót - de maga az ember csöppet sem érdekelte. Soha percig sem gondolkozott, azt hiszem, róla, az emberről; legfeljebb ha nevetett néha félszegségein, ő, a Sacré-Coeur-ben felnőtt leány.
De Göre ezt nem vette észre.
Attól a szerencsétlen mondástól megmozdult a fantáziája s valahogy azt képzelte, - a sors igazságszolgáltatása, hogy annyi keserü csalódás után küld neki egy félszentet, aki fehér jóságával, szelidségével behegeszti majd lelkének véres sebeit.
Nem szerelem volt ez, - valami egészen elvont, felmagasztosult, vallásos, misztikus érzés, valami hit különös, égből jövő csodában.
Szegény gyerek, naiv, holdvilágnál nézelődő Göre!
Hitte, fanatikusan hitte, hogy közöttük titkos vonatkozás, mélységes egység van, amely előbb-utóbb kipattan. Minél később, annál szebb lesz, mert szó ugyse lehet olyan bűbájos, mint a lelkeknek ez a néma párbeszéde, titkos csókja.
*
Fura, fura ember!
Tán sohse élt pozitive, sohse élt igazi életet. És amellett mégis, milyen praktikus volt bizonyos dolgokban.
De valahogy ugy látszik, a nőkkel való bánáshoz, a szerelemhez teljesen hiányzott a tehetsége.
Lelkének bonyolult szerkezetéről, azt hiszem soha senki sem fogja teljesen lefejteni a burkot.
*
Egyetlen egyszer árulta el magát. De persze akkor még nem értettük meg.
Pár hónappal hugom megérkezése után, - mert a csucshurutja nem javult - orvosai elhatározták, Meránba kell mennie.
Csak egy öreg doktor, a jó Mandli bácsi esküdözött, hogy ő jobban meggyógyitja idehaza. (Ugy is volt.)
Ez az élethalál-kérdés egy vacsorán dőlt el. Összejöttek a család és barátok közül mind, akik szerették; ahány doktor, annyi pártra szakadtunk s végre olyan vihar kerekedett, hogy alig értettük egymás szavát.
A nagy lármában Margit sirva fakad: Nem, ő nem megy Meránba, most télen, olyan messzire, egyedül, érzi, ott meghalna.
Izgalom, meghatottság, csillapitják; egyszerre Göre, mint aki álomból ébredezik, hozzá fordul és csodálkozva kérdezi:
- Margitka, hát maga el tudott volna menni az én premiérem előtt?
Óriási kacagás futott végig az egész asztalon.
Halálra csufolták!
Igazi „drámairó”, aki azt képzeli, olyan fontos a darabja, hogy egy fiatal leány emiatt fogja az életét kockára tenni! Hallatlan, milyen elbizakodott ez a Göre!
Pedig ő nem volt elbizakodott, csak boldog, titkos szerelmesnek képzelte magát...
Aztán többé soha, soha nem árulta el az érzéseit. És mi akkor, egyetlen egyszer sem értettük meg.
*
Nemsokára nagy változás állt be Gárdonyi életében: hátat forditott Pestnek, Egerbe költözött.
Nagyon szivére vette darabjainak fél és egész bukásait.
Azt hitte, rosszakarat, irigység, hogy mindig csak a regényirást dörzsölik az orra alá, mikor ő tragédiákat akar irni, második Shakespeare akar lenni.
Főleg a karácsonyi álom fájt neki. Misztikus, szép dolog, sikere is volt, - de nem az, amit ő várt. Nem világsiker.
Akkor annyira szenvedett, hogy komolyan féltettük a teljes meghasonlástól.
Egyszóval, mindez megutáltatta vele Pestet, tisztább levegőre vágyott.
Minden barátja ajánlott neki valamit. Mindegyiknek volt egy legszebb magyar városa.
Árpád Komáromot, Pósa Szegedet, Bródy Sándor Egert (ott nevelkedett, imádta).
Eger lett a győztes.
És ezentul Göre nagyon ritka vendég volt Budapesten.
*
Pár esztendő mulva, mikor ő már Egerben egészen otthon érezte magát, Parádon nyaraltunk hárman: hugom, a kislányom, Masa és én.
Egyszer eszünkbe jutott, milyen kedves volna átrándulni Egerbe. Azt mondják, aranyos város, Görének pedig óriási lenne az öröme.
Tényleg, felpakoltuk a gyereket is és át-kávémasináztunk.
Göre az állomáson várt, falusi szabó-varrta fehér vászonruhában, pipával a szájában, boldog, vidám szemekkel.
Azt képzelhette, titkos beteljesülése egy titkos hivásnak...
Meghivott ebédre, kedves, stilusos, de talán kicsit tulpedáns házába.
Az édes anyja aranyos, falusi asszony, - igazi iró-anya, amilyennek képzeltem. Olyan jól illett Göréhez - s olyan jól mindaketten együtt a házhoz.
Két fia is otthon volt. S ugy látszott, ő ép olyan jó apa, mint amilyen jó fiu.
A nagyszoba egészen Göre volt. Széles, nagy, parasztszoba egyszerü, békés, semmi aprólékosság, semmi, ami felesleges. Komoly, kényelmes angol bőrbutorok; semmi a külsőségért, minden csak a lakójuk egyéni kényelmére.
Ezek között a nyugalmat sugárzó butorok között aztán elszórva a világ mindenfajta hangszere; tán még nagydob is volt köztük.
Mindegyiken játszott, - de hogyan? - Ur Isten!!
A falakon (ez is egyéniségének gyászos foltja) képek. Festette: Gárdonyi Géza. Tárgyuk: fiatal nők, profilban. („En face” nagyon nehéz volt.) Sok, sok fiatal nő - részben fejből, részben illusztrált lapok után kiszinezve.
Rettenetes képek; a profil contoure-ok erősen domboruak, a hajszin szőke, az arc mindegyiken gömbölyü, gyerekes...
Az arcban volt valami I. Margitból, - az igazi Margitból. Hogy a szőke hajat honnan vette? ezt nem tudom; mert az én két Margitom barna, sötétbarna volt.
Megint csak kifakadok: fura, fura ember; hogy gyülölte theoriában a nőt; a nőt, mint fogalmat; és amellett folyton, üres óráiban folyton csak az örök nővel foglalkozott...
A nagyszobának még egy lakója volt rajta kivül: a pipatórium! Pipák, pipák, pipák, - egész háreme volt pipákból!
És dohánybödönök, sziták, megszámlálhatatlan mennyiségben.
*
Ilyen volt abban az időben lakásának a pillanatfelvétele. Sajnos, apróbb részletekre már nem emlékszem.
Az a pár óra rövid volt nagyon, s az én memoriám gyalázatosan rossz.
*
Estére eljött a szállodánkba vacsorázni.
Az egész vendéglő ugy bámulta, mint az olyan hirességet szokták vidéken, aki csak látogatóban van ott.
Csodálatosan beszédes és eleven volt. Életében tán másodszor, egyenesen meg merte szólitani a hugomat. Kérdezte, mi a nótája?
És huzatta! Gárdonyi cigányozott! Még dudolta is a „Páros csillag az ég alján”-t.
Vacsora után mesélni kezdett az utazásairól.
Velencére nagyon haragudott. Ott mindig halszag van. Fene tudja kibirni. Meg is szökött három nap mulva.
Firenzében fekete csuklyás emberek folyton temetnek, - ez se tetszett neki.
Valami hiba mindenütt volt.
Hanem... - a legborzasztóbb csalódás Konstantinápoly. Megvalósitotta álmát, lement. És legélénkebb emléke egy hősköltemény maradt onnan, negyvennyolc órás szünet nélküli harc ez a hősköltemény az ellenségek legrettenetesebbjével: a poloskával.
Két éjszaka alatt végiglakta Konstantinápoly összes hoteljeit és penzióit, a legkisebbtől a legnagyobbik, végesvégig.
Ha el akarnám mondani, ugy ahogy ő mesélte, nekem is olyan nagy irónak kellene lennem, mint ő volt.
Másfél óráig beszélni poloskákról anélkül, hogy akár unalmas, akár undoritó lenne!
Olyan csodálatosan bájos humorral produkálta önmagát, a hoteleket, a hôtelier-ket és a poloskákat, hogy mi a nevetéstől majd megszakadtunk.
Friss, üde, geniális volt ezen az estén.
*
De, - valljuk meg az igazat, - mégse ez a módja, hogy az ember egy poétikus urileánnyal megértesse komoly, romantikus, misztikus vonzalmát...
Szegény Göre!
Hogyan tudott olyan bűbájosan szerelemről irni könyvben és levélben, mikor szóban oly kevéssé értette a szerelem nyelvét, akár a kinait?
Fura, fura ember.
*
Másnap visszautaztunk Parádra.
Három vagy négy nap mulva levelet kapott Margit Egerből; csodaszép, gyöngéd, titokteljes, megkérő levelet; amely burkoltan bár, de mindent elmond és megmagyaráz; hogy szerette meg, mielőtt látta volna, mit érzett és mit élt át azóta, mióta meglátta, mik lehetnének ők egymásnak, mit adhatnának egymásnak...
A leány kővé csodálkozta magát.
Először majdnem megharagudott; aztán lecsillapodott és tiszteletből a nagy iró iránt, meleg és tiszteletteljes hangu levélben azt válaszolta: sohse megy férjhez, valószinüleg apáca lesz; de nagyon meghatva és megtisztelve érzi magát, stb. stb.
Mit érzett ez után a levél után Göre?
Nem tudom. Azt hiszem, elhitte; mert ekkor irta meg az Isten rabjait.
Portrait volt ez a regény.
Még a lencse is ott van Szt. Margit arcán, pontosan ott, ahol a kis hugomé volt.
Megjelenése után elküldte neki a regényt; gyönyörü, lemondó, bus dedikációval.
(Azt hiszem a „Láthatatlan ember” s a „Hatalmas harmadik”-ban is Ő a hősnő.)
És azután - vége volt ennek is.
Semmi több.
Néha, néha még eljött hozzánk; de még csendesebb volt, mint valaha.
Hanem attól a naptól fogva, hogy ezután körülbelül egy év mulva hugom férjhez ment egy fiatal főhadnagyhoz, boldog asszony lett -, Gárdonyit soha, soha többé nem láttuk; se ő, se mi.
Még Árpád betegágyához sem jött el; pedig akkor nagyon sok hütlenné lett jóbarát bukkant elő a ködből. Akkor jelent meg mint kóborló, hazát nem találó lélek, egy órára, hogy aztán megint eltünjön, Mednyánszky is.
De Görét hiába vártuk.
*
Ennek tiz esztendeje.
Azóta semmi közvetlent nem tudtam róla, nem is hallottam róla semmit, ami uj vonást adna ehhez a portraitjához.
Elveszett alakját elnyelte a sürü köd, ami oly sok, oly sok embert, annyi értéket elragad az ember csodálkozó szeme elől.
Az uram halála volt barátságunkon az utolsó hólepel; eltakart mindent.
Aztán jött a háboru.
Két első évét kinn töltöttük Münchenben.
Később, hazajövet, különös, beteges, fantasztikus hirek jutottak hozzám harmad-, negyedszájból az egri remetéről.
Gárdonyi alakja, egészen csudás, szinte dalai-láma-szerü dimenziókat öltött.
Láthatatlan emberré lett.
De ez csak növelte alakjának misztikus titokzatosságát.
Mindig többet beszéltek róla, és mindig fantasztikusabb, hihetetlenebb dolgokat.
Tavaly aztán egy reggel azt olvastam: Gárdonyi meghalt Egerben.
Akkor hallottam azt is, hogy utolsó éveiben köröskörül befalaztatta nagy, angolkarszékes szobáját; csak pici ablakon szivárgott be világosság a magasból s ott irt, irt, töprengett és ment, ment az általa kiszabott keskeny, és mégis oly széles, grandiózus uton fölfelé: az ismeretlenbe...
*
Nagyon szeretnék valamit tudni az utolsó 15 év Gárdonyijáról.
Hogy jutott a befalazott ablakig?
Ki és mi kisérte odáig?
Azt hiszem, erre nincs felelet.
Vagy mégis van?
Talán ez az, ez a mondása:
„Csak a testem!”

JÓKAI PETŐFIÉKRŐL.
A halál nem szüntette meg az együttlétet Petőfi és Jókai között.
Pár érdekes és kevésbbé érdekes emléket szeretnék mesélni arról, hogyan beszélt Jókai az ő egykori állandó vendégéről: hajdani együttélésükről, házasságáról stb. Jókai mesélte, a háziur.
Mert Petőfi állandó vendég volt nálunk.
Az asztalnál velünk ebédelt. Sétáinkra elkisért.
Este, kis ágyacskámban fekve, őróla meséltek; ha rossz voltam, azzal fenyegettek: „Nem szabad bejönnöd a szobába, ha megérkezik Sándor bácsi!”
*
A Sándor bácsi!
*
Nehéz feladat, amibe belekezdek.
Tán nem is illik.
Mert valakiről sok rosszat kell mondanom. És ez nekem kicsit kinos.
Nem szeretem senkinek, pláne halottnak a hibáit emlegetni.
Nem mintha olyan jó volnék. Isten ments! Nincs unalmasabb a tökéletes embernél. A mai gyülölködő, piszkolódó világban azonban még azt is szeretném dicsérni, akitől irtózom, csakhogy ne kövessem a szörnyü háboruszülte tömegpszichológiát.
De itt muszáj kivételt tennem.
Olyan nagy ember asszonya kinő a rendes polgári mértékből, történelmi alak lesz.
Nem báb-asszonyka volt, akit a nagy események dobnak ide-oda. Számolnia kellett, abban az órában, mikor Petőfi felesége lett, azzal, hogy ezentul nem szabad és nem független, figyeli az egész ország, belépett a magyar történelembe.
És nemcsak férje révén, de a saját szomoruan hiressé vált cinizmusa és még szomorubb, még sivárabb, de nagyon nagy intelligenciája által is kivivta magának azt a nehéz kötelezettséget, hogy nem egyszerüen: nő, hanem históriai alak, halhatatlan, akit joga van boncolni, elitélni, védeni az eljövendő generációnak.
Tragédia lett.
És az lett volna akkor is, ha az ura visszajön.
Talán akkor még inkább!
*
Érdekes, nagyon érdekes hatást tettek papára azok az akkoriban majdnem naponta érkező hirek: itt vagy ott, ez vagy az látta Petőfit; él, haza fog jönni...
Ki ne emlékezne még a régiek közül a megszámlálhatatlan, az ország minden részében fel-felbukkanó ál-Petőfikre és azokra a Manassé-féle szélhámosokra, akik hetekig, hónapokig traktáltatták magukat azon a cimen, hogy beszéltek Petőfivel!
Hogy hitt nekik papa!
S mert senki se vette olyan halálos komolyan fantasztikus reményeit, mint én, hát nekem mesélt órákhosszat arról: hogy lesz, mint lesz, ha egyszerre betoppan?
Vártuk, vártuk.
Ha szokatlan időben csengettek: összerezzentem.
Ő lesz!
Ha az ablakból egy feltünőbb alakot láttam a házunk felé közeledni, megdobbant a szivem.
Ez csak ő lehet!
Most jön Szibériából!
Egyenesen barátjához.
Ez természetes.
Hová is mehetne máshová?
Hisz’ már biztos tudja...
Vártam, remegtem az izgalomtól és óh, hogy fájtak a csalódások, hogy fájtak!
Esténként eltünődtem: vajjon milyen lehet most a külseje?
Mint bányamunkás, rossz ruhában jön-e, kimerülve, fáradtan, hosszu hajjal, szakállal?
Vagy magasabb hivatala volt és elegánsan cilinderrel?
És vajjon rögtön megmondja-e a nevét?
Nem, biztosan nem.
Próbára tesz minket, hogy vajjon várjuk-e?
Megérdemeljük-e a barátságát?
Emlegettük-e?
S ha papa megismeri, akkor ő majd fellélekzik, elkiáltja magát: „Marcikám, gyere a szivemre, én vagyok Sándor!”
Mindenki sirni fog, óh de gyönyörü lesz!!
És - hat, nyolc, meg tiz esztendős becsületemre legyen mondva - a találkozás naiv és szentimentális elgondolásában nem nagyon maradt mögöttem Jókai!
*
Mindkettőnk örömét Teleky Sándor szokta néha megrontani, aki, ha Pesten volt, mindig felkereste papát, hogy „Sándorukról” beszélgethessenek.
Ő sokkal pesszimistább volt. Kegyetlen, praktikus keresztkérdésekkel szakitotta meg ötpercenként papa szép meséit; én a sarokban huzódtam meg ilyenkor s csak sötét pillantásokat vetettem álmaink szétrombolója felé s elkeseredetten állapitottam meg: „Száraz ember, nincs benne lelkesedés. Nem érdemli meg, hogy viszontlássa!”
Papa irásai között őrzöm Telekynek egy levelét, - talán érdekelni fogja az olvasókat, - kedves, meleg levél, - az ő Sándorukról.
Pesten, novbr. 20-án, 1882.
Édes Móriczom!
Hoztam nektek két sütetnyi gesztenyét, nem azért, mert berkeczi édes gesztenye, - de azért, hogy tudjátok, miképen gondolok rátok.
Mikor szerencsém volt hozád Kolton, egy gyönyörü pálczával ajándékoztál meg, nagyon szép; - Venus a delfin hátán - és TE csináltad; én is hoztam egyet, ezt én faragtam; unikum, az első, és ha Váczra nem kerülök az utolsó.
Egy nagy muszka nagyherczeg Oláhországba utazot, eltört a kocsija tengeje, kénytelen volt az iszprávnyiknál meghálni, az iszprávnyik nagyon szivesen látta, a nagyherczeg megküldte neki aranykeretbe ékes kövekkel kirakot migniatür arczképét; az olá is visszavágta s elküldte a nagyherczegnek fotografiáját kopertába. -
Alig várom, hogy lássalak, s megköszönjem, hogy szegény Sándorunk szobra leleplezésekor rólam is megemlékeztél.
A legforróbb kézszoritással
legrégibb barátod és tanitványod
Sándor.                  
*
Volt valaki a házban, aki olyankor, ha Petőfiről beszéltek vagy beszéltünk, kiment, vagy hirtelen valami rakosgatni, motozni valót talált magának.
Nagyanyám.
Furcsa. Tulajdonképp hogy kellett volna imádni annak az annyira lelkes, vakul hazafias, költészetet imádó, bátor, nagyszabásu asszonynak azt a ragyogó, szilaj, lelkesedése, szenvedélye tüzében elégett üstökös-geniet.
Dehát ember volt.
Asszony volt!! Minden hősi tulajdonsága mellett, mégis csak asszony volt.
És vannak dolgok, amiket egy asszony nem tud megbocsájtani soha.
Ugyan tudta ő is jól, mi volt az igazi, végső oka Petőfi ellenzésének haragjának (mindjárt rátérünk erre is); de mégis, mégis.
Nagyon kegyetlen volt az a bizonyos mondás.
„Várjon Jókai pár évig ha minden áron a családba akar nősülni, - akkor majd elveheti a leányát.”
Annak a gőgös, hiu asszonynak ezt mondani!
Sokszor eltünődtem rajta később, nagyobb koromban: vajjon, ha tényleg visszajött volna, hogyan fogadja, mit érez és mit mutat érzéseiből nagyanyám?
Melyik győzött volna: jószive? és kitárt karral fogadja a megkinzott óriást? vagy sértett hiusága?
Annyi bizonyos, hogy ha Petőfiről volt szó és ugy hozta a helyzet, muszáj volt megszólalnia, nem állta meg soha, kissé száraz hangon valami ilyesmit ne mormogjon a foga között: „Akármilyen nagy genie is, - embernek kellemetlen, rossz modoru, szálkás ember volt”.
Hogy azután ellensulyozza a szavait, rögtön utána Vörösmartyt kezdte dicsérni.
„Az volt az ember! Milyen különbség. Mennyi kedvesség, jóság, kedély!”
Vörösmartyt, mint minden fiatal vagy öreg barátja, persze papa is, rajongásig szerette tisztelte; igy aztán valahogy elsimultak a viharfelhők.
És hányszor, de hányszor megismétlődött ez a jelenet, Ur Isten!
Hiszen mindig Petőfiről beszéltünk!
*
Csak sokkal később tudtam meg, hogy az éremnek ez csak az egyik oldala.
Voltak Papának mélyebbre látó órái is, mikor szinte félt, mi lesz, ha visszajön? Hogy fogja tudni beletalálni magát az uj viszonyokba?
Mit szól felesége, fia halálához?
És mit szól - - - -?
*
Jókait csak három nőről hallottam gyülölettel beszélni.
Gizella királynéról, mert a németeket betelepitette Magyarországra.
Zsófiáról, a magyargyülölő szép asszonyról.
És Szendrey Juliáról.
Mind a három esetben egyezett a véleményük Laborfalvy Rózával.
Főleg a harmadikban.
De különös, hogy a szelid, puha ember ebben az egy dologban (s életében ez volt az egyetlen eset) még keményebben itélkezett, mint az a büszke, férfias, kötelesség-rab asszony.
Jókai csak elitélte, ő védte is.
*
Vajjon igaza volt-e?
Nem tulzott-e?
De hát miért tette volna?
Ő, aki nőkkel szemben olyan lovagias volt.
És ha pletykálni, rágalmazni akart volna, - szélesebb körben beszéli el a dolgot.
Nemcsak a diszkrét, szük családi asztal mellett.
Ha tényleg nem disgustálta rettenetesen valamivel, - ahogy az ember Jókait ismeri, ahogy ő nőket bálványozni tudott, hogy imádta volna legjobb barátja feleségét! Azt a szép, okos, előkelő teremtést!
Már akkor se szerette, mikor látszat szerint hü feleség volt, a forradalom elött, mikor náluk lakott.
Igaz kell hogy legyen sok minden...
*
Különös egy asszony.
Csak akkor kezdtem kicsit megérteni, sajnálni, mikor a leveleit olvastam.
Ennek az asszonynak az volt a tragédiája, hogy nem tudott igazán szeretni, pedig vágyott rá.
Szenvedélyes, erotikus teremtés volt, - az bizonyos. De igazán, odaadóan, mélyen nem tudott érezni.
Mikor Petőfihez hozzáment, elszökve hazulról, kitagadva szüleitől: őszintén, nagyon érzett, de azt hiszem, akkor se magába Petőfibe, hanem a dicsőségbe, romantikába, a veszedelmes kalandba, halhatatlanságba volt szerelmes.
Abba a nőbe volt szerelmes, akivé a Petőfi muzsája lesz.
Azok a hibák, amik a jó nevelést kapott, előkelő asszonyt disillusionálták: Petőfi rustikus modora, evése, mozgása, beszédmódja: megvoltak már vőlegénykorában is.
És - ezt mi nők már jobban értjük. Ismerjük egymást.
Vagy annyira szeret egy asszony, hogy nem látja a gyarlóságokat, sőt, - még azokat is szereti Benne! Ez a nagy, vad, erotikus szerelem.
Vagy mindig szenved miattuk (persze itt csak a kis hibákból, formátlanság, félszegségekről beszélek, a karakterhibák más kategóriába tartoznak) s ideig-óráig leküzdi érdekből vagy nagy lelkesedésből, romantikus fellángolásból, hiuságból.
De ilyen önszuggeszció csak ideig-óráig tarthat - s az idegeket őrlő titkos türelmetlenség annál nagyobb erővel tör majd ki.
Csak ez magyarázza, hogy házasságuk legelső idejében még papa előtt is olyan durván, sértőn figyelmeztette erre-arra Petőfit az asszony.
Ez magyarázza Petőfi kedélyének csodálatos átváltozását pár hónap alatt.
Papa meséli, hogy Petőfi, aki maga volt a fiatalság, életöröm, remény, bátorság, jókedv, duhajság, - mindig csendesebb szinte mogorva lett, sokszor idegesen meredt a távolba, nem lehetett szavát venni.
Érezte, hogy valami nincs rendjén.
Hogy nagy, nagy bajok közelednek.
És papa szentül hitte, Petőfinek géniusza vezette szivéhez azt a legszebb halhatatlanságot hozó golyót.
Mert mi lett volna, - ha visszatér?
Előbb-utóbb rájön, hogy a felesége nem szereti, csalja.
Mit csinált volna akkor?
Nem az az ember volt, aki szépen beadja a válópert és élje vigan tovább az életét.
Megölte volna az asszonyt és talán saját magát is az első percben, amikor megtud valamit.
Vagy - és ez még rosszabb lett volna - olyan őrült rabja, hogy talán megbocsájt és próbál átformálódni az asszony gusztusára?
És ez sem sikerül és csak megalázza magát hiába...
Papa szerint megeshetett volna, hogy Bach-hivatalnokot formál belőle Julia.
A paraszt-geniek örök tragédiája, a Napoleoné, a Mátyás királyé: a nép fia, akit, bármily magasra kerül is, nyom a saját „Kinderstube”-ja s lenyügöz a feleség született eleganciája és ravaszul alkalmazott fölénye.
Előkelő modor, mosolygás, kézmozdulat, csupa biztos, soha célt nem tévesztő fegyver az egyszerü anyától felnevelt, gyerekkorban munkáskéztől cirógatott szegény, ügyetlen, nagy emberek megejtésére.
Marie-Louise, Beatrice, Szendrey Julia, - bár az első nagyon ostoba, az utolsó meg nagyon intelligens, - női erejük ismeretében egyforma nagyok, bölcsek voltak...
*
Rettenetes, rettenetes lett volna, - ha ilyen fegyver ejti el, - ha Petőfinek kerülni kell a barátait, ha szégyelnie kell, hogy a felesége rabja - esetleg ivásnak adja magát, lassan eltompul élet- és alkotó zsenije.
Érezhette ő mindezt, amiért ugy kereste a halált!
Papa azt állitotta, hogy máris észrevehető volt rajta az asszony hatása.
Utolsó időben szinte el-elmaradoztak Petőfiéktől a jó barátok; - bántotta őket, hogy Sándor folyton rájuk szólt:
- Nem tudjátok, hogy kell viselkedni uri asszony előtt?
Ez sem illett, - az sem illett; Petőfi kezdett pipeskedő, jólnevelt férj lenni!
Önmagában véve az, hogy Julia, leszoktatta a köpködésről, káromkodásról, hagymaevésről, egyebekről, nem lett volna baj, - sőt!
Még Jókai, aki ugy imádta, mint emberi lényt az anyján és feleségén kivül soha, még Jókai is bevallotta, hogy bizony faragatlan legény volt.
Mondom, ez jó lett volna.
De ha ez a hatás tovább terjed felette?
Ha lelkileg is sima és „jól nevelt” lesz Petőfi?
Mert ő nem az a bizonyos kemény ember, aki törik, de nem hajlik.
Egész lénye egy óriási, örökös, őrületes lángolás, gondolatai, szavai, tettei ennek a parancsoló lángnak engedelmeskednek automatice.
Addigi életében ez a láng csak a hazájáért, szabadságért, emberiségért, egyszóval nagy eszmékért égett.
A szerelmei, - kis ártatlan, gyerekes álmok, játékok, tiszta, szüzies érzések, - nem zavarták benne.
Julia volt az első asszony az életében. Az első titok, a démon, a vörös liliom, a „gonosz”, aki felkavar mindent, mindent; aki ur, parancsol, diktál.
A férfinek, a himnek az asszonya, nősténye, - aki azt akarja, - hogy az a csudaszép hatalmas, izzó lángoszlop: a genie lelke, idegzete, vérkeringése csak neki lobogjon.
Ő irányitsa ugy, - ahogy akarja.
És ha hiusága ugy diktálja: csodás szerelmes versekre inspirálja, - de esetleg frakkba és glaszékeztyübe bujtatja...
Ah, Petőfi jól tudta, miért jobb neki a halál, mint a menekülés!
Senki olyan gyenge nem tud lenni, mint egy nagyon nagy, nagyon szenvedélyes ember!
*
Juliát is lehet sajnálni.
Keserves lehetett annyira embernek látni, annyira nem tudni már szerelemmel szeretni azt, akit az eszével olyan nagyon tisztelt.
De az életben minden jót kikanalazni nem lehet.
Ment volna a fess katonatisztjéhez.
Tudnia kellett, kit választ?
Ha neki nagy érzések, dicsőség, történelem kellett, mondott volna le az érzéki örömökről.
Papa szerint hideg hisztérika volt, minden magasabb erkölcsi tartalom nélkül. (Ő még intelligenciáját sem ismerte el, pedig ez a leveleiben meglátszik.)
Száraz hisztérika, aki csupa ideges kiváncsiságból ugy töri össze a férfisziveket, mint gyerek a diót; aztán ha kiette, - eldobja.
Csak, hogy momentán izgalmat érezhessen; és nem nézi, nem bánja, melyik mit ér.
Egy kis gróf, - Petőfi Sándor: - két dió!
Habozott.
Egyiket eldobta, - másikat megtartotta.
Jól választott.
De őt az se tudta kielégiteni.
Azt is félredobta.
Ment tovább - és kétségbeesett önmaga felett. Miért nem tudta azt a nagynak vélt érzést, amiért annyit áldozott, kiélni, megőrizni?
Miután nem tudott egészen jó lenni, cinikusan a rossz után nyult kárpótlásként, menekülésként az önvád elől.
*
Sok nőt visz a saját gyengesége feletti kétségbeesés a teljes sülyedésbe!
Ha eredetileg rosszabb lenne, talán nem zuhanna akkorát.
*
Ha nem szerette már az urát, - hagyta volna ott, ment volna vissza a szüleihez.
Ez kegyetlen, de becsületes eljárás lett volna. De megcsalni Petőfi Sándort: ezt nem lett volna szabad!
*
Pedig Jókai szerint még az életében megtette.
Jókai állitása szerint harmadik diónak - őt akarta feltörni!!
Hanem a puha ember nagyon kemény dió volt.
Hogy lovagiasságból-e barátja iránt, vagy csak mert már akkor Laborfalvy Rózába volt szerelmes? (Igy nem volna érdem. De én hiszem, hogy még ha tetszett volna is neki az asszony, - amilyen prude papa akkor volt, - nem, soha ezt nem tette volna meg.)
De hát ez Julia karakterére nézve mellékes.
Miért kellett volna neki Jókai? Talán épp az ellentét miatt.
Megkivánta a szép, szelid, tiszta, jómodoru, szőke fiut.
*
A hiuságában feneketlenül megsértett asszony leirhatatlan gyülölettel fordult vetélytársnője ellen.
Az egész rossz asszony nem veszi olyan tragikusan a kudarcot. Megy tovább. De akinek nehéz rossznak lenni, azt őrülten felizgatja, ha rögtön nem sikerül a bün, - ha még tovább kell a lelkiismeretével küzködnie.
Innen eredt minden baj a két család között.
Régi nóta!
Akármilyen zseni a férj, vak, ha becsületes és nagyon szeret.
Görög tragédia, bibliai mese, mai francia dráma: mind ugyanaz.
Férfi sorsa az asszony.
Mindenbe beleviszi.
Még kémkedésbe, férfiatlan, árulkodó levelek irásába is.
Beleszuggerálja: ez mind barátja megmentéséért történik, s az örök, ördögi asszony-trükk szerint: férjét használja fel a rajta esett sértés megtorlására...
Mikor ott, a Pilvax-asztalnál utoljára találkoztak és Petőfi arra a szóra „Emelem poharam azokra, akik el fognak esni!” Papára nézett és azt mondta: „Pajtás, akkor énreám koccintottál!” - Jókai nem mondhatta neki sirva, nyakába borulva: - „Oh, Sándor, hát nyiljon már ki a szemed! Hiszen nem Te gyülölöd az én feleségemet, de a Te feleséged...!”
Keserves lehetett.
Hogy kellett Jókainak ezt az asszonyt gyülölni!
*
Julia pedig hiszterikus türelmetlenséggel kereste a negyedik diót.
Megtalálta B... S... akkoriban nagyon ünnepelt humorista személyében.
Ez nem volt se másba szerelmes, se skrupulózus. Hagyta magát feltörni.
*
Az ura életében!
Mikor már a levegőben uszott minden, ami eljövendő és az urát folyton csak féltenie kellett volna!
*
Én még láttam ezt az embert. Nagy darab szőke szakállas, örökké viccelő, ugynevezett „aranyos ember” volt. Emlékszem, beszélték, hogy angyali jó felesége sokat szenved mellette.
*
Vajjon igaz-e? Vagy csak a Marci fájó, baráti szive látta olyan feketén a dolgot, akitől a közbecsuszott idegen asszony a lelke java felét elvette?
*
Nem tudhatom.
Ha mese, - a legnagyobb mesemondó meséje.
De, sajnos, azt hiszem, valóság.
*
Beszélnek még sok mindent.
Windischgraetz szárnysegédét, - aki az ura sirját segitett neki keresni - stb. stb.
Mi igaz, - mi nem?
Nem is érdekel, nem kutatok utána.
Megvallom, soha életemben nem olvastam el egyetlen Petőfi- vagy Szendrey Julia-életrajzot; bármily értékes és szellemes legyen is.
Valahogy fájt esetleges positive megállapitások sulya, - ami elnyomhatná a gyermekkorban befogadott képeket.
Petőfiről nem akarok mástól hallani, mint Jókaitól...
Igazság? Vagy mese?
Mindegy.
Jókai mesélte!
Csak ugy, - csak azt mondtam el én is.
*
Az én saját véleményem az, - ami, azt hiszem, mindenkié ma már: nem lehet, nem szabad emberi lélek felett pálcát törni soha. Mert nem látni bele s a lélek oly komplikált masina, oly furcsa, bonyolult labirintus! - Hogyan itéljen az ember afelett, akit sohse ismert, aki rég meghalt, mikor azokat se ismeri jól, akikkel folyton együtt van?
Mikor önmaga is rejtély marad önmaga előtt?
Kinek ne lettek volna az életében tettei, szavai, érzései, amiket se akkor, se későbben maga se tudott megérteni?
Az ember távoli dolgokról csak azt mondhatja: azt hiszem, én nem tettem volna. Vagy: azt hiszem, helytelen volt.
De itélni?
Kimondani a bünösséget afelett, akinek nem ismerjük a rejtett, titkos érzéseit, szenvedéseit, küzdelmeit, tetteinek okait, rugóit?...
Nem, itélni nem lehet, nem szabad.
*
Nyugodjék békével; és ha bünös volt, legyenek a bünei megbocsájtva! Amen.
*
Sokszor gondolkoztam rajta, milyen furcsán érezhetett nagyanyám Juliával szemben.
Különös meglepetéseket rendez néha az élet.
Julia, - a fehér szobában nevelt, előkelő urileány, ártatlan, tiszta, - Julia lett hütlen, az urát élve-halva megcsaló feleség.
És Laborfalvy Róza, akit Kántorné nevelt fel, akinek leánya volt leányfővel, s olyan viharos, küzdelmes élete... ő, az elitélt, akitől féltették, óvták Jókait: ő lett a csoda-hü, heroikus feleség, aki az urának saját élete kockáztatásával mentette meg az életét, aki az ura dolgozószobájából templomot, a művészet templomát csinálta!
Tulajdonképen micsoda titkos elégtétel lehetett ez neki!
Talán azért is beszélt mindig olyan pártfogólag Juliáról, mert belül, valahol az érzés-szekrény leghátsó fiókjában olyan kis hála-félét érzett. Hisz a bukásával az ő Géniusz-szerepét csak annál magasztosabbá tette!
Ha ugy volt, ha találó ez az analysis, hát - megérdemelte azt a kicsi örömet. Mert, ha a férfinak koránál, nehéz természeténél fogva nem is, de az irónak csodálatos felesége volt.
Olyan, amilyen ritkán adatik meg nagy embereknek.
*
Julia, Julia, - furcsa, rejtélyes asszony!
Megint visszatérek Hozzád.
A két asszonyról beszélve, eszembe jut a „Politikai divatok” Juditja és Serafineja.
Mennyi, mennyi lelkiismeretfurdalást kellett éreznie!
Milyen kinos, fájó lehetett neki a nemzet megvetése, gyülölete!
*
És lehettek lelkiismeretfurdalásai már az ura életében is. Mikor, - és ezt papának is el kellett ismerni, mert maga is látta, fül- és szemtanuja volt - mikor Petőfi az önkéntes jelentkezéskor kardot kötött és menni akart, Julia - mesélte Jókai - szivettépően könyörgött és látszott, hogy őszintén, igaz, meleg, asszonyi módon kétségbe volt esve. Annyira, hogy végre mérgében, látva, hogy nem használ a szép szó, rázárta az urára az ajtót s ledobta a kulcsot az ablakon az éppen távozó Jókainak.
Petőfi pedig, mint a mennydörgős ménkő, dörömbölt az ajtón, kiabált, átkozódott. - (No de hisz ezt a históriát ismeri mindenki.)
Annyira ment kétségbeesése, hogy akkor, pár órára, még papa iránti gyülöletét is elfelejtette s teljes, eszeveszett kétségbeeséssel könyörgött: az Istenért, el ne engedje Sándort, akárhogy is, akadályozza meg, mert ő érzi, egész biztosan érzi, hogy megölik, soha vissza nem jön, soha viszont nem látják; ne engedje hát elmenni, ne engedje elmenni...
Vajjon a régi szerelem éledt-e fel ujra?
Talán amikor hősnek látta, veszedelemben tudta, megint a régi napok jutottak eszébe, mikor azt képzelte még, hogy egész nap, örökké mint félistent fogja látni?
Talán akkor, pár órára, elfelejtette életük ezer apró kis etiquette-tragédiáját, prózáját; magát az embert, akivel nem lehetett neki, a finom uri leánynak semmi közös ösztöne s megint csak a régi, imádott bálványt látta?
Vagy egyszerüen a lelkiismeret bántotta? Az ébredt fel fanatikus dühhel?
Vagy mindkettő együtt?
Ez a legvalószinübb.
Akárhogyan történt, de az bizonyos, - mesélte papa, - hogy akkor, azon az egy napon Julia a régi, a koltoi napok Juliája volt.
*
Aztán eltompult megint, - igaz.
De - mint Viktor Hugó „Sultan Mourad”-jának a disznója - ez az egy nap is segit lemosni sok más napnak a foltját.
Legalább mielőttünk, analizáló asszonyok előtt.
*
Bakfiskoromban, mikor legelőször olvastam a „Politikai divatok”-at, sulyosan el voltam keseredve papa ellen: hogy csinálhatott olyan groteszk alakot a hazatérő Petőfiből?
Pedig igaza volt.
Ha nem is olyan tulzottan szánalmas, de teljesen felbomlott idegzetü, kétségbeesett, önmagát seholsem találó emberré vált volna bizonyára annyi, annyi szibériai esztendő után.
A lelket, a szárnyalót, a büszkét eltemették, elnyelték volna az orosz hómezők.
El kellett volna tompulnia, butulnia - neki! - vagy tomboló őrültté válnia a kegyetlen testi, lelki szenvedések alatt.
Fegyelem, feljebbvalók, kancsuka-rendszer - Petőfinek!
Mindent összeolvasott Papa, ami Szibériára és a foglyok életére vonatkozott.
De minden csak növelte aggodalmát azokon a napokon, mikor pesszimista hangulattal ébredt, mikor az érem fekete oldala volt fenn.
(Beszélni ilyenkor nem beszélt róla. Csak - amikor rózsásabbnak látta a viszontlátást.)
De mikor azután kisült, hogy minden szép mese hazugság, hogy senki se látta, - hogy Sándor már valahol messze, nagyon messze - tul minden problémán, - csak ragyog! akkor - a megkönnyebbülés nagyobb volt a csalódásnál, emlékszem.
Megint odafenn kereshette, - megint támaszt találhatott az emlékében.
Nem kellett rettegnie attól a szörnyü perctől, mikor Petőfi megtudja, hogy a felesége és a fia is halott, - és Julia már nemcsak az ő halottja!
Megirta a „Holt költő szerelmét”.
*
Aztán évek multak, évek repültek...
Elérkezett Petőfi halálának az ötven éves évfordulója.
Egyszer már megirtam. De most ujra muszáj eltünődnöm rajta.
Miért, miért szerettük oly vakon? miért nem engedtük leutazni...
Olyan rettenetes, rekkenő hőség volt! Ugy féltettük valami bajtól!
Pedig hogy akart, hogy szeretett volna lemenni...
És hogy zokogott másnap, mikor azt a hirt olvasta: Kovács Gyulát Segesvárott szivszélhüdés érte az ünnepi beszéd alatt.
Hogy zokogott, hogy tördelte a kezét: „Ez a halál nekem volt szánva, - értem nyujtotta le Petőfi a kezét!”
*
Mikor az a vad üstököscsillag megérezte: meg kell halnom! igy van rám szüksége a nemzetnek! - meghalt.
Most a Marciját akarta megmenteni, elragadni, mikor még legjobban ragyog, tündöklik, - hogy egyformán szép haláluk legyen!
Akkor ezt lehetne Jókai sirkövére vésni:
„Elvitte magával mind, ki az övé volt.
Most kezd csak nyugodtan aludni a rég holt, -
Mig fenn, magas égen csillaga ég!”

BALATONFÜREDI VIG ÉS SZOMORU MOZIFELVÉTELEK.
Füred csak gyüjtőnév.
Az itt következő irásoknak nincs semmi szervi összefüggése. Vegye az olvasó ugy, mintha kabaréban a szinfal neve Füred lenne; a konferencier pedig kis, barátságos, kedves - de állandóan savanyu káposztaszagu leányszobából beszélne, annak a külső világ felé forditott ablaka előtt jelentetve meg mindent, - ami éppen eszébe jut.
De hát miért káposztaszagu?
Kis szobámban volt egy fali szekrény. Előttem ismeretlen okból oda tettek el minden megmaradt ételt másnapra. - A káposzta a legerősebb illat; a káposzta sokszor melegitve legjobb, Jókaiék szerették a nyári uj káposztát. Tehát, nekem a nyári éjjelek káposztaszaguak voltak, mert az ablakot be kellett tenni, akármilyen meleg volt is. Az volt az illendőség.
Az évszámok barátai és tisztelői ezt a fejezetet már egyáltalában ne is olvassák el.
Agyonmérgelődnék magukat.
Csak képek jönnek, ötletszerü képek, moziriport.
Kezdem Jókaiék házán, otthonán. Odavezetek, kapcsolok lehetőleg mindent a kis gyerek Rózától a menyasszonyig, ki utoljára huzta le a kulcsot az ajtóról, mikor papa eladta a házat. Mit látott, hallott, gondolt? Apró megfigyelések rendszer nélkül. Ez az egész.
Kezdem, - Jókaiék otthonán.
*
A Jókai-pár otthonának két arca volt.
Egyik a pesti és svábhegyi s ez a mindennapi arc. Emberi lény, ha nem vénasszony, kereskedő vagy kéregető, be nem teszi oda a lábát! No tán még a szedőgyerek meg az állatorvos is. (Nálunk az állatorvos a háziorvosok kategóriájához tartozik. Évi honoráriumban részesül.)
Két, később négy lovunk állandóan páciens.
Ha a sok állástól nem pókos, föltöreti valamelyik kocsis. Tegyük föl, az sem sikerül - mire való a jó kovács? Tud az patkót félrevasalni!
Legrosszabb esetben majd a doktor ur nyisszant kicsit nagyobbat, - hát az sem oly nagy baj, sem a lónak, sem Jókai erszényének nem árt olyan nagyon, - a doktor urnak pedig jól esik, lévén ő egy kezdő, de törekvő fiatalember.
Pesten nem jártunk sehova. Csak vásárolni - vásárolni - és szinházba, ennyi volt az egész!
Füreden minden eltolódott kissé.
Ezt tán a házak külseje is befolyásolta.
A pesti ház városvégi csendes utcában, (akkor Isten háta mögött) apró ablakokkal. (Stáció- és Koszoru-utca.) Csupa kátyu, valóságos lópokol!
Akárhányszor előttünk szurták ki részeg embernek, kocsisnak nevezett vadállatok szegény nyomorult, védtelen lovak szemét dühből, mert a fáradt öreg gebék nem tudták a szeneskocsit a sárgödörből kihuzni; a véres szem végigfolyt a szerszámon, - élő vád, amit nem hallgat meg senki.
*
Bezártuk sokszor nappal is a spalettákat, ne lássunk, - ne halljunk semmit. Ne lássuk az embert, aki állitólag Isten képére van teremtve.
Füreden barátságos, izléses fehér villa, óriási ablakokkal. Rózsák hajolnak be az ablakon. Mindennap bemutatják szép uj ruhájukat.
A kert rákönyököl a Balatonra.
Mindenki belát hozzánk az utcáról. A zene is más.
Pesten, az „et cum Lazarus”. Füreden távoli cigányzene, Balaton-csobbanás hallatszik.
Füreden az előadások délután öt órakor vannak. Mindenki csak gyalog mehet a szinházba. Utközben emberekkel kell találkoznia, ha páholyába akar jutni. Az ut a sétatéren vezet át.
Ezek apró nüanszok - de mégis morzsolnak, naponta morzsolnak valamit a kinai falból. Nem nagyot - egy akkora ürt, ahol néhány vendég mégis befér.
Jókait bámuló képviselők, birtokosok, Laborfalvy Róza régi tisztelői és tisztelőnői.
Öreg urak, asszonyok, kik saját fiatalságuk emlékeit keresik és találják meg. - Elmondják: „azok a szemek, az a hang. Nincs olyan több, nem is lesz soha”.
Visszaemlékeznek - meghatva és mosolyogva távoznak egymásra bolintva, - „szép óra volt”.
*
Ez mind jólesik. Sebet hegeszt szegény sértett nagyasszony lelkén.
Végre a legkedélyesebb réteg, a kártyások. Tarokkozni szerető urak.
Jókainak kellett, muszáj volt a tarokk. Ezt még a házitörvények is tiszteletben tartották.
Élni és időközönként tarokkozni, egy fogalom.
A tarokk-parthie oszlopai a minden nyáron vidékről beérkező tanárok. Főleg Pápáról. Élükön a zseniális öreg természettudós, Tarczy Lajos. Jókainak régi tanára. Azt állitotta, nagyon sokat köszönhetett Tarczynak lelki fejlődésében.
Még öregségében is szikrázó, fiatal intelligenciájával, tüzszemekkel. Tisza Kálmánhoz nagyon hasonlitott a feje; még keze is emlékeztetett rá.
Ha természettudományi dolgokról jött szó, Jókai nem szünt meg még akkor sem a diák tanára iránti tiszteletével hozzáfordulni.
Nekem sokszor magyaráztak ketten az ég és a filozófia rejtelmeiről csillagos vagy holdvilágos estéken, a ház előtti padon üldögélve.
Aztán még pár képviselő, - ki leányát, fiatal feleségét mulattatni, önön kártyaszenvedélyét istápolni, Anna-bálra, fürdeni, savót inni, vagy a magyar bibliából imádkozni jött Füredre.
Ugyanilyen helyzetben leledző földbirtokosok, néha egy-egy iró.
*
Jókainé külön udvart tartott. Ők a spanyol tubák kultuszát üzték. Tisztelettel, fanatikus lelkesedéssel!
Mennyire nincs pozitiv esztétika! Mennyire lehetetlen kimondani - ez vagy az nem helyes, - csunya, utálatos.
A kerék fordul, - amitől ma undorodunk, holnap gyönyörü lesz, vagy tegnap volt az.
El lehet-e ma egy szép fiatal művésznőt képzelni, aki tubákol?
Az urak Gerbeaud helyett spanyol- vagy fekete tubákot hoznának az öltözőbe. A zsurokon szép leányok és szép fiuk az egymás tubákos szelencéjéből csippentenének hóditó és hódoló mosollyal.
Laborfalvy Róza fiatalságában még így volt!
Neki, a husz éves szép fiatal művésznőnek az orvos rendelte főfájásai ellen. Ugy szokott rá. Később életszükségletté vált nála és mind, mindazoknál, kik egyszer megszokták. Öreg asszonyai egy része szintén hódolt ennek az istenségnek.
Az ő udvara azokból állt, kik a „sárga paradicsom” lakói voltak.
Első és főoszlopa a tubákos szövetkezetnek egy kis tanár, bencés. Nagyon szegényes és kopott - de mindenki szereti s nagy tudós hirében áll. Ugy hivják: Vaszary Kolozs.
Mintha most is látnám finomcsontu, meggörnyedt alakját, örökké mosolygó szelid kis arcát.
Apró, de gyors lépéseivel szinte csak belibben a kertbe, kezében áhitatos tisztelettel tartva kis bádogdobozát, benne a nagy - csudapor!
Hogy bontották föl, milyen komolyan! Szinte meghatva szagolgatták, ahányan voltak. „Ez az illat”! Papát is hivták, neki is élvezettel meg kellett állapitania: „Fölséges!” Jól van, mehetett vissza a tarokkhoz.
Minden szegénysége mellett is, mama állitása szerint Magyarországon Vaszary Kolozsnak volt a legfinomabb spanyol burnótja.
Egész éven át ő látta el Jókainét ezzel a finom holmival.
Mint látható, nagy különbség a pesti abszolut magányhoz képest. A szobákba ugyan ott is csak a legritkább alkalmakkor jutottak vendégek, - de ott volt a külvilággal való kapcsolat számára jó időben a kert, gyönyörü Jókai-stilusban növő, gyarapodó rózsáival, virágaival, futóival. A virágok versenyre hivták, ingerelték a pillangókat - melyik tud nagyobb szinpompát kifejteni gazdáék örömére?
A virág olyan hálás, ugy megérzi, ugy visszaadja a szeretetet.
Rossz időben a templomszerüen magas veranda volt a menedék. Ott állt az akkor még ritkaságszámba menő nagy távcső. A hold bele nem fért, de pompásan láttuk a Saturnus gyürüjét, a Jupiter holdjait stb.
Ez a távcső volt Jókainak egyik legnagyobb öröme, büszkesége. Egy ok amiért még este vacsora után is szivesen látott vendéget, különösen, ha volt valami égi elváltozás, valami csillagféle közel haladt el valami másik csillag mellett.
A minket körülvevő világban is vannak kétlakiak, kik Pesten nem azok, mint Füreden. Otthon egymáson kivül nincs világ, - a társaság: ők. Rajtuk kivül nincs semmi; valahol messze, nagyon messze emberek nyüzsögnek.
De nyáron, Füreden más.
Fürdőhely, közhely! Kalap nélkül, tennisz-bluzban lehet járni. Nők is cigarettáznak az utcán gummitalpu cipőben.
Urak néha a páholy támlájára teszik a lábaikat s ha a primadonna gixert csinál - zenei értelemmel megcsipik a kutyus farkát, aki pont ugyanazt a hangot adja, mint a szép, de már viharverte primadonna.
Az ő kinai faluk is repedezik, bekukucskálhatnak a nyári ismerősök, kikkel „faute de mieux” tegeződnek is. Látogatják is egymást, - néha. Ez persze télire nem bir érvényességgel, megjárná az, aki ezt nem tudja!
Sok mulatságos esetet láttam, hallottam, az én szájam ize azonban keserü lett tőle... Bár engem saját személyemben nem érintett.
Kicsiny egyéniségemet igen komolyan vettem, a legdrámaiabb módon meg is őriztem s korán nyilvánuló önérzetemet még egy, két, három pofon árán is diadalra vittem.
Valószinüleg, ha nem olyan helyen töltöm a nyarakat, hol az arisztokrácia, a dzsentri és a középosztály ilyen szemmel látható, megfigyelhető módon táncol körbe-körbe, hol az arisztokráciának valósággal talpig fegyverben kell védeni az erényét a két utóbbi osztály heves udvarlása ellen, - belőlem sokkal kellemesebb, simább és praktikusabb nő lesz.
Sok képből, mit sok év alatt láttam, rajzolok egypárat.
A mai ember már nem is képzeli mi volt negyven-negyvenöt év előtt egy gróf - de még egy báró is Magyarországon. Hát még egy grófnő vagy bárónő! Rendjelet, örökséget, kitüntetést pótolt, azok hatását váltotta ki zsurokon, barátnők között, hivatalban, - ha valaki ismert egyet.
Nem csoda, ha azt hitték, ők különbek minden más porszülötte embernél.
Nem ők a hibásak.
Igy volt Füreden is. Az urak rendesen barátságosak, sőt kedvesek voltak a jól táncoló, jól öltözködő fiatal nőkkel s gavallérosan kártyázó papákkal, férjekkel. Meg is hivták őket a Yacht-Clubba - de csak addig, mig az első grófimama, sógornő vagy nővér meg nem érkezett. Akkor egy óra alatt megváltozott minden!
A Club ajtaját bezárták, az ablakokat becsukták, hogy a zene ki ne hallatszék a sétatéren ábrándozó szerencsétlen szerelmes: - a középosztály füléhez.
*
Tudta mindenki - de nem akarta látni, - vagy ugy képzelte: nem ő, csak a többiek ellen van kifogás. Őt magát tárt karokkal várnák, nélkülözik is. Különösen X Y grófnő, vagy hercegnő. Tavaly ilyenkor is milyen kedvesen nézett, sőt ezt mondta „nagyon örülök” - s mosolygott hozzá.
„A többiek persze nem közéjök valók, csak én.”
Egy mulatságos esetet láttam saját szememmel, - de látta fél Füred is.
Meleg napok voltak. Tombolt a jó kedv a Yacht-Clubban, az egerek minden este mulattak, táncoltak. Nem volt macska.
Egy szép estén valami szokatlan nagy öröm készült. Kilenc óra után minden villában, kertben, mint a szentjános bogarak: lámpások, gyertyák, lampionok tünnek föl.
Halk nevetés, parancsszavak, keresés, leánynevek kiabálása.
Az országut fehér szalagján kisebb-nagyobb csoportok. Elől inas vagy szobaleány mint fényforrás, utána fehérruhás kisasszony - egy vagy több, suhogó, tekintélyes mama; másik cseléd hozza a mantillokat, - leghátul a család férfitagjai fehér ellentengernagyi öltözetben.
Jobbról-balról fejlődnek föl a menetek; (a mi házunk sarkon volt és két országut vezetett el előttünk az igéret földjére.)
Csupa vigság - mindenki kacag, gerleként bug, előre meg van ünnepélyesedve.
Ó, milyen jó Füreden grófok között uri családnak lenni!
*
Egyszerre csak elhallgat a zene.
Siri csend. Különös - tán tánc helyett csónakázás lesz?
Éppen le akarunk feküdni, - de nini, - most meg micsoda szomoru menet vonul föl?
Lassan, lassan óvatosan, meg ne hallják a többi vendégek. - Elől megint az inas vagy szobaleány, - de kezével eltakarva a fényforrást; hátul kisasszony, ellentengernagy, mama, - a mama selyem ruhája gyászindulót zokog... A kisasszony pedig szeretné, ha a ruhája nem fehér - de bánatszin volna s nem világitana messziről!
Jönnek, egyre jönnek... Itt-ott suttogás, veszekedés, - „mondtam”, „tudtam”, „kellett ez neked” stb.
*
Kapuk bezáródnak, - lámpák elalusznak. Csend.
Hát ez mi volt?
No majd megtudjuk holnap!
Meg is tudtuk.
A bál estélyére véletlenül megérkeztek a macskák! (Szegény egerek.) Három vagy négy igazi grófnő alakjában.
Szépek, gőgösek, zárkózottak.
Hamar becsukták az ablakokat.
Őrt állitottak a kapuba.
Nagyon sajnálják az urak, - de ma este nem lesz itt semmiféle összejövetel.
*
A vékony ablakréseken pedig kiszürődött a világosság, kihallatszott a cigányzene, a tánc robogása reggelig...
S ezt egész Füred tudta!
*
A mágnásokra nem lehet haragudni.
*
A mint tiszta lett a levegő, - megint mentek az inasok, a lámpások stb., a koronás mosolyok morzsáit összeszedni.
*
Voltak aztán összekötő bárónők, grófnők és hercegnők is, - akiknél valami kis hiányosság vagy többlet volt egyben-másban.
Hiányosság féloldali ősökben - vagy féloldali vagyonban, többlet: modern, tágabb látkörü lelkiéletben, bensőbb lelkikulturában.
Ezek az utóbbiak szivesen látogattak, résztvettek mindenben, tegeződtek is.
Lelkileg meleg, rajongani tudó családok rendesen fölkeresték Jókaiékat is.
Barátságot tartottak fönn velük.
Itt nem kellett félni, - a Jókai-ház köztudomásulag téli álmot alszik Pesten.
Csak a csirke foglalt külön poziciót a házban. Bár volt annyi esze, azt soha el nem árulni.
Amint valami grófnő vagy bárónő betette lábát az egyik kapun - én a másikon ki - nem voltam sehol, elnyelt a föld.
Ha az utcára nem lehetett, pincébe, padlásra menekültem.
Csakhogy ne kelljen kezet csókolni, hol valami magasrangu főpapnak, ki átutazóban benézett, hol egy bármily kedves és szimpatikus, - de magasrangu hölgyvendégnek.
Az előbbivel emlékszem, a cselédek ijesztgettek. „Hiába, mégis csak rá jár a rud, - az öreg nagysága, meg a Pepi néni is kezet csókolnak, - a kisasszonynak is kell.”
A kézcsók rögeszmeszámba ment nálam! Sulyos sértésnek tartottam az emberi szabadság ellen. (A három verés közül papától az elsőt egy megtagadott kézcsók miatt kaptam. Akkor mi kifogásom volt, - nem is tudom már, mert azt még sem képzelem, hogy hétéves koromban elveim lettek volna.) Ma messziről látva, azt mondom, érzem, - a mi szerepünk, - a középosztályé volt a sokkal csunyább, - nekik igazuk volt.
* * *
Nem tudom miért jött éppen ez a keserü kép legelőször a tollam alá; hozok most valami mulatságosabbat.
Füredre jöttek Jókait keresni minden évben külföldi barátai, a berliniek főleg.
Minden évben egyszer Janke, a kiadója, ujabb kiadást megbeszélni vagy szerződni, fizetni.
Olyankor a mi vendégünk volt ebédre. Azokról az ebédekről eposzt lehetett volna irni!
A legelső ebéd az idők mélyén van, nem emlékszem már rá, csak papa mesélte a tipikus porosz polgár halálos rémületét, aki szereti, s szeretve félti a gyomrát, - viszont hódolatot érez házigazdái iránt, de a hódolat dacára sem akarna a vad magyaroknál mindenféle méregtől orvul kimulni.
Küzd benne az ősember az életéért s a kiadó, aki fél megsérteni a költőt.
Végre is mi győzzön egy igazi poroszban: a kötelesség.
Evett töltött káposztát borzadva, malacpörköltet halálra szántan, - mint görög bölcs az üröm poharát.
De mikor a turóscsuszát hozták, - fölhördült! „Das sind ja Fliegen-Haxen!” - ezt már nem eszik! Soha!
A kukorica, nevetéssel vegyes felháborodást keltett benne.
Nagy könyörgésre mégis megkóstolta. - És ekkor aztán felkiáltott: „Aber das ist ja jut!” El volt ragadtatva.
Miután másnap sem jelentkezett a közeli halál bármely tünete sem, - elérzékenyedetten bevallotta, jövő évre is szeretne kapni abból a disznóknak való eledelből.
Tán még a Fliegen-Haxnit is megkóstolja!
Ugy is lett. Azontul minden nyár meghozta, mint tavasz a fecskét, Janke urat Füredre.
Másodszor, harmadszor már harcias tüzzel forgatta kését, villáját az izgatóan jó töltött gyümölcsszerü barbár-ételek között.
Művészember, iró, - a Wallner-Szinház alapitója és tulajdonosa volt második rendes vendégünk. Nagyszakállu, hatalmas, germán, - szemüvege alá iparkodva rejteni egy tizenhatéves szentimentális leány finom érzéseit.
Ez a bájos öreg tudós valósággal imádta papát; szószoros értelmében imádta, mint valami fölsőbb lényt.
Egyszer valahol Keleten halálos betegen feküdt hosszu ideig, akkor olvasott pár Jókait. Valóságos szerelmes levelet irt még az ágyból, igérve, amint visszatérhet Európába, - első utja Magyarország lesz. Addig megtanul magyarul olvasni, - maga akarja eredetiben kiválasztani s terjeszteni őket odahaza.
Ugy is lett, - egyenesen a sivatagból jött Füredre, tele ajándékkal, a „geehrter Freund” számára mint apa, ki fiát jön látogatni messze földről, vagy imádó, szive választottjához.
Mikor elment, ott hagyott mindent, amire papa csak ránézett. Sétapálcát, melltűt, szivartárcát, még a csillagokat is lehozta volna, ha eléri.
Olyan szépen, lelkesen tudott Ázsiáról, Afrikáról beszélni - bámultam. Később Jókai is sokszor töltött náluk Berlinben heteket, akár egy családtag.
Wallner nem félt a magyar ételektől, Indiában még különbet látott, de a minél még Indiában sem látott különbet, - a harc volt, a harc az ő ebédje előtt.
Mikor ott ültek rendesen megteritett asztalunknál, Jókai, Jókainé a szép nagyszabásu emberpár lakályos falusi ebédlőjében, vagy kint a rózsák között a padon, - nem sejtette, hogy micsoda csatatéren ülnek!
Ha az az ebédlő is megszólalt volna - mint Wagram - a Sasfiókban!
Ott én voltam Napoleon!
Tán még inkább Kemény, ki Hunyady helyett ugrott le a bástyáról.
Bizony! Én mentettem meg a Jókai-ház nimbuszát a németek előtt!
Mert nálunk emberi szokások szerint vendéget fogadni - haj, nehéz dolog volt!
De milyen nehéz!
Nem az ebéd végett. Dehogy! Mindennap jöhetett volna pár váratlan vendég, egész évben a legkifogástalanabb menüt találta volna, - ujdonságokkal füszerezve, - l’art pour l’art.
De ebédelni csak szobában lehet ugy-e? És abban is csak akkor, ha az olyan állapotban van, hogy be lehet menni.
Itt van a bökkenő!
A mi ebédlőnk furcsa hely volt! Bár eredeti butorzata semmiben sem különbözött más falusi ebédlőktől. De - mi adja meg egy ebédlő karakterét? A kredenc, ahogy akkor hivták.
A mienk gyüjtemény - muzeum volt. Muzeum gyüjteménye használt és használaton kivül helyezett spirituszmasináknak, kávéfőzőknek, a legfurcsább viharverte, baljóslatu horpadt, kormos célszerütlen, idejétmulta alakzatoknak. A fennmaradó helyeken öt vagy hat ecetesüveg. Ecetesüveg királyok és hercegek. Oldaluk, mint a kiszivott tajtékpipáknak, homályos ecetágy-üllepedésekkel jelzi, rajzolja az üvegre régi, nemesi származását 4, 5, 6 esztendeig visszamenő családfáját. Koronájuk a dugó. Vászonrongyba csavart dugó. (Az igy jó - hozzátartozik a ritushoz.) Ujságpapirban, érőfélben levő paradicsom. Egy másikon különböző dinnyemagok. (Mindkét papir átázva persze.) Spirituszüveg természetes finom illattal. Forralt tej lábasban. Azonkivül esetről-esetre valami aktuális meglepetés. (Tollseprő, dugó stb.)
Ugyanilyen volt a ruhaszekrény teteje is, egyszóval, minden vizszintes felület.
Most ezek közé bevezetni Európát látott urakat!
Mit gondolhatnak azok a magyarokról, rólunk!
*
Ha valamihez nyulni akartam, az nyult, repült hamarább hozzám.
Megint csak én maradtam alól, - a kredenc nevetett győzedelmesen.
Ha mama megharagudott, migraint kapott. - Ha migrain van, nincs ebéd. - Viszont, ha ott maradnak a sötétmultu, még sötétebb jellemü spirituszmasinák, megint nincs - nem lehet ebéd. A vendégek megkövülnek ijedtükben - s én meghalok!
Nagyot gondoltam, ravaszat.
Mama délig főz - én szelid, engedelmes leszek.
Tizenkét órakor érkezik a hajó. Tizenegykor már a mi nagy távcsövünkkel meg lehet állapitani, rajta van-e a külföldi - vagy nincs. (U. i. olyankor feltüzték a zászlót.)
Ha igen, - mamának legkésőbb féltizenkettőkor öltözködni kell menni, - a harctér üres marad!
Egy életem - egy halálom!
Mint légtornász, aki egyik trapézről a másikra repül, én is haláltáncot jártam. Gyorsan! Gyorsan!
Először az ős ellenséget, a spiritusz-masinákat kidobni! - Hová? Mindegy! Valahová a pincébe lehajitom. Az eceteket az én szekrényembe dugom. Paradicsomot az ágyam alá. Tejet a pincébe, kis kutyát kölkeivel a padlásra.
De mindent gyorsan, gyorsan!
Pár virág az asztalra. Valami fehér a kredencre: hadd takarja el a paradicsom nyomait! Lemosni már nincs idő.
A hajó csönget, meg vagyok mentve!
Szelid, ártatlan arccal megyek mamát kérdezni: Elébe menjek-e én is a vendégnek? A szivem ugyan kalapál, kalapál!
Mi lenne, ha hamarább észreveszi? Még öt perc, - még egy perc! Hozsanna!
A vendég jön, mamát karon vezetve.
Kellemesen mosolyognak.
Leülünk. „Ach, wie nett!”
A tragika körülnéz erre a fölkiáltásra, - mint sebzett oroszlán.
Meglátta, hogy kifogtam rajta!
Egy idegen kedvéért legyőztem őt!
Ő változtasson meggyőződésén, elvén, szokásán? Letagadjon egy megmagyarázhatatlan kényszert? Elrejtsen valamit?
Az a szem, mit ilyenkor rám vetett!
A Laborfalvy Róza haragos szeme! ami elől kortesek bujtak, reszkettek. - De én! Mit bántam én, mi lesz egy óra mulva!
Rozgonyi Cicellének, Jeanne d’Arcnak éreztem magamat.
Meg van mentve Magyarország becsülete a poroszok előtt!
Győztem a spirituszfőzőkön!
*
De nemcsak ilyen vendégeket hozott a hajó. Hozott egyszerü, vidéki tanárokat, virággal, verssel, kézimunkával, faragott bottal, áhitatos szivvel Jókait látogatni.
Távoli, Istentől elhagyott vidékek polgárait.
Egyszer az alakok alakja toppant be Szentgyörgyfalváról.
Szentgyörgyfalváról, az oláh határról, világvégéről, ősvilágból - a multból.
Egy rokon a Gózonok közül.
Huszonhárom évig nem mozdult ki a falujából. Huszonhárom évig nem szállt le a hegyről.
Most hivatalos ügyben Pestre kellett jönnie.
Dolgát elvégezve elindult Jókai Móricot, rokonát meglátogatni.
Elindult „Don Quichotte” szürke vászon magyar ruhában, csizmában, pörge kalappal.
Szemeiben, apró kis tatár szemeiben fanatikus tüz. Hosszu nyakán, még a Doré illusztrációt is meghaladó ádámcsutka.
Ment, mendegélt az ismeretlen városban.
Keresett valakit, aki bizalmat ébreszt a vad ember gyanakvó lelkében.
Nem talált.
A pesti ember mind sietett, beszélt, vitt, hozott valamit, - valahová.
Egyiktől sem kivánta megkérdezni „hol lakik Jókai Móric rokonom?”
Egyszerre csak szembejön egy másik magyar ember. Magyar, pedig pesti, finom rajta minden, - de ez nem siet, ez megy.
Szép, okos barna szeme van. Nyugodtan néz vele. Komoly - de derült, mint egy régi kép.
Ez az ő embere! Ez tudni fogja, amit ő akar.
Annak is föltünhetett valami, egymásra néznek, megállnak.
Amaz szólitja meg őt, szép magyar nyelven. Hová megy? Mit keres? Ugy-e nem ismerős Pesten?
Bizalmas lesz, elmondja, mi járatban van. Kit keres.
„Majd én elvezetem”.
A szép pesti magyar elviszi a szentgyörgyfalvi furcsát Jókai lakásához.
Megtudják, hogy Füreden van.
Nem baj. Elmegy ő oda is.
Ha már egyszer lejött a hegyről... Mi az a kis ut?
Kisérője elbucsuzik, megmondja a nevét. „Én Arany László vagyok.” És Gózon a világ legrendesebb dolgának tartja, hogy nagy Budapest városában, pont Arany Lászlót szólitja meg Jókait keresve...
Egyáltalában nem csodálkozik semmin.
Ő, a szentgyörgyfalvai tanitó.
Huszonhárom esztendő óta nem ment el a falujából egy lépést. Huszonhárom esztendő óta nem csinált egyebet, mint az égigérő hegyek tetején elbujt kis falujában őrizte az oláhsággal szemben védve, istápolva, gondolattal, jó vagy rossz cselekedeteivel az anyanyelvét. Annak a törpefenyőnek a szivósságával, melyik ott terem, mint legutolsó élet, a legsoványabb, leghidegebb sziklatalajon!
A vihar nem árthat neki, oly szegény, oly sovány, ugy belekapaszkodik, ugy megköti az anyaföldet. Ő az utolsó őr.
Ha tudná, - van másutt jó föld, virág, madár énekel a többi fák ágán, az övét pedig a nemere rázza csak. Tán nem is birná ki.
De nem tudja. - Nem tud a világon semmit, nem kiváncsi semmire.
Elment Pestre, mert hivatalból kellett. Nem nézett meg semmit. Az országházat, a hidakat, szobrokat sem.
Miért? - felelte a kérdezőnek. - „Olyan nincs Szentgyörgyfalván, nem érdekel.” De mikor a kerités oldalán meglátott egy kis vadvirágot - fölragyogott az egész ember. Ilyen van Szentgyörgyfalván is!
Délben csak olyan ételt evett, ami Szentgyörgyfalván is megszerezhető. Dinnyével kináltuk. „Nem élek vele. Szentgyörgyfalván agyag a föld, trias-képlet - hideg a klima, - dinnyét nem eszem!”
Állandó mondás maradt a Jókai-házban.
Egész életének egy kimagasló eseménye volt: valamelyik geologus, tán Lóczy fönt járt Szentgyörgyfalván, kutatásokat végezni pár hétig.
Ez a szó: trias-képlet volt a varázsige.
Volt másik büszkesége is, de ez már állandó, hogy ugy mondjam, folyamatos élvezet, megtiszteltetés. Az odavalósi plébános, „kérem, dr. dr. dr. háromszor is dr. s már 16 éve él állandóan Szentgyörgyfalván”.
Letéteményese a világ minden kiváló bölcsességének: Ő csak attól tudta (mert, kérem ujságot is járat), miszerint az ő rokona Jókai Móric „kiválóan érdemes ember”.
Nagy jóakarattal meg is hivta Jókait, jöjjön Szentgyörgyfalvára visszaadni a rokoni látogatást. Ha ő a plébánosnak ir előre, ugy az ő, Gózon tanitó kedvéért befogat féderes hintójába a dr. dr. dr. s ugy viteti a vasuttól Jókai Mórt Szentgyörgyfalvára, - de csak, ha neki ir...
Mikor bucsuzott, meg volt hatva s jutalmul megmutatta legfőbb „deliriumát” amit dr. háromszor doktor Bergertől kapott ötvenedik születése napjára.
Egy aranyóra volt a „delirium”.
A Balatont persze nem nézte meg. - Olyan sincs Szentgyörgyfalván.
Jókai azt mondta: „Ez egy boldog és egy egész ember!”
* * *
A füredi élet hangulatos egyéni részei, foltjai voltak még a papi talárok.
Minden bencés pap majdnem ingyen élvezhette a füredi tartózkodást.
Mindenütt ott voltak, mindenben részt vettek, szinház, fürdő, szőllőkbeli mulatságok, kártya stb. A szinház melletti csendes pagonyok ismerték nap- és holdfénynél sétáló, suttogó, ábrándozó sötét szilujettejéiket, apróbb szinpadi csillagok, lámpák - de néha négylovon jött szép asszonyok társaságában is.
Megható hűséggel pártolta a magyar művészetet, egy kis szinpadi mécses inkább szerény, mint szép társaságában évről-évre (még a leány ruhája is ugyanaz maradt tán - koristáné volt szegényke és althangon énekelt) a magyar klérus egyik legbájosabb, nemesebb és akkor még legszegényebb alakja is. Ugy ültek, mint két kis inséparable madár a kút körüli padok egyikén nap-nap után.
Hova ment föl az egyik!
Vajjon hova ment le a másik?
De akkor nagyon ábrándozók, szelidek, kedvesek voltak.
Egy egész egyszerü plébános pedig hozzánk jött mindig tearózsát kérni meghalt gazdasszonya sirjára.
Nevették, csufolták, pedig szegény jó ember igazán szerette, siratta azt a szegény asszonyt, aki valószinüleg szintén szeretett volna még élni, főzni, rózsát szakitani.
A füredi társasélet bennünket körülvevő gyürüje akkor ér össze, ha a szinészek is belekapcsolódnak.
Laborfalvy Róza valami szinészkirálynő volt köztük. Hódolt neki, lényének, a legutolsó ripacs is, saját tudása szerint.
Kedvességgel, szentimentálizmussal, vagy humorral, aszerint, milyen volt az igazgatópár alaptermészete.
Voltak ötletes, kedélyes igazgatópárok, kik poétikus gondolatokkal cifrázták az obligált hódolatot.
Például, mig a Gerő-pár járt Füredre, minden megérkezésünkkor és minden Róza napjára a régi biedermeier vándorszinészek stilusában gitárokkal, lampionokkal fölszerelve eljött az egész társaság a Jókai-pár fiatalkorából való dalokat, karénekeket előadni. „Föl Tihanynak riadó leánya”, „Fridolin lim-lam”, „Koristakenyér kutyakenyér”, „Földiekkel játszó égi tünemény” stb.
Könnyü zenét, jó cigányt, operetteket Jókai nagyon élvezte. Ahol megjelent, rázenditették a Szerenade-walcert, kedvenc darabját.
Miután ugyszólván csak a szinházban látták, - nagyon megsüvegelte őket az egész közönség.
Jobbról az első páholy mindig a mienk volt.
A szinészek oda szavaltak, énekeltek, onnan várták a napfényt és felleget.
Kedves kis szinház is volt az! Első ifjuságom legintenzivebb örömének, szórakozásának forrása.
Azok a kedélyes 5 órakor kezdődő előadások! A kopott falakat, olcsó festéket, még olcsóbb kosztümöket ugyan kegyetlen humorral világitotta a nap. Néha egy nagyobb zápor meg is mosogatta kicsit - de milyen festői hatásokat vált ki egy ilyen miliő! Mennyire természetes, a nyárhoz illő, ha eső kopog, a szél rázza a függönyöket, a madarak közben dalolnak. Hársfaillat tölti be csoda édesen a kis fehér bodét, - vagy templomot - ahogy vesszük.
A karzat oly közel van a páholyhoz, hogy a grófnők, füszeresnék, kis parasztgyerekeknek csak a kezüket kellene kinyujtani - összeérnének. A karzaton csupa parasztgyerek mezitláb. Kisebb, nagyobb, mint a piros almák a polcon.
A módisabb parasztok már lent állnak vagy ülnek a földszinten. Méltóságosan, feszesen az illedelemtől; minél nagyobb hasuak, annál tekintélyesebbek. Akár a templomban. Olcsó volt még akkor a jó balatoni bor, gazdag a paraszt, méltóságos és ugy is mérlegel, élvez a pénzéért minden szót.
Mi minden szinészt ismerünk.
Páholyunkból be lehet látni a kulisszák mögé. Szemünk előtt történik ott minden. Odahozza a pesztonka a naiva kisbabáját megszoptatni; most ráér, most van a hősnő nagy ájulási jelenete, az eltart tiz percig, - vagy a szubrett nagy duója a komikussal, táncbetéttel, - azt meg is szokták ujrázni.
Ni, hozzák a Huray bácsi két faragott karszékét; azokon ül a legközelebbi felvonásban a hercegi pár.
Az asztal mitőlünk való, a szőnyeget viszont a patikáriusék adták...
A tenorista már kicsit öreg s öreg a fekete bajusza is, - már az enyv lekopott róla, mindig leesik az egyik vége. Persze ez nagy baj, próbálja, - végre, miután már az egész kar egy helyett háromszor elénekelte „Itt jön ő” „Itt jön ő” - végre is kénytelen félbajusszal kijönni, zsebkendővel iparkodva eltitkolni a hiányt.
Az igazgatóné fügére alkuszik egy parasztkofával, megveszi és nyomban meg is eszi.
Láttunk néha kisebb féltékenységi pofozkodási jeleneteket is; - az nem baj, azt legalább teljes természetességgel játszották.
* * *
De micsoda élvezet aztán ilyen környezetben ilyen közelről igazi művészt látni, hallani!
A legnagyobbakat!
Prielle Cornéliát! Blahánét! Pálmait, Tamássyt!
Hogy hatott minden hang, minden mozdulat!
Az öregek, okosak ugyan azt mondták: „Őrület ilyen melegben szinházba menni”. „Milyen megalázó a művészetre a kopott kiállitás!” Lehet, igazuk volt! De azért micsoda előadásokat láttunk néha!
Ki volt Blaháné, azt nem nekem kell megmondani. Ő él, ma is ragyog, hódit, neve fogalom!
De Tamássy József?
Harminc egynéhány éve, hogy meghalt és azt kevesen tudják már, ki volt ő.
Nagy idő szinésznél, férfinál, uttörőnél, aki halálával elvitte szerepkörét a sirba. Ha ma élne, a modernek neki irnának másfajta magyar darabokat.
Nem hasonlitott senkihez.
Az Ázsiából idekerült magyar faj lelke, hangja, szobra, - de ugy faragva, - mint az ó-görög harcosok; nem kizsinórozva, felpitykézve, vagy szimbolizálva.
Ezt az érzést csak egy férfinál tapasztaltam életemben s két nőnél.
A férfi az öreg Wolf volt Münchenben.
Még maga Wagner tanitotta be.
Hatvan éves volt, mikor én hallottam, már alig volt hangja. De nekem, aki a Jókai-házban nem ismerhettem meg Wagnert, megnyilatkozás volt.
Nem énekelt, nem játszott, élt. Ő volt az ős germánfaj, Sigmund, a german őserdő, a Niebelungen-ének együtt, mindenestül, egy személyben.
Rázott a hideg a gyönyörüségtől! Megtanultam Wagnert örökre.
Ez volt Tamássy magyar művésznek.
A Bakony, a Hortobágy, Ázsia.
Milyen egyszerü, milyen modern, milyen rafináltan diszkrét!
Akár Yvette - vagy Sada Yacco. - Egy dal félig énekelve, félig fütyülve - egy tragédia.
Ma is még minden gulyás, minden csikós őhozzá hasonlit.
Azt hiszem ötszáz évvel ezelőtt is őhozzá hasonlitott. - De népszinműénekes, nem hasonlit hozzá senki! A legjobb épp oly kevéssé, mint a legrosszabb.
Azok mind tradición nyugvó magyarok, zsinórral.
Soha nem beszéltem vele, - nagyon vad ember volt, - nem látogatta meg Jókaiékat, - pedig mama minden alkalommal csokrot küldött neki. Őt tartotta a legnagyobb magyar szinésznek. Beszélni csak egyszer hallottam Szigligeti Ede valamelyik művésznő leányával, akinek azt magyarázta: milyen szerencsétlen frázis az Vörösmartynál „Magyar nőnek születni nagy és szép gondolat. Hogy lehet a születést gondolatnak nevezni? Még a legnagyobb irók is beleesnek ilyen hamis páthoszba”.
Mikor azt hallottam, lehettem 15 éves, Tamássy már ötven körül.
Az az egyszerü származásu ember milyen tisztán, objektive itélt. (Azt hiszem arról volt szó, hogy miért nem ajánlja azt a verset szavalásra.)
Blaháné a művészetnek egy csodavirága, de Tamássy volt maga az anyaföld, ami a virágot kitermelte.
Föld nélkül nincs Virág.
Egyszer lerajzoltam őket együtt, énekelve; nagyon szép lehetett! Egyiknek hat ujja volt, - mint utólag kisült. (De azt is csak a nagy lelkesedés okozta.)
Azt hiszem, életem legelső rajza volt.
Olyan nagy lelkesedéssel nem rajzoltam soha többet, annyi bizonyos!
Elküldtem mind a kettőnek. Mit adtam volna, ha azt hallom: szeretik egymást. Egy pár lesz belőlük! Mint sok más szép dologból és vágyból - ebből sem lett semmi.
Ma is azt mondom - de kár!
* * *
Most annyira más művészegyéniségről tartom kötelességemnek pár szót mondani azon az alapon, hogy az uramnak oly kedves, jó barátja volt.
Én csak egész felületesen ismertem. Házasságunk második évében halt meg s már előzőleg beteg volt, nem járt sehová.
Az uramtól hallottam sokat, sok olyant róla, ami egész más képét adja annál, ami a közfelfogásban fennmaradt. Tán érdekesebbet, komplikáltabbat.
Belekapcsolom a füredi képbe, - bár ott soha sem lépett föl - de sokat járt oda Endrődivel, másokkal. Én ott ismerkedtem meg vele a Jókai-ház eresze alatt s ott sétáltunk többször az összes néven nevezendő nők óriási irigységére.
Ki volt Psylander, - azt a film meg fogja őrizni örökre. Nők tébolya, szobaleánytól hercegnőig.
Ilyesmi volt Nagy Imre is, de még Psylandernél is sokkal-sokkal szebb! Viszont, nem olyan ruganyos, nem olyan föltétlen ura minden sportnak, lónak, vérnek, kardnak, veszélynek; puhább, kényelmesebb - magyar. Magyar, ur, és görög szobor egyszerre; görög-szobor, a legszebb csellóéval vetélkedő tökéletes hanggal. De a csellón is egy görög szobor játszik, zeng, búg.
A nők legnagyobb része elveszti szivét, eszét, - talán egypár csodabogarat kivéve, - akiknek azonban szintén nagy, afféle békés gyönyörüséget szerez, mintha muzeumban látnák. Bámulják, - de akármilyen soká néznék is, - sohasem jutna eszünkbe, - hogy az a szép, az a gyönyörü valami - férfi és én nő vagyok.
Túl tökéletesnek, túl öntudatosnak, hidegnek tartják.
Igy gondolkoztam azelőtt én is, csak felületesen ismerve, de később az uram beszédje nyomán, egész más véleményem támadt. Igérte, ha jobban lesz, elhozza. Majd meglátom, milyen meleg, milyen más; igazi művészlélek.
Azt is ő mesélte, ott a hiba, hogy nagyonis ur volt, restelt játszani.
Ha baráti körben beszél vagy szaval, tele van tűzzel, meggyőző erővel. De gőgből a publikum előtt gentleman és nem histrio.
Szépsége csak akadályozta már az iskolában is. Hősszerelmesnek osztályozták - pedig inkább genre- és karakterszerepekre volt kedve és tehetsége. Nem Romeót - és nem is Bánk bánt - de „szegény Tamást” szerette játszani s abban volt a legjobb. Abban voltak egyéni eltalálásai.
Nem tudott nézők, pénzért-nézők előtt teljes önfeledtséggel szerelmeskedni; derogált a vidéki nemes embernek és hamisan szavalt azzal az isteni hanggal.
Legboldogabbnak nyáron vallotta magát. Senki sem volt Pesten s ő egyedül másolgatott az Eszterházy képtárban, szegény Pulszky Károly tanácsa mellett.
Ez az ember tán sohasem volt boldog, őrült nagy szerencséje mellett sem!
Tán a túlsok jó sem jó, sőt rossz!
Ha boldog lett volna, - nem kereste volna annyi taps, szép asszony, pajtás, nagyon gyönyörü, hires feleség, gyerek mellett a boldogságot képtárak csöndjében dilettáns munkában, sem abban az eszeveszett ivásban.
Villája Svábhegyen, éppen a Jókai-villa alatt feküdt. Beleláttunk félig, - de belehallottunk egészen.
S volt mit hallani! Micsoda éneklés, orditozás, cigányozások!
Ha azt a szenvedélyt a muzsa tudta volna kiváltani belőle...
Esetleg, ha gyerekkorában betörik az orra és Biberachot osztják neki Bánk helyett - boldog marad és nem iszik.
Egyszer papával lementünk a kert végébe valamiért. Nagy Imre villáját hatalmas jegenyesor választotta el a mienktől. Egyszerre a magasból vig éljenzést hallunk! Mi a csuda? A varjuk, szarkák beszélni tanulnak, vagy mi hallucinálunk?
Nézzük! - A két legnagyobb jegenye tetején ül - nem két holló - de Nagy Imre és Krajcsik Ferenc méltóságos ur! Ülnek, egyik kezükben üveg, a másikban pohár; oda mentek koccintgatni, ami tekintve, hogy délelőtt tizenegy óra volt, nagy multat jelentett.
Többször látták, egyszer mi is korán reggel az országuton részegen aludni valami árokban, hova előadás után hazajövet került elválhatatlan társával, a borosüveggel.
Igy boldog ember nem él, ha van egy kis lelke. Csak aki valami elől fut, valami gondolat elől.
Ez már akkor is ugy volt, mikor még nem ébredt fel nagy, mély szerelme egy hozzá hasonlóan tüneményes szép asszony iránt, mikor még csak könnyü, cinikus, rövid szerelmei voltak, sok, sok a jóllakásig, a csömörig.
Én az uramtól hallottak után ugy képzelem, ami elől ő futott, - az a hang ezt mondta:
„Nem vagyok igazi művész, csak dilettáns. A szépségemet tapsolják, nem a tehetségemet. Pedig mi lehetett volna belőlem, ha dolgozom! Ha nem veszem a munka könnyebb végét, nem hagyom magamat hősszerelmesnek bekasztliztatni; vagy ha már igen, - hát töröm magam valami egyéni után. Ha küzdök, tanulok, kinlódom egy kicsit, - mi lehetnék ma! Igy se ur, se szinész!”
Ezt gondolhatta, ez elől futhatott a borhoz...
Aztán jött a gégebaj, utazás, magány külföldön, sok-sok olvasás.
Mennél kevesebbet játszott, annál többet olvasott, annál jobban, hatalmasabban elöntötte az első igazi szerelem is.
De az sem hozott megnyugvást, pihenést. Ujabb izgalom volt az is, az is fárasztotta.
S az az ember, aki azelőtt csak énekelt, koccintott, ivott mindig, mindenütt; most csak Heine-költeményeket szavalt, suttogó, lázas, fátyolozott hangon, szépen, modernül. Akkor lehetett igazán gyönyörü!
Egyszer még lármázott, - nem ő, de a pisztoly dördülése, - aztán mélységes lett a csend!
Elmult a rekedtség.
A szivfájás is. Minden.
Azt mondják, utolsó szerepében is hű maradt önmagához, - a férfiszépség eszménye volt, amint ott feküdt a földön; egy függöny ráncaival komponálta össze a nagy szobrász!
* * *
Megint más kép a most már nagyon tragikus kabaréban!
A Balaton szerelmes poétáiról szól.
Kettőt ismertem.
Egyiket, Eötvös Károlyt csak ritkán láttam. Ugyszólván egyszer évente. Minden ősszel eljött Jókaihoz ludas-kására; azt állitotta, az én szakácsnőim főzik a legtökéletesebb ludas-kását a világon! Nagyon szeretett enni, szakértő volt; és én büszke voltam.
Ha a kása elfogyott, mesélni kezdett.
Ő volt a Balaton troubadurja, az váltott ki benne minden melegséget.
A kis magyar-tenger szépsége álmodozóvá, szeliddé tette szinte szúrós szemét, éles tekintetét, kinai vagy indiai bálványhoz hasonló fejét, sárga agyagszerü bőrét s kinai bajuszos szája gyöngéd mosolyra lágyult.
Rendes mosolygása egészen más volt; túlokos, túlravasz, túltitokteljes - mintha az idők méhéből mosolygott volna elő - én fáztam tőle.
Mintha valaha az ősidőkben Lucifert is ismerte volna... De az mindig nagyon sietett, - nem volt neki való utitárs, ő magyar - ő ráér mindenre...
Kényelmesen, urasan csinált mindent, - ő magyar.
Büszke is volt a saját eszére!
Még öntudatosabb, mint a szintén nem túlszerény Szilágyi.
Szerette ismételni: a legkeményebb koponyák Magyarországon ők hárman, Mikszáthtal.
Mialatt mondta, - a szeme ugy villogott, olyan gőgös, gunyos tüzzel...
Rendesen azzal végezte; „Meg kellene egyszer tudományosan méretni, kié hát a legsulyosabb?”
Sokan Mikszáth fölé helyezték.
Talán még magyarosabb volt, nem palóc, alföldi, élesebb.
Én nélkülöztem nála Mikszáth mély szivét, szines mosolyát, azt a furcsát, amilyen tán nem is lesz több! Ő volt Nagy Miklóson kivül egyetlen vendégünk, ki elmaradt Jókaival együtt a házunktól... Abban is különbözött Mikszáthtól!
* * *
Második szerelmese annak a furcsa kis viznek, - rám nézve ugy hozzá tartozott, mint a sirályok - Endrődi Sándor, a kuruc dalok szerzője.
Saját élete is egy lirai költemény, a romantikus iskolából való. Saját kompoziciója volt. Akár egy verse.
Jó időben őt sem lehetett látni, akár Sirály pajtásait.
Vagy nem volt Füreden, vagy valahol, valami szőlőhegy pincéjében mulatott, ivott.
De ha beborult az ég, dörgött, villámlott, megjelent. Otthon volt.
Borzas haja repült, apró, okos szeme olyan szinü volt, mint maga a Balaton. Nyitott nyakával, ruganyos mozdulataival, dalmát matróznak nézhette volna bárki.
Ugy illett a vizre! Vonta, csalta a vihar, a veszedelem.
Kis vitorlása táncolt, repült. Kevés elemózsiával ment, de azért haza nem jött, mig az idő meg nem szelidült.
Olyankor, a hajócskán irta legszebb költeményeit - egyhez, egész életében csak egyhez... Magyarország egyik legszebb, - de egyuttal legpasszivabb, ártatlanabb, háziasabb leányához, aki a hussá, testté vált milói Vénusz volt még a legkisebb formákban, részletekben is.
Ugy mozgott, ugy járt, ahogy az mozoghatott, járhatott volna - de a szeme egy falusi házikisasszony szelid, nyugodt és akkor még vidám szeme volt. Véletlenül olyan frizurát is hordott, mint a milói Vénusz s csodaszépen uszott, teljesen kiemelkedve pompás formáival a vizből, akkor pláne egészen Vénusznak hatott. Pedig tán a hirét sem sokat hallotta. A természetéből, gondolataiból igazán nem örökölt semmit. Komoly jó leány volt. A teremtő valahogy összetévesztette a formát s a belelehelt lelket. Boldogabb lett volna, ha nem oly csodaszép. Az a szépség pedig mit jelentett volna egy nagyravágyó nő kezében. Tán koronát, - tán poklot.
Az ő esetében pár gyönyörü szerelmes verset, de azokat is későn méltányolta az, - akihez irva lett minden, minden sora a borzas sirálynak...
Hja, a szép leányok mennél ártatlanabbak, - annál inkább csak a tüzes, parancsoló modoru, ugynevezett férfias szépség, hetyke modor, jó ruha imponál nekik. Az én Vénuszom is menyasszony lett, - de a más menyasszonya.
A vőlegény délceg, fekete, olyan, mint egy párduc, vagy fiatal paripa.
De a szép paripa drága, - sok pénz kell neki. Drága pezsgővel itatják, márvány jászol előtt tartják.
Esküvő előtt való nap levél jött, - csak ugy házasodhat, ha a menyasszony kezével együtt 60 ezer forintot is kap, de rögtön.
Nem volt!
Nem lett hát esküvő sem. A szép betyár később Blaha Lujza második férje lett. Még később cirkuszban láttam lovagolni...
(Hogy lovagolt!)
Végül parasztgazda lett. Valahol Hevesben elvett egy szép parasztmenyecskét s békességben megélt vele.
Járt szűrben, csizmában, - azt mondják, ugy volt a legszebb.
Ma is él, - ha meg nem halt...
Ez is Jókai-regény!
A tengerszemű asszony férfi-kiadása.
De a szép menyasszony halálos beteg lett. Igazán halálos. A legközelebbi tavasz egy összetépett, törött virágot talált... Ez már nem volt görög istennő. Inkább mártir!
Szivbeteg, fáradt leány, már nem is szép; ha valamihez, most a héttőrös Máriához hasonlitott volna csak.
És a magyar Petrarca, aki addig félrevonult, soha előtérbe nem lépett, most megfogta azt a beteg kezet, a magáéba kapcsolta.
Jókai-regényekhez hasonló határtalan szerelemmel ápolni, gyógyitani kezdte. Szakitott régi életével, ahelyett, hogy Nagy Imre, Pulszky Károly és Fesztyvel mulasson, betegápoló, hű férj lett.
De a szeretet sem tud csodát tenni. Mire a lélek meggyógyult, a test is meggyógyult - örökre.
Petrarca magában maradt.
A kurucdalokat már egyedül irta.
Mikor utoljára láttam, még zárkózottabb, hallgatagabb, de még mindig olyan meleg, közvetlen volt. Önérzetes és bátor.
Hanem azzal, akit nem szeretett - tövises.
Kezdte a bort már nem birni. Este 9 óráig hallgatag, majdnem szürke ember volt. Kilenctől tizenegyig ragyogó, szellemes szónok, valami Byroni vad lánggal lobogva. Akkor, ha tehette, elszökött. Ha megakadályozták a szökésben - baj lett!
Ördögi szellem szállta meg. Gorombaság, harapós gúny, veszekedés a legfurább alakulatokban.
Nekem egyszer egész későbbi s akkor igazán előre nem látható jövőmet, sorsomat megjósolta éjjel egy órakor, nagy szélben, repülő hajjal, a pince tetején állva.
Előzőleg megátkozta a napot, - hogy mer fölkelni erre a csunya világra. Olyan volt, mint egy Zichy-démon. De csupa igazat mondott.
De jó, hogy nem hittem, de jó, hogy nem tudtam!
*
Sok alakot szeretnék még felvonultatni, de már elálmosodtam.
Majd máskor.
A függöny legördül, - mára elég. Menjünk aludni!
Ráborul a leányom műtermére a csend; éjjel van.
Szinte érzem a kapros-káposzta szagát, - amint terjed, terjed a becsukott ablakos kis leányszobámban...
De furcsa, hogy nem ott vagyok!
Vagy ott vagyok? Magam se tudom...
Megyek aludni s álmomban majd én is csónakázom cigányzene mellett, én is kiélvezem a balatoni esték minden szépségét, örömét, mint más fiatal leány.
Nem leszek obszerválásra kárhoztatva...
Jó éjszakát, jó éjszakát!

GYERMEKKOROM.
Álmos vagyok, fáradt; sokat futkostam.
Valami meleg kedvesség betakar; egy szelid, szakállas fej rámhajlik, szinte világit... összefut jósága a lámpa világával.
Rámhajlik s énekel... tán ringat is?
A hang puha, simogat, biztat. A kis madár érezhet valami ilyet a fészekben...
Mind távolabbról hallom, - de érzem, nem vagyok egyedül. „Nem jó csillag lett volna énbelőlem...” - már csak alig-alig hangzik a nóta... elalszom.
*
Emlékszem nagy felfedező utakra; fel-le lépcsők veszedelmeire, miket apró, vastag lábaim csak a nagy, jó ember segitségével tudtak leküzdeni.
Ha elfáradtam (panaszos hangomat hallom ma is: „ejesik a Józa”), ölbe vett.
Ölbe különben, azt hiszem, sokan vehettek; s ezalatt váltak lassan ismerőssé, rokonná vagy ellenséggé az idegen, uj arcok.
Ezek közül kiemelkedik egy csunya, fekete, vigyorgó fej; mindig nevet, nagyokat ugrik s engem a hátán visz, ugy táncol. Netti volt, a tót szakácsnőnk. Első bizalmasom.
*
Homály, kusza képek, sok állat; nagyon szerettem őket.
Vagy egy évig megint semmi pontos emlék, csak apró, gomolygó képek.
Azután kinyulik a ködből, mint utmutató, az első nagy fájdalom, a kis gyerek fájdalma! Óriásivá nő, akármilyen kicsi. Később elfelejti az ember, nem számol vele, pedig sok későbbi baj magva rakódik le a még öntudatlan kis lélek rejtett zugaiba.
Sürgés-forgás, ajtócsapkodás, mindenki, ur, cseléd, nálunk is, a szomszédban is, üvegdarabokkal szaladgál, füstre tartja, azután az égre néz vele. Előttem sugnak-bugnak, nem értem, de velük izgulok; valami nagyot, nagyon nagyot várok. Kérdezem ezt, azt, - csupa kitérő válasz... (Napfogyatkozás lehetett.) Klapp... klapp... rámzárják az ajtót. Sietős léptek, ajtócsapkodás, - aztán csend - egyedül maradok... óriási, névtelen fájdalom szoritja a torkomat - bőgök, bőgök...
Világfájdalom, elhagyatottság... azt hiszem, kis szivem megszakad.
Valahogy sok mindent megértek, ami jönni fog; ami az én s a hozzám hasonlók sorsa.
Az ajtó nyilik, öreg keresztanyám csoszog be chrysolit-szinü fekete tubák girlandokkal diszitett bársonyköpenyegében s általam annyira gyülölt hatmaslis fekete süsüjében. A nagy tubákos szelence a zsebéből vigyorgott rám.
Aggódva kérdi: miért sirok? (Imádott a jó lélek.) Mi bajom? Ki bántott? - S már ő is velem akar sirni, de én keserü fölénnyel leintem: „Hagyja, kereszt, - maga még nagyon fiatal, hogy ezt megértse...” Óriási kacagás... Pedig ez már a szegény III. Róza volt!
Megrajzolt uton kellett, hogy haladjon. Apja vére, agyveleje, anyja könnyei által meghatározott uton.
*
Első hazugság!
Svábhegyen a terrasz lépcsőire homokbuckákat hordtam. (Nem tudom miért, de, ugy látszik, szigoruan tiltva lehetett.)
Kérdezték, ki tette? Tagadtam. Papa, mama összeültek gondterhes arccal: a gyerek hazudik! Borzasztó próbára kell tenni. „Jó, ha nem te raktad oda a homokot, csak a Pista tehette. Tehát nem téged fogunk megverni, hanem Pistát.”
(Pista a majoros fia, játszótársam.)
Elállt a lélekzetem. Pista miattam ártatlanul fog szenvedni! Be kell vallani, be kell vallani...
Nem birtam. Dac, szégyen, megaláztatás, - nem birtam.
De lelkem félóra alatt átváltozott, - valami ismeretlen szörny fejlődött ki benne: az önvád, a lelkiismeretfurdalás.
Soha többet nem akartam, nem is tudtam volna hazudni.
Pedig az néha nemcsak nagy kár, de nagy hiányosság is.
Sok bajt okoztam vele magamnak és másoknak.
*
Első és utolsó felléptem a Nemzeti szinpadán ugrik ki szintén mint grell folt a bizonytalanságból.
Négy vagy öt éves lehettem, nem tudom, de a kulisszák mögött voltam este, mint máskor is nagyon gyakran, egy tekintélyes perszóna, az öltöztetőnő őrizete alatt. Hanem máskor kaptam valami jó ennivalót: kiflit, gyümölcsöt, vajaskenyeret, de aznap elfelejtkeztek rólam. Éhes voltam. Kis gyomromban nyolcat harangoztak.
„Hol a mama? Éhes vagyok!” „Pszt! A mama kinn van a szinpadon!” és már fogták is a szoknyámat. Kinéztem. Hát láttam, hogy a mama sir és egy nagyon szép virágos selyemruhában térdepel egy mérges, nagy bajuszu bácsi előtt és valamit kér. Talán ő is éhes? Ugy kell neki, miért nem gondolt énrám. Itt, aki birja, marja. Mindenkinek más gondja van, mint az én igazamat meghallgatni! Majd segitek én! A szoknyámat kirántottam és egy szökéssel a szinpadon teremtem s belekapaszkodva Béldy Pálné selyemviganójába, harsány hangon közöltem mondanivalómat: „Mama, kiflit kérek!”
Tableau!
Utóbb hallottam, - a nézőtéren harsány kacagás és taps tört ki.
*
A foltokból lassan, mint minden földi jó központja, a kulisszák mögötti órák emelkednek ki.
Éber mese, óriási játékskatulya és a táncosnők az eleven babák. Imádtam őket!
Mennyi játék: trónok, koronák, fák, házfalak, és sült csirkék, kuglofok, sajtok papirmaséból. Hányféle szin, hang: mennydörgés, villám, fáklya, holdvilág; és az öltözők kábitó illata; a sok ékszer, pompás ruhák. Még most is érzem a puder és festék szagát.
Különösen a történelmi darabok érdekeltek, - nem, mintha csak egy szót is értettem volna abból, amit beszéltek, - de a milieu! A szines, idegenszerü milieu! Macbeth volt fő-ünnepem. Boszorkák, balette, gyerekek, mint ördögök, velem egyidős vagy legfeljebb pár évvel öregebb gyerekek, de mennyivel különbek! Van szarvuk, szárnyuk, farkuk, vagy aranyos, ezüstös ruhájuk, koronájuk, ugrálnak, visitoznak s mégse verik meg őket érte, sőt!
Imádtam, felsőbb lényeknek képzeltem őket s ha véletlenül egyiknek másiknak megérinthettem csak a ruhája szélét, azt hittem, én is átváltoztam valami tündérré.
Otthon aztán persze utánozni próbáltam őket s magamra szedtem mindent, ami a kezem ügyébe akadt. Jaj volt csinált virágnak, kendőnek, de még a tollas kalapnak is, ha magános órájában velem találkozott.
Magának a szinpadnak legkedvesebb pontja a kandalló volt. Sok kandallós darab mehetett akkoriban, - mert egyik legintenzivebb emlékem azok az órák, amiket bennük töltöttem. Villany nem lévén, spiritusz (azt hiszem legalább is, hogy ez) égett középen. A két sarokban pedig, - ahová már a nézőtérről nem lehetett belátni, - kuporogtunk a művészetre éhes csepp én és még egy-két apró szinházi jött-ment. Ott legalább nem voltunk utban; mert, hej de sok lökést osztottak ideges hősök és szőnyegeket, butorokat cipelő munkások az ilyen kis naplopóknak!
És mégis, milyen szivesen türtem, csakhogy ott maradhassak a csodált, bámult deszkákon.
*
Ezekkel az örömökkel párhuzamosan halad kulturális fejlődésem is. Jókai Mór irni, olvasni tanitja a kis Rózát, tiszta, szép, fehér füzetbe.
Magam léniáztam, aztán keserves igyekezettel körmöltem a betüket kék, piros és zöld ceruzával. Könnyen megtanultam őket, öröm volt minden ujabb ismeretség; s nagyon meg voltak velem elégedve az egész házban.
(Istenem! Ha egy ilyen füzet megvolna!)
Elől minden sorban egy betü Jókaitól, - utána a gyerek-kapargatás...
Ez a foglalkozás már irodalmi műveltséget is hozott. Ugy látszik, akkor már nem balett-tündérek, de Szüz Mária és Petőfi Sándor izgatták a magános gyerek fantáziáját. Egy kék konyhakötény mint Mária-palást (jutott belőle még a földre is) és összetett kezek, égre forditott nagy szemeim, - készen volt a Szüz Mária mindenki bosszuságára, mert lehetetlennél lehetetlenebb helyekre ült, mindig leginkább utban, és azt kivánta, mindenki hajlongjon előtte s tisztelje.
Persze, - ez nagy nézeteltéréseket idézett elő; végre egy praktikus lélek kitalálta a kiábránditás módját. Szép napon nekem nem teritettek délben s kérdezősködésemre azt a tiszteletteljes feleletet kaptam:
„Hja, az égben nem szokás enni. Ha Szüz Mária vagy, - nem lehetsz éhes. Csak imádkozz ebédidő alatt is.”
Hm! Ez furcsa. Gondolkozási időt kértem. De a második tál étel szaga s a tányércsörgés döntöttek. Nem születtem szentnek! Visszaadtam a kék kötényt örökre a szakácsnőnek.
Maradt Petőfi. Ez nem is zavart senkit, bátran fölborzolhattam a hajamat, kibonthattam a galléromat; még azért se haragudtak, ha fakanalat vagy valami botocskát a számba dugtam pipa gyanánt s hátravetett fejjel, tőlem telhető nagy lépésekkel, vésztjósló arccal jártam le és fel a szobákban, Petőfi-verstöredékeket szavalva. (Mindig hallgattam, mikor nagyanyám tanult; sok rámragadt persze belőle.)
Akkoriban egészen komolyan várták Petőfit. Jókai legjobban. Annyit hallottam róla, hogy nekem valóságos játszótársammá vált, - akár a törpék.
Azok is Jókai-ajándék voltak. Rengeteget beszélt róluk. Azt hiszem, akkoriban találhattak törpéket Ausztráliában nagy tömegekben vagy talán valahol cirkuszban látott belőlük, - szóval nagyon foglalkoztatták a fantáziáját és sokat mesélt nekem is róluk. Persze az én lelkemben pompás talajra talált ez a mese-valóság s egészen bakfiskoromig állandó, legkedvesebb álmom volt a törpék világa. Csak olyan cseppeket szerettem volna, mint a babáim; élő babákat. Fantáziámban a legkisebb részletekig kigondoltam, milyenek volnának? Egy asztalon el lehetne őket helyezni, - egy ládából családi házat csinálni, másikban kertet, s igy tovább. Szerettem volna nekik minden olyan jót megadni, amit mitőlünk a sors, haj, de igen megtagad.
*
A butorok is mind éltek körülöttem. A két nagy vitrin tele volt titokteljes régiségekkel. Hogy látom még őket! Egy öreg órán, emlékszem, ametisztgolyón karniolördög ült. Másikon Szent György, amint a sárkányba szur, gyöngyházból. Aztán - szintén gyöngyházból - egész kis szalóngarnitura; csodaszép tükrök, sok-sok csepp evezős kinai hadihajó elefántcsontból, pici ezüst zongora (még húrok is voltak rajta; azt hiszem, bonbonnière volt. Ezt bámultam tán legjobban). Régi porcellándámák, urak, kecskével, papagállyal. - Hogy nyaltam a mézet üvegen keresztül! Ha én azokkal játszhatnék! De igy is beszélgettünk állandóan.
Kinába jártam utazni kinai lakk-szekrényünk tavain, nádasokra épitett hidjain. A nád suttogott, a nagy madarak repültek messze és vittek engem is a svábhegyi öreg, nagyon öreg spanyolfal legyezős, napernyős urai, hölgyei, csengetyüs pavillonjai, görbe fái közé, teát inni, vagy furcsa hosszu mandolinon ismeretlen dalokat játszani óriás virágok között. - Csónakra is szálltam, kék vizek felett, zöld fák alatt barna lakk-emberekkel. Micsoda szép utazások voltak azok!
*
Különös, hogy az emberek, az egyes emberek, még azok is, kiket legjobban szerettem, mennyivel kevesebb helyet foglalnak el az emlékezet képeskönyvében, mint a tárgyak, képek, események, hangok, szinek.
De amint kutatok, három ujjat látok összeszoritva, három széles, barna ujjat, egy jámbor tanitó magyarázó ujjait, amik, mint az örök igazság szimbóluma, nyulnak az ég felé és hallom a fáradt, türelmes, flegmatikus hangot is: „Róza! figyeljen! Ha egy almának az egyik felét háromfelé vágom, a másik felét kétfelé, - hány szelet almám van akkor?”
Ez a hang volt a halotti harangszó szines álmaim, madaraim, kinai embereim sirja felett. Ez a kötelesség, az unalom, a muszáj!
Amilyen boldogan irtam nagy betüimet Jókai mellett, épp olyan halálosan untam Baksi urat, aki különben egészen rendes, parasztos kinézésü székely fiatalember volt.
Ezért az én tanitásomért a honoráriumát alaposan meg is érdemelte! Mit szenvedett ez a jámbor lélek másfél esztendő alatt.
Neki köszönhetem mindamellett teljes úgynevezett általános műveltségemet. Ezek után tessék elképzelni, milyen művelt lehetek!) Tőle tanultam nyelvtant, földrajzot, számtant, Bibliát, történelmet. Természetrajzot nem is magyarázott. Ott volt a két szemem, obszerváljak vele! - Egy órája mégis nagyon lekötötte érdeklődésemet, - de az is csak az ő fejére hozott bajt: a bibliában Ádámnak és Évának a paradicsom körül történt örömei és balesete! Ott is az alma volt a baj! Minek is teremtett almát az Uristen. Ha az az egy almafa nincs! Dehát miért is nem tudtak az az Ádám, meg az az Éva megelégedni annyi jó gyümölccsel, - csak jobb a dinnye meg a füge! Kellett nekik az a buta alma is? Ha meg nem ették volna, mi még most is a paradicsomban laknánk, - nem kellene tanulni, fésülködni, ruhára vigyázni, ezer unalmas kötelességet teljesiteni. Oroszlánokkal, majmokkal játszanánk gyönyörü virágok között, mindig csak játszanánk, sohse fáznánk, nem kellene ruhát, cipőt viselni. Akkor Baksi Ferenc se volna a három ujjával, vagy az is valahol kenguruknak, medvéknek magyarázna.
Ergo, még rosszabb lettem. Mit csináltam óra közben, teremtő Uristen! Énekeltem, fütyültem, amilyen hamisan csak tudok. (Ahhoz pedig nem kell nagy fáradtság ma se.) Doboltam az asztalon, fölraktam rá a lábamat. Pokoli voltam!
S ő mindenre csak azt felelte: - „Róza! de Róza!”
A házban mindenki a maga belátása szerint tett-vett (legalább is igy képzelem), csak nekem nem volt szabad megmozdulnom. Ez a gondolat majd megőrjitett. A tananyagot megtanultam volna én könnyen, játszva, nem két év, - de tán két hónap alatt is, ha nem unom olyan halálosan, - ha valami: egy ötlet, egy hang, valami foglalkoztatja a fantáziámat. De igy, szinte beszáradt az agyam.
Szegény izzadt, majdnem sirt! Végre, hogy mégis ő maradjon felül - hozzákötött az asztal lábához, ugy tanultunk. Ez legalább originális volt és tetszett nekem.
Körülbelül két esztendei közös kinlódás után, mikor már túlokossá kezdtem kinevelődni, kapott egy jobb állást s miután én teljesen műveltnek lettem deklarálva, bucsut mondtunk egymásnak. S akármilyen furcsán hangzik, utolsó nap mégis megsirattuk egymást.
Hisz alapjában véve mind a ketten jó gyerekek voltunk; csak - apró nézeteltéréseink voltak!
*
Ezalatt a két év alatt játszódott le első szerelmem is. Csak annyit tudok „Őróla”, hogy állatorvosnövendék volt, fekete, s az én akkori véleményem szerint gyönyörü!
Miből állt ez a szerelem? Már nem igen emlékszem rá. Valószinüleg azt hittem, hogy egy hétéves nőnek már illik szerelmesnek lenni. Ugy hiszem, még hamisabban énekeltem s ha jött nénémnek, Jókai Jolánnak, Hegedüsnének udvarolni, - világfájdalmam volt, s Őneki még kevésbbé köszöntem, mint másnak. Ha vendég jött, rögtön elbujtam, lévén én a föld legneveletlenebb szerencsétlen szerelmese. Ő előle azután még két szobával messzebb bujtam el és ott sirtam. De persze azért regényhősnőnek éreztem magam.
Valószinüleg a szinházban szedtem fel ezeket a kilengéseket.
*
Ezekre az alapjában véve mégis oly kisjelentőségü, rövid epizódokra oly világosan emlékszem, mig maga az élet összefolyik előttem ugy kilenc éves koromig, s bár a hetedik és kilencedik évek emlékei között már egész világos képeskönyvben lapozgatok, - az egyes emberek tán még kevésbbé fontosak, meghatároltak, érthetők, mint azelőtt és még kevesebb helyet foglalnak el, mint a milieu.
Maga Jókai olyan, mint egy központi nap, - imádom, de keveset érintkezünk. Azt hiszem, az irni-olvasni tanitás után nem avatkozott többé a nevelésembe. Érzem, de nem látom az alakját magam körül.
Nagyanyám igazgatott mindent. Az ő módja szerint nagyon kényeztetett, - de sajnos, én nem éreztem. Csak később, sokkal később hallottam: éjjel, ha aludtam, óraszámra ott ült az ágyam felett, megcsókolt, rám mosolygott.
Ezt az arcát soha, soha nem láttam. Nappal mindig szigoru, komoly volt.
Elhalmozott ajándékokkal, de sohasem cirógatott meg.
Két dologban mutatkozott meg az ajándékokon kivül a szeretete: néha elvitt sétálni az Orczy-kertbe, szép, napos reggeleken; este pedig, ha nagyon, nagyon kértem, mesélt egy mesét, amit odahaza tanult Miskolcon, valami toronyba falazott királykisasszonyról, akit hű papagálya nevel fel, a szájában hordva neki tiz éven keresztül ételt, italt. De a végén persze lakodalom volt, a kávé az utcán folyott, nagy kanalakkal, fazekakkal merték az emberek; szigetek is voltak benne mandulatortából s minden, minden koldus és szegény jóllakott.
Szenvedélyesen szerettem ezt a mesét.
Még egy ponton összemelegedtünk mindig: ha baromfiról volt szó. Egyformán rajongtunk szép példányokért. Ha a levágni való között szépet, nemes növésüt talált, - nekem adta, neveljem fel. Azok aztán szalagot kaptak a lábukra és „örökéletüek” voltak.
Abból is látszik, hogy minden magamrahagyatottságom mellett is el voltam kényeztetve, hogy olyan rossz voltam. Csak elkényeztetett gyerek lehet rossz. Babáim lábai elé szerettem volna rakni és odateriteni mindent, de mindent, ami egy porcellánfejü fürészportestü szőke vagy barna csodának csak tetszhetik.
Sohse volt pólyás- vagy bébé-babám. Mindig nagy leányok, asszonyok, királynők, tündérek, nimfák, egyszóval szinpadi alakok.
Előre vetette egyéniségem az árnyékát.
Nem játszottam főzősdit, boltosdit, mint más gyerekek, de egészen fantasztikus meséket kellett szegény babáimnak - akarva, nem akarva - átélniök.
Amennyire, mondom, nem érdekelt a konyha, - hihetetlen ügyesen, izlésesen elrendezett szobáim voltak. Nemcsak szobáim, de volt kertem, uszodám, s kis szinpadom, ahol minden darab, amit nagyanyám fiókjában megtaláltam, - előadásra került. A játéknak nem kellett drágának lenni, - jó volt papirból is, - csak lehessen vele álmodni. Volt például egy malmom, aminek a kereke forgott és őrölte a beleöntött homokot; azután egy váram francia gótikus stilusban, lovagokkal, várkisasszonnyal, felvonóhidakkal, fákkal s egy velencei-este szerü lámpaernyőm, aminek a tűvel átszurkált lyukain átszürődő fény a holdvilág, lampionfény, viztükröződés illuzióját keltette.
Ezeket imádtam, pedig csak magam ragasztottam össze.
A betegségnek szinte örültem, mert olyankor a gyertyám elé tettek egy csodaszép gyertyaellenzőt. (Jaj, ha még meg volna, de sok rossz estémet mosolyogta volna el!) Azt hiszem, francia régiség lehetett, művész kezéből. Olajos pergamentre francia kert volt festve, tele mulató, labdázó, szines ruhás alakokkal. Watteau-kompozicióira emlékeztető szabad, gazdag elgondolás és beosztás, - derü és fény sugárzott belőle. Teljesen benne volt a mult s nekem olyan volt, mint egy boldog, ragyogó álomvilág. S az egész olyan különös, átlátszó, mintha üvegfestés volna.
Ki festhette? Isten tudja.
Csak akkor tették az ágyam mellé, ha beteg voltam. Máskor az üvegszekrényben állt. Ebből is látszik, mennyire szeretett szegény asszony. No és mondom, főleg abból, hogy olyan csapnivaló, rossz kölyök lehettem, csupa naivságból. Például egyszer, emlékszem, Jolánnak, (Hegedüs Sándorné) varrtak egy, az én akkori izlésem szerint csodaszép ruhát, nagy, zöld rózsás batisztból. (Azt hiszem, Boticelli-tavasz-féle hatást akart mama vele elérni.)
Engem ez a ruha valósággal meghóditott, belerészegedtem és mindenáron akartam egy darabot a babám számára. Hisz ez rendben lett volna, de ott volt a bibi, hogy pont a szoknya közepéből akartam s megmagyarázhatatlan kislelküségből erre nem volt kapható se mama, se Jolán. Ilyen igazságtalanok, irigyek, fösvények a nagyemberek! Mikor nekem csak annyi kell, mint a tenyerem, a többi, az egész, a sok, mind ott maradna Jolánnak. Ők ugyan azt állitják, hogy ha kivágnak egy darabot a szoknya közepéből, vége a ruhának. Nem lehet használni. De micsoda kicsinyes beszéd ez! Csak azért mondják, mert sajnálják az én babámtól azt a kis darabot is.
Nem értettük meg egymást!
Végre, heves keserüségemben földhöz vertem magamat s rugtam gyülöltem a nagyokat, akik visszaélnek a gyenge gyermek jogaival.
Nagy verés lehetett a vége!!
Ebből a kis epizódból látszik, mennyi babaruhám lehetett, hogy el se tudjam képzelni, szövet számára létezhet magasabb életcél, mint babaruhává dicsőülni!
Részben nem is csodálom az udvar (rokonok és vénasszonyok) állandó felháborodását hasonló tulkapásaimmal szemben. Hányszor, de hányszor ütötték meg a fülemet hasonló hangok: „Miért rontják ezt a gyereket? Neki minden szabad. Már megint ajándék!”, vagy: „Majd megbánja kedves Jókainé, ha majd hálátlansággal fizet. Örüljön, hogy itt lehet. Micsoda szerencse az is neki!”
Mit érthettem én ebből? Semmit. Miért szerencse nekem az, ami más gyermeknek természetes? Miért nem féltik a többi kis kortársamat a hálátlanságtól? - Nem értettem, de azért fájt; sértett, ütött a hang és a kisérő tekintet. Nem értettem, de mindez csak táplálta bennem azt a furcsa magányos, sehovánemtartozás-érzést, ami a növekedő intelligencia minden uj eredménye után csak jobban és jobban fejlődött.
Miután pajtásom egy sem volt, mértéket csak a meséskönyvek családi jeleneteiből, asszonyok ölében ülő, nővérrel sétáló, kis testvért ringató gyerekekről vehettem. Persze azt képzeltem, mindenütt, az egész világon olyan nagy a szeretet tényleg a családban, s igy annál fájóbban bizsergett kis lelkemben az én magányosságom érzése.
És mind ezt a sok érzést magamban kellett sulyos teherként cipelnem. Csak a párnámnak, a holdnak, meg a tyukjaimnak, macskáimnak sírtam el.
Emberi lények között még Nettihez voltam legbizalmasabb. Dehát a Netti! Mit tudott volna az szegény, nekem felelni?
Semmit, semmit se értettem, csak azt éreztem, valamivel vádolnak a hátam mögött, amiről én nem tehetek, valamiben nem vagyok olyan, mint más; de ez nem alázatossá, hanem dacossá tett.
*
Mult az idő. A levegő lassanként elsötétedett. (Azt hiszem, elérkezett a szinházi kellemetlenségek ideje.)
És elsötétedett az én gyermek-mennyországom is.
Hittem a kis Jézuskában.
A kis Jézuska más, mint Jézus Krisztus; egészen más. Valami vig, napos boldogság, csak a gyermeki szük pályán halad, mint maga a gyermek, de ezt az utat betölti boldogsággal, reménységgel poézissal.
Társa az őrangyal.
Hogy hittem bennük! Hogy vártam, hogy szerettem, hogy vágytam egyszer meglesni őket!
Este, lefekvés után, mikor már sötét volt, alvást szinleltem, s aztán hirtelen kinyitottam a szemem.
Hátha nem vette észre az őrangyal a ravaszságomat? Hátha megláthatom?
És hogy fájt, hogy sohase sikerült!
Az a gondolat: hogy tán nincs is, tán csak mese az egész? soha eszembe se jutott. Hittem, vakon, abszolut hittel és nagyon gazdag voltam!
Ugyannyira hittem, ugyannyira az enyém volt a kis Jézus is, minden aranyos, gyémántos, ezüstös ragyogó boldogságával!
Óh, azok a karácsonyi várakozások!
Olyant az élet később nem ad.
És nem is lehet ilyen földi szavakkal kifejezhető boldogság olyan gyereknél a Jézuska-várás, akinek az nem mindene egy személyben... Jézuskája, apja, anyja, pajtása, testvére.
Nekem a mindenem volt.
És kilenc esztendős koromban őt is elvesztettem.
Szürke pakolópapirosba, csuf szürke papirosba lett temetve a mennyország, a bizalom, az abszolut, bátor boldogság.
Szürke pakolópapirosba, szürke spárgával átkötve - szürke, ködös téli délelőttön...
*
Mint minden évben, akkor is napokig izgatottan lestem minden zörejt, minden ajtót, nem hallhatnám-e, nem láthatnám-e valahol besurranni kis szárnyát, aranyos fejét?
Portyázásaim közben egy nyitva felejtett ajtóra bukkantam - benyitottam...
A szoba sötétes volt, kopár, üres, nagy asztalon disztelen karácsonyfa állott. Alatta csomagok, szürke papirba takarva; némelyik ajándék már ki volt bontva, de igy az is mind olyan józan, elszomoritó volt. És a csillogó, ragyogó ezüst-arany láncok, csillagok stanicliban, közönséges szürke stanicliban!
Mama, és a szobaleány rakosgatják, bontják ollóval a spárgát...
Szürke spárga, szürke papiros, üres karácsonyfa...
Mérgesen rám szóltak, miért jöttem be?
Óh, de rettenetes perc az, mikor az ember először érzi ezt: szürke. A világ szürke.
Ugy támolyogtam ki, mint Ádám a paradicsomból.
Elfakult a hit, elröpültek Jézuska és őrangyal. Itt maradt a valóság. A bolt. A pénz. A szürke papiros.
Becsukódott a gyermek-mennyország.
Jóéjszakát, jóéjszakát.
*
Két drága családtagot vesztettem el egy perc alatt. Jézuskát és őrangyalt. De mert valami nagy érzésbe muszáj volt kapaszkodnom, - ha felfelé nem ment, - hát lefelé, - elhatároztam, leszek én Jézuska és őrangyal, a babák és állatok számára. Mert életcél nélkül egy kilenc éves ember csak nem élhet?
És ettől fogva tényleg az egész, egész későbbi gyerekkorom s mondhatnám, még első bakfiskorom is az állatok védelmének, ápolásának volt szentelve.
Hány állat-könnyet töröltem le és hány doromboló macskaboldogságot, csirke-örökéletet, madárfészek-nyugalmat, - sőt egércsalád-biztonságot sikerült megmentenem kis birodalmamban!
Szerettek is nagyon, - főleg a macskáim. Azok még hittek is bennem majdnem ugy, mint én az őrangyalban; mert bármelyiknek bármilyen baja volt, - éhség, szomjuság, betegség, - ugy jöttek hozzám, mint szenvedő az orvoshoz.
És ilyenkor azután megint boldog voltam.
*
A magányosságomnak volt egy alapjában véve komikus, de engem akkor vérig sértő, megalázó következménye is. Miután folyton egyedül kódorogtam a szobákban, konyhában, udvarban, kertben, - véletlenül rém sokat kerültem oda is, ahol nem volt rám szükség. Talán erősen obszerváltam kora intelligenciámnál fogva, de mindenesetre pechem is volt.
Ha a ház valamely fiatal tagja szerelmes levelet kapott, ott kellett lennem. Ha eldobta, meg kellett találnom. Ha valahol elcsattant egy titkos csók, meg kellett látnom. Ha valaki valamit ellopott, jelen kellett lennem, akaratlanul, végzetszerüen.
De hát igy volt; s a benszülöttek, a hasznosak feszélyezve érezték magukat a naplopó bevándorlott éles szeme által.
Az öreg szinésznők, udvarhölgyek már nem merték megtömni hazamenet titokban cukorral, kaláccsal a zsebüket; a mosogatólány nem törte régi lelki nyugalmával az edényt; a szobaleány nem olvasta takaritás helyett a rózsaszinü leveleit. (Hanem jaj, kérem! félre ne tessék érteni! nem mintha árulkodtam volna! Attól senki se félt, mert erről az oldalamról ismertek. Az nem is bántotta volna őket ugy, mint az én naiv, becsületes, „Isten szeme mindent lát” tekintetem. Megalázta őket és még jobban gyülöltek.)
Azt is csak én láttam, mikor az én hű Nettim a nagy konyhakéssel kiszurta Ferenc Jóskának (ahogy akkor nevezték) mind a két szemét a falon lógó arcképén, „tótul átkozva, magyarul emlegetve”. „Hagysz te éhenhalni szegény enyim katona, - nem adolsz neki enni, - te kutya!!”
És szegény Ferenc József üres szemekkel nézett azontul a konyha-világba...
De nekem persze nagyon imponált ez az erő és bátorság.
Mennyit sirt szegény nagy „hátulsó podgyászu” Netti és mennyi szalámit, kolbászt küldött „övé katonának”, mig az el nem vett egy özvegy hentesnét, a hálátlan.
Talán ez volt Ferenc József bosszuja!
*
Napok jöttek, - napok mentek; a sötét felhők mind lejebb szálltak. Ólmos, esőfelhők.
Legalább is én éreztem ilyen sulyos nyomást.
És magános ténfergéseimnek egyszer, véletlenül nemcsak bosszantó, komikus, de rettenetes szomoru, lelki életemre végzetes következménye lett.
Két cselédleány tárgyalt a családról. A régi oktatta az ujat. „Tudja, az a fiatal nő a fekete derékban, az a kisleány anyja. De erről nem szabad tudni senkinek, a gyereknek meg éppen nem! Ha valaki elmondaná, az öreg nagyságos asszony magánkivül jönne és borzasztó dolgok történnének. Miért? Hát azért, mert nem volt ura, leány volt, leányfővel halt meg” - s itt vihogtak egy kicsit.
Az ajtó nyilott, szétugrottak, - én ottmaradtam.
Hát ezt is meg kellett hallanom!
Ilyen korán!
És ilyen rettenetes módon.
Vihogó cselédektől!
Pedig sohase hallgatództam.
Gyászos, szomoru nap volt.
*
Eleinte szinte belehülyültem. Ugy jártam a házban, mint egy alvajáró, - de senki se vette észre.
Pár nap mulva azután elkezdődött az agymunka.
Hát a mama nem mama!
Ez alapjában véve nem lepett meg.
Sokszor csodálkoztam: az én mamám miért nem olyan vig, fiatal, mint amilyenek az utcán, meg a meséskönyvekben vannak?
De a többi!
Ha az a szép, fiatal, mosolygó asszony, az anyám, - az meghalt, - de hol van a papám? Az is meghalt talán? Dehát miért nem beszélnek róla, - róluk?
Azt is mondták - a mamám leány volt, ugy halt meg. Hiszen az bűn, szégyen; ugy tanitotta a hittanban Baksi ur. Azt is mondta, ha valaki valami nagyon, nagyon rosszat csinál, az Isten azzal bünteti, hogy leányfővel gyereke születik.
Az én anyám rossz lett volna? Vajjon, mit vétkezhetett? Valami tiltott gyümölcsöt evett, mint Éva? Vagy visszafeleselt a nagyanyámnak? Nem akarta megenni a sárgarépát?
Mit csinálhatott?
Azt is mondták a cselédek, a mama nagyon sokat busul amiatt; azért nem szabad beszélni róla.
Itt valami hiba van. Valami, amit én nem értek.
Mi az igazság?
Hogy süssem én azt ki?
Sajnáltam mamát. De a szép, fiatal kisanyámra se tudtam haragudni.
Nem, ő nem lehetett bűnös. Az lehetetlen. Azokkal a jóságos szép szemekkel!
Dehát mi volt akkor?
Miért volt olyan szigoru az Isten?
Biztos, biztos az Isten volt tulszigoru.
Hisz ezt a szegény Évát sem kellett volna olyan rémesen büntetni.
Furcsa is ez a világ. Miért lesz némely ember annyira büntetve, másik meg semmit sem?
Miért is vagyunk, ha annyit kell szenvednünk?
Milyen is hát ez az egész élet, ez a világ?
És miért kell meghalni?
Ha az Isten olyan hatalmas és olyan jó is, akkor miért nem rendezi ugy, hogy mindenki boldog legyen?
És ha boldog lenne mindenki, akkor biztos jó is lenne az egész világ; nem kellene az Istennek büntetni!
Pedig, hogy fájhat az az Istennek, mikor büntet!
Nekem is hogy fáj, ha meg kell egyik macskámat verni.
Az se lopna, ha nem volna éhes.
Miért éhes az ember is?
Miért?
Miért van minden, - miért, miért, miért?
Miért nincs nekem szép, fiatal kis anyám?
Miért?
És sirtam, sirtam, sirattam a soha nem érzett anyai csókot, anyai simogatást...
*
És senkit meg nem kérdezhettem.
Már Netti is elment.
A csirkék, macskák nem felelnek.
A könyvek beszélnek, - de nem értem a nyelvüket.
Sokat kell még addig olvasnom, mig megadják a feleletet.
Nem! Az én anyám nem csinálhatott szégyelni való dolgot!
És nekem se kell semmit szégyelnem! Semmit, semmit.
Nem akarok, nem tudok szégyelni soha, semmit.
*
És mielőtt a könyveket megértettem volna, elkezdtem gondolkozni és saját használatomra filozófiai és moráltételeket felállitani.
*
Öreg lettem!
Kilenc éves koromban.
Azt hiszem, rosszul is nézhettem ki. Sokszor simogatott meg papa nagy szeretettel, sajnálkozással. Lelki magányosságomat ő is megérezhette.
De, azt hiszem, ugyanabban az időben lehettek az ő kritikus fellobbanásai, keserves lemondása. Akkoriban foglalkozott legkevesebbet velem.
Ebben az időben kaptam az első francia nevelőnőt.
Zongorázni is tanitott, - ugyan nem tudott semmit.
Menyasszony volt és mielőtt a skálákat megtanultam volna, férjhez ment egy magyar orvoshoz.
Közben, - hogy vőlegényét megörvendeztesse - a hülye tehenestől tanult csárdást táncolni - a szénapadláson. Annak az állatnak nem voltak fogai, köpködte a nyálat, mint egy Jónás, piszkos, büdös, részeg volt, - de fiatal és ingyen adott táncleckéket.
Ez volt az első nevelőnőm!
Azt is nekem kellett meglátnom, - mikor a padlásajtóban járták.
A nagy éneklés vitt oda.
*
Óh Strindberg!
Ha mindezeket te irhattad volna meg!
*
A várva-várt francia leányban, aki messziről, idegen világból hozzám, csak hozzám és értem jön, - benne is csalódtam.
Irtóznom kellett tőle.
Még magánosabbnak elhagyatottabbnak éreztem magamat.
Magánosnak, elhagyatottnak, - kilenc éves koromban, lelkemben a nagy, fájó, érthetetlen titokkal.
Kilenc éves koromban megszüntem gyermek lenni.
Öreg, fáradt, szomoru, életunt lettem.
Órákig ültem a szép, fiatal ismeretlen asszony képe előtt; sirtam, sirattam magamat és őt; és gondolkoztam, tépelődtem: vajjon mikor fog megszakadni a szomoruságok lánca? - Vajjon, ha nekem is lesz igazi leányom a játékbabák helyett, - még annak is annyit fog kelleni sirni?
Miért oly szigoru a mi családunkhoz az Isten?
*
Töprengés. Töprengés.
Hosszu évek alatt csak töprengés.
De ez már nem ide tartozik.
A bus kis Hamlet fejlődése belekapcsolódik a halálom után megjelenő nagy visszaemlékezésbe, amiből addig legfeljebb egyes részek látnak még napvilágot.
A gyermekkornak vége.
*
Óh Strindberg! Ujra hozzád kiáltok.
Ha te irhattad volna meg mindezt!

JÓKAI ALKONYA.
Jókai alkonya... Istenek alkonya... mindennek, mindennek: fogalomnak, ideálnak, kis embereknek és óriásoknak, - mindennek van alkonya.
Magának, az ősanyának, aki termi az embert, a madarat, ami dalol, - a virágot, ami illatozik: neki magának, az anyaföldnek is lesz alkonya.
Sok millió év mulva majd elszárad minden rajta; megszünik ragyogó lenni, öreg, beteg, fáradt lesz...
Pedig de csodálatos nagy, szép volt valaha!
Elporlad, meghal, mint a kis tiszavirág, amely születik reggel, - szeret, röpköd a viz felett és, talán, mielőtt a nap nyugovóra térne, - már megszünik lenni...
*
Mindennek van alkonya.
És furcsa, furcsa, valami az az alkony. Megnőnek a dolgok, amik valóságban picinyek. Picinyek lesznek, amik valóságban nagyok.
Érzések, gondolatok születnek, amik nappal meg nem foganhatnának...
És furcsa, furcsa az a titokzatos körforgás, ami nagy, hatalmas férfiakból ráncos, meggörbült gyermeket csinál. Ami csodálatos, gyönyörü, mérhetetlen világokat átszárnyaló lelkeknek fokról-fokra, napról-napra szükiti, sötétiti a horizontját, vagy elviszi fantázia-ország olyan tartományaiba, - ahová azelőtt nem szivesen utaztak.
Furcsa, furcsa mindez...
*
Hogy is kezdjem?
Hogy is volt, - mikor először ült a lelkemre az a szomoru sejtelem: hát az én Pápim se kivétel? Ő is alá lesz vetve a mindenség örök törvényeinek?
Az ő lelkét is messzi, homályos utazásokra viszi majd az a mindent kifejlesztő és mindent elhervasztó titokzatos erő?
*
Ha papa nem volt Pesten, - rendesen megbizott, hogy a nevére érkező csomagokat bontsam fel s ha valami fontos érkezett, - küldjem utána.
Mert hiszen, mint másnak a levelek, naponta érkeztek a cimére az ország minden vidékéről, lelkes honfiak és honleányoktól a legkülönbözőbb dolgok, dobozban, zsákban, ládában, tekercsben stb.
Akinek különösen szép virága nyilott, - gyümölcse termett, - küldött belőle neki.
Névnapra, születésnapra, karácsonyra, ujévre, husvétra, minden elképzelhető ünnepre, tán még hosszunapra is stikkoltak, varrtak papucsokat, hálósapkákat a lelkes olvasónők.
Aztán küldtek vadat, kompótokat, fajcsirkéket, nemes kutyakölyköket és (jaj, ezt legelől kellett volna mondanom) családi irattárakból érdekes, hiteles adatokat regényei irásához, - stb. stb.
Egy ilyen alkalommal (azt hiszem, Abbáziában volt) a lelkesedési megnyilvánulásokkal együtt egy külföldi csomag is került a kezembe.
Valamelyik müncheni vagy drezdai műkereskedőtől - régi mesterek reprodukciói.
Nagy örömmel bontottam fel.
Giorgione Vénusza. Tizián Danae-ja. Rubens Páris itélete. Michelangelo Lédája. És még sok, sok Vénusz, Nimfa, Danae és Léda, - vagy hetvenöt-száz darab.
És mellékelve egy levél: „Remélik, ezzel is meg lesz elégedve, ugy, mint az első szállitmánnyal, s ha parancsolja, pár hét mulva küldik a sorozat harmadik részét, a modern mesterek akt-remekeit.”
*
Velem megfordult a világ.
A hatvanöt esztendős Jókai, - az én Pápim, aktokkal veszi körül magát!
Jókai, aki a nőkre régen, régen rá se néz, - akinek finom, tejfehér, gyermekbőr-hamvasságu arca ugy elpirul, ha tréfálódznak vele, - aki ugy járkál a lüktető szenvedélyektől izzó életben, mint valami tisztes, nyugodt, rózsaszirmokból összefujt, egy érintésre szétfoszló öreg mesekirály... a virágok, madarak lelke, fülemilék apja: magányos óráiban női testekben gyönyörködik, - szerelemről álmodik?
*
Akkor okosabbnak kellett volna lennem.
Pedig nagy leány voltam már.
Szólhattam volna a barátainak.
Nem tudtam. Szégyeltem. Fájt. El akartam felejteni.
Milyen ostobaság!
Milyen rossz pszichológia!
Hogy képzelhettem, hogy az, aki olyan izzó szinekkel festi a női szépséget, - nem álmodik is még róla?
Amig álmodik - joga van hozzá.
Joga, szüksége van illuzióra, örömre.
Miért szégyeltem én világosan látni?
*
Akkor ugy hatvanöt éves lehetett.
Akkor meg kellett volna házasitani.
Miért szégyeltem én világosan látni, - és miért félt Ő őszinte, bizalmas lenni?
És miért temettem el annak a csomagnak az emlékét, miért nem beszéltem róla később az urammal?
Miért képzeltem végre, - hogy álmodtam az egészet és miért lettem ujra olyan hiszékeny, mint azelőtt?
A Sorsa akarta így?
A Jókai Sorsa?
Száz kérdőjel - felelet nélkül!
*
A pezsgőspalack-teória.
Amit egy életen keresztül visszafojtanak, - valamikor annál nagyobb erővel tör elő.
Alig élt; első, igaz, husból-vérből való szerelmét rögtön elvette feleségül.
És milyen rövid volt az a szerelem!
Az asszony kilenc évvel öregebb volt nála.
De még ez nem lett volna oly nagy baj, - hány boldog házasság lesz még nagyobb korkülönbség mellett is, - ha az asszony egészséges, jókedélyü, soká marad fiatal.
De nagyanyám egész életét végigkisérő rettenetes migrain-jei s főleg a házasság után pár évvel kezdődő belső baja folytán, minden szépsége dacára, a rendesnél sokkal, sokkal hamarább megöregedett.
Ha papa cinikus (nem is cinikus, csak könnyelmü), akkor, - mikor a vér és a szenvedély követelődzései még természetesek voltak, - épp oly szép, nyugodt megöregedése lett volna, - mint bárki másnak.
De Ő alávetette magát nagyanyám zsarnok féltékenységének s azt az egy, azt hiszem, teljesen platonikus álmot leszámitva gyámleánya iránt, - nem tudni róla pozitiv kirugást a hámból.
Mindannak, ami eljött, - el kellett jönnie, logikailag, természetrajzilag, fizikailag, orvosilag.
*
Mutatkozott az én látókörömben is sok aspiráns éveken keresztül.
Szép, előkelő nők, - főleg egyik legbájosabb operette-primadonnánk.
De valahogy ügyetlenül csinálták mind. Tul nagy tisztelettel, hódolattal közeledtek feléje, nem tudtak ugy bánni vele, mint nő a férfival.
Ő pedig szégyelte megkezdeni a flirtöt, s ugy látszik, végre már fárasztotta a nagy, szentimentális ábrándozás, mert egyszer kijelentette: ne ültessek többé mellé szép asszonyokat. Öreg Ő már. Fárasztják. Unja, hogy mulattatni kell őket.
Pedig, ugy látszik, gyerekes aprehenzió volt, - amiért ugy tisztelik a korát!
De mi hittük: ugy van, ahogy mutatja, mondja.
Miért titkolódzott?
Miért tettetett?
Miért szégyelte, hogy nem Isten, - ember Ő is?
*
Miért, miért bántunk mi ugy vele, - mint földöntuli lénnyel?
Mi szuggeráltuk bele, - s az egész ország. Az a nagy imádás...
*
Teltek az évek.
Hetven vagy hetvenegy éves lehetett, - mikor elkezdett egy „Levente” cimü ősmagyar szinpadi költeményen dolgozni.
Három vagy négy évig foglalkozott vele. (Tán soha, semmin ilyen soká.)
A legnagyobb ambicióval, lelkesedéssel dolgozott rajta, - azt hitte, élete koronája lesz, - uj irányt teremt! (Valami „Niebelungenlied”-szerü hatalmas dolgot tervezett.)
Óriási nyelvészeti tanulmányokat csinált. Szinte tisztelettel közeledett hozzá. Egészen másként, mint akármelyik más munkájához.
Végre egyszer vacsorát rendezett; legjobb barátai, irók voltak rá hivatalosak.
Halálosan szomoru, kinos este volt!
Milyen izgatottan vártuk!
Gyönyörüen, csudásan olvasta, - de a vers!
Azóta az irodalomtörténet itélt már fölötte.
A szerencse az volt, hogy mindenki kipirult arccal, némelyik nedves szemekkel hallgatta, - nem a költeményt, - a költőt, Jókait! Akit olyan nagy csalódás fog érni, ha elő akarja adatni.
Ő a meghatott arcokat, szeretettől sugárzó szemeket félre magyarázta, - és boldog volt.
Nagyon szerette őket érte.
*
Általában érintkezése a fiatal irókkal nagyon megváltozott. Abban az uramnak nagy része volt.
Azelőtt a fiatal irókkal nem sokat törődött. Inkább csak akkor, ha valami szivességet tehetett nekik.
Hánynak adott titokban tiztől husz forintig havi stipendiumot, milyen lelkesedéssel ment kiadókhoz protegálni őket, - vagy szerzett valami állást, hogy jobban irhassanak.
Addig szerette őket, hitt bennök, nagy jövőt jósolt nekik, - addig, mig nyomorogtak.
De ha valamelyiknek már volt sikere, jó ruhája, olvasták könyvét, versét, többé nem érdekelte őt, alakja előtte nem volt többé romantikus, megunta. Mindig, mindegyiktől valami Petőfi-szerü csodát várt.
De mondom, ez lassankint megváltozott. Fiainak hivta őket, s örült nekik mindig. Mink még jobban!
*
Mialatt Leventén dolgozott, több darabot is irt, - de nem volt velük szerencséje. Dráma, operette, bohózat, - megbukott biz az mind. Már reszkettünk előre, ha azt jelentette: uj darabot adott be.
Azok egész különös bukások voltak. A publikum tombolva hivta, ünnepelte, - vastaps, őrjöngő éljenzés, ünnepelte az embert, a regényirót, az imádott alakot, - de a darab megbukott. Egyikben apácák kánkánt táncoltak, emberek tulsok babot ettek, stb. Ezt másodszor nem lehetett előadni, de felvonásközben azért tombolva éljenezték az ország büszkeségét, szerelmét.
A fölolvasás után kezdődött Levente vándorlása. Jókai szinre akarta hozni, de az igazgatók, rendezők bujtak előle; végre azt sütötték ki: nem lehet előadni, mert a Nemzeti Szinháznak nincs hozzá primadonnája. Jászai már nem tud olyan magasról leugrani, - Márkus nagyon modern, nem tud ősmagyar nőt játszani, - várjon Papa, mig akad uj csillag, aki alkalmas.
Elhitte s kezdett ő is fiatal tehetségekkel foglalkozni élete zárköve, főalkotása számára, - mint ahogy ő képzelte.
*
Ebben az időben gyakran panaszkodott, milyen furcsa álmai vannak. Mindig, minden éjjel menekül álruhában, komplikált furfangokat visz végbe, hihetetlen veszedelmek között, néha egyedül, de néha egy ismeretlen nővel.
Csodálkoztunk, milyen különös, hogy ő, az otthon ülő, utazni nem szerető, ártatlan ember álmodik ilyen furcsákat; néha felvillant a szeme, olyan vészes, idegen fénnyel s azt felelte: „Nem tudjátok ti, ki vagyok én!”
„Ha ti azt sejtenétek!”
Mi viccnek vettük; én azt gondoltam, Pápinak tetszik magát titokzatos, kétlaki embernek képzelni, mert furcsákat álmodik.
Bővebben nem gondolkoztunk róla.
Hisz még az is fájt, ha hazahozta Tisza Kálmán nagyon erős, parasztosan, cinikusan erős mondásait, s ugy adta le, mint valami mulatságos, szellemes megnyilvánulását a Tisza eszének, humorának.
Közben irt drámákat tovább, - de volt olyan is, mit megakadályoztunk, hogy megmutasson a külvilágnak, mert teljesen beteges elgondolás hozta létre.
Ez mind csudálatosképen csak a szinműiró Jókai betegsége volt, a regényiró dolgozott tovább minden nagyobb elváltozás nélkül. Az nem izgatta, ott nem voltak akadályok, nehézségek.
Ma is merem mondani, - ha hizelegtem volna, ha dicsértem volna az ujabb darabjait, - a tragédia tán sohsem következik be.
Nem unt volna meg.
Tulságosan tiszteltem, - elhagyott a pszichológiám!
Nagyon, nagyon ügyetlen voltam!
Tulságosan szerettem.
Nem jól szerettem.
Hiába voltak állandó sikerei saját területén. Ő csak a szinfalak előtt akart ragyogni.
*
Lassanként szinte kedélybeteg lett, unottságról, öregségről panaszkodott.
Nem ment sehová.
A doktorok nem tudták, mi baja?
Nem evett, ellenben a különböző likőrök: borovicska, fenyőpálinka, cognac (a békés, régi Altvaterről nem is beszélve), mindig több és több számmal jelentek meg a nagy étagéron, hálószobájában. Nem derüt hoztak, csak elégedetlenséget s ami nála oly szokatlan, oly idegen volt: gyanakvást.
Hónapok multak; valami nagyon komoly és ünnepélyes alkalomra volt hivatalos - nem tudom szinházba-e vagy bankettre, de valami Jókaihoz méltó eset volt. Utolsó nap lemondott.
Lemondását azzal indokolta, Ő nem fog már többé semmi nyilvános ünnepségen résztvenni este - mert ő már öreg, fáradt.
Erre nem lehetett föllebezni - belenyugodott mindenki.
*
Különös hireket hallottunk: Jókai a Clubban keservesen és gyakran panaszkodott fünek-fának, rokonnak, barátnak, - miránk! Rosszul bánunk vele, nem kap eleget enni, sokat kell, hogy ránk költsön, stb. Nem hittük, nem tudtuk hinni, de a Jókai-család és köztünk az érintkezés ritkább és feszesebb lett - megszünt a bizalom.
Ki nem mondott félreértés állt a két ház közé, ami az udvarias felszin alatt mindjobban erősödött.
* * *
Más oldalról azt hallottam - Jókai sokat ebédel vendéglőben, sokat van Eötvös Károly társaságában - de másutt is, - mig azelőtt a legnagyobb ritkaság volt rávenni, hogy menjen házon kivül enni.
Az urak mind csodálkozva mesélték, mennyire megváltozott a modora; mindig nőkről beszél s borsos anekdoták mulattatják.
Ha hazajött, - fáradt, kelletlen volt, fogfájásról, arcfájásról panaszkodott s absolute nem evett. Hiába csináltattam legkedvesebb ételeit, rájok sem nézett. Könyörögtem neki, menjen el Füredre, mint máskor is, az majd fölüditi a kedélyét s visszahozza álmát. Elment.
* * *
Egyszer egy levelet Bródy küldött nekem.
A boritékban második levél. Jókainak cimezve. Ketten irták alá a műteremben, (az eredeti levél a Jókai-pör adatai között van).
Bródy, mint a Magyar Hirlap munkatársa, hivatalosan fölszólitja Jókait, nyilatkozzon a lap számára, mi igaz a fenti hirből, a szerkesztőség kötelességének tartván felmerülő hireket diszmunkatársáról, ha esetleg nem igaz, legelőször megcáfolni.
* * *
Ez a levél le volt zárva. Én később csak Árpádtól tudtam meg a tartalmát. Engem utasitottak, adjam át, a hordár várja meg s vigye vissza a feleletet a műterembe. Ugy történt. Bevittem! Elolvasta, sápadt lett, csendesen mondta: hagyjam őt magára, majd felel.
*
A várakozásnak az az órája különös volt. Az ablak alatt vártam. Kihallatszott fáradhatatlan lépegetése le s föl... tovább, tovább... le s föl. Mi lesz, mit felel?
*
Engem egy trans féle fogott el, mindent megláttam, megéreztem, mint egy médium.
Láttam a családot fölbomlani, a házat összeomlani, Olaszországot, a szegénységet, csendet.
Odabent végre elhallgattak a lépések. Papa kijött, sötét, de nyugodt arccal, kezében egy zárt levél Bródynak cimezve.
Visszament szobájába, a nap többi része látszólagos csendben mult el.
Hogy szerettem volna tudni, mi lehetett abban a levélben?
Másnap a Magyar Hirlapban olvastuk a hivatalos dementit.
Ugyanaznap, szokott időben bement a városba; az utolsó nyáron mindennap bement. Komoran, de teljesen normális, erős állapotban.
Hat óra tájban jött haza, mint rendesen, eléje mentünk a gyerekkel. Rémülve láttuk, tiz évvel megöregedve, gubbasztani a kocsi sarkában. Először azt hittem, valami baleset érte!
Ugy kellett a kocsiból kisegiteni. Kérdéseinkre nem felelt, szobájából nem jött ki többet aznap.
* * *
Árpád diszkréciója: nem venni tudomást a Jókai-problémákról, már nem lovagiasság és tisztelet, de hanyagság látszatát keltette volna.
Abbahagyta munkáját, egyéni életét, hogy Jókai sorsával foglalkozzon.
Dr. Demjanovits sürgette, ijesztgette.
Beszélt Jókai legjobb barátaival, Nedeczky István, Dárday Sándor, Gajáry Ödönnel s a családdal, első sorban Hegedüs Sándorral, de beszélt hires ügyvédekkel, irókkal s más nagytekintélyü emberekkel is.
Próbált valami tanácsot vagy véleményt kapni valahonnan.
A doktorok ijesztgették. Az ő korában veszedelmes az ilyen izgalom, nagy baj lehet belőle.
A barátok viszont vigasztalták, nem olyan nagy a haj.
A család egyszerüen nem hitt semmit. El is voltak papa panaszai folytán idegenedve tőlünk, meg aztán nem tudtak részletesen semmit.
Nagyon sokat kellett szenvednie, mig egy olyan jó, gavallér ember odáig törött, hogy azt a poézisból, gyöngédségből összefont köteléket: bennünket, sőt a kis gyereket is ugy elfelejthette.
Különben nemcsak velünk szemben volt ez a változás. Valóságos üldözési mániaszerü hangulatai voltak. Egyre arra panaszkodott, hogy ő kiment a divatból, az ország elfordult tőle, őt nem olvassák már.
A nemzet háládatlan hozzá!
Tudja, hogy neki már csak ellenségei vannak és ez ezentul mindig csak rosszabb lesz.
Demjanovits elhozta sógorát, dr. Conradot, ki akkor a brassói elmegyógyintézet igazgatója volt. Papának ugy mutatták be, mint szenvedélyes kertészt; ott maradt vacsorán, hogy véleményt és diagnozist csinálhasson.
Helyeselte sógora véleményét, de azt, veszedelmes-e a dementie vagy nem, egy látásra nem lehet megitélni. És ő többet föltünés nélkül hozzánk nem jöhet. Azt tanácsolta: folyamodjunk Laufenauerhez. Ő kezelte Árpádot és mindnyájan annyira tiszteltük, szerettük.
Beszéltünk vele is, azonban ő ismerte papát s igy nem jöhetett. Kiküldte hát dr. Ranschburgot, ki, mint mondta, épp oly kitünő ember, mint amilyen kitünő orvos. Állapitsa az meg, mi a helyzet. Mit kell, mit szabad tenni? Mi a kötelesség! Szükséges-e a gyakori megfigyelés?
*
Kegyetlen, fantasztikus napok következtek!
Hazudni, titkolózni előtte.
Összesugni mögötte!
Keresni abban a csodaszép, Isten remeke koponyában a bénulás nyomait!
*
Rettenetes, lázálomba való, lidércnyomás-szerü napok!
Egy kép üldözte az orvosokat is, a családot is: elutazik! És kitör valahol utközben, egy hotelban a félt krizis, vagy tán egy vasuti coupéban!
Kint az idegenben!
Szabad-e hagyni elutazni?
Erre csak a tudomány felelhet, - az sem mindig.
Mint beteg barátnőm házi orvosa jött ki háromszor vagy négyszer. Micsoda ebédek, ur Isten! mindenkinek a szive vérzik, befelé sir! - s mindenki szinházat játszik, egy rettenetes célért.
A Jókai Mór egészségéért, utolsó éveiért, dicsőségéért, nimbuszáért!
*
Tudni, akár mit teszünk, azt az örökkévalóság kéri tőlünk számon.
Jaj, ha tévedtünk!
Jaj, ha sokat, - jaj, ha keveset teszünk!
*
Ő azt hiszem, kitalálta az egészet - csak ferde látószög alatt.
Földöntuli látás adatott néha neki, de akkor már velünk szemben meg volt hamisitva a látása.
Ha észrevette, mi történik körülötte, biztosan azt gondolta: az örökséget őrizzük, azért aggódunk. Nem ő érte. Ez azonban csakis rémképem lehet. Mert látszólag nem vett észre semmit. Velünk, barátnőmmel olyan volt, mind eddig, - Ranschburggal pedig egész kedves. Egyszer egy rózsát adott neki leirhatatlan bájjal - ahogy csak ő tudott: „gondoljon majd rám, ha én már nem leszek.” A rózsát dr. Ranschburg még most is őrzi.
Akkor elfutott, hogy sirva ne fakadjon... Referált Laufenauernak. Tanácskoztak s az eredmény igy hangzott:
Dementie senilis. De ilyen hatalmas agyvelőnél, ilyen szellemóriásnál kiszámithatatlan, milyen tempóban fog haladni.
Ilyen pácienseket az úristen maga kezel külön titokteljes törvények szerint. Abban ember, orvos, nem tud dönteni.
Ha meg akarjuk magunkat nyugtatni, küldjünk utána az első három napig egy megbizottat, ki rögtön tudósit, ha valami katasztrófa állna be.
Ebben megállapodtunk s vártunk!
*
Egy reggelen, szeptember első napjaiban - akkor már a városban voltunk - beállit Árpádhoz Gyula, papa inasa s dadogva mondja: ő már nem mer tovább hallgatni. A méltóságos ur holnap szökik, már be van pakolva minden; nézzük meg.
Nem hazudott, két láda volt bepakolva. Az egyikben csomó könyv legujabb munkájához.
Hála Isten dolgozni akar, ez megnyugtató!
*
Árpád rögtön elment Hegedüsékhez figyelmeztetni őket, itt az utolsó óra. Nem hitték. Azt mondták, cseléd pletyka!
Akkor összehivta estére Jókai és a mi barátaink közül mindazokat, kik már Pesten voltak. Nedeczky Istvánt, Dárday Sándort, Gozsdu Eleket, Demjanovitsot, Bródyt, Fenyő Sándort, Bársony Istvánt, Herczeg Ferencet és Gárdonyit. Mind gyanutlanul jöttek, óriási meglepetés volt, mikor igy szólt hozzájuk: „barátaim! azért hivattalak benneteket, lássátok, hogy hagyja el otthonát Jókai Mór.”
*
Mind rátámadtak: Láza van, beteg, félrebeszél, - ez lehetetlen!
Gyanakodva nézték. - Papa, mint rendesen, a Clubból jött, nagyon beszédes volt. A hangulat a lappangó izgatottság folytán tulfütött, csupa szellemi sziporka-villogás.
Vacsora után szokatlan jókedvüen fölszólitotta az egész társaságot: folytassuk a vidám vacsorát Svábhegyen tizennégy nap mulva. Fölállt és elbucsuzott.
Éreztem, tudtam, hogy most látom utoljára, - kerestem a bucsu egy mozdulatát - és megtaláltam. Hideg este volt, a kabátja kinyilt - mint annyi éven át, annyiszor - még egyszer utoljára fölhajtottam hátulról a kabátja gallérját - meg ne hüljön, mig fölmegy a lépcsőn... Ki fog ezentul a tüdejére vigyázni? a megszokott mozdulatra visszanézett, valami ijedt, kétkedő meghatottsággal nézett rám. A szeme azt mondta: Hátha igazságtalan vagyok hozzád?
Hátha, hátha?
Egy hosszu perc - azután az ajtó becsukódott mögötte.
Bródy Árpádhoz ugrott. „Árpád, te rágalmazol! Ember igy nem tettethet!” Bársony zokogni kezdett. Mindenki saját temperamentuma szerint kezeit tördelte, könnyes szemmel hadonászott, vagy az asztalt verte. Mindenki Árpádot gyanusitotta.
Nem haragudott meg érte! Papa iránti szeretetből tették... Szép volt látni különböző koru, állásu, temperamentumu erős férfiaknak ezt a nagy fájdalmat.
*
Árpád kérte, követelte tőlük - jöjjenek el másnap reggel meggyőződni, - rágalmazott-e?
Másnap korán fölment Jókaihoz s megkérdezte: „Igaz-e, pápikám, maga ma el akar szökni? Mért nem mondja meg nyiltan? Igy egy iskolás gyerek megy el hazulról, - nem Jókai Mór! Mi ezt a bizalmatlanságot nem érdemeljük. Nem fogjuk semmi cselekedetében, vágyában akadályozni. Se jogunk, se kedvünk hozzá.”
Mig Árpád beszélt, - schlafrokkja bojtjaival játszott; akkor hirtelen zsebébe nyulva egy levelet, Árpádhoz cimzett levelet vett ki. Bécsi hotelból volt cimezve. Tartalma ilyenforma: Ő még fiatalnak érzi magát s boldog akar lenni. A vagyoniak felől tárgyaljunk Dárdayval - vagy valami általunk megnevezett ügyvéddel. Ő minden igényt kielégit és minden kivánságot teljesit.
Árpád elolvasta s azt felelte „Mi mindketten csak azt kivánjuk, legyen pápi boldog! Vissza nem tartjuk semmitől, - tehát a házasságtól sem. És ha egyszer ugy érezné, hogy kár volt elmenni, - jobb volt velünk, - mi mindig a régi szeretettel várjuk, mintha soha el se ment volna. Anyagiakról nem tárgyalunk. Rendelkezzen saját belátása szerint.”
Jókai meghatva köszönte az uram meleg fölfogását. Elváltak.
Ez volt az utolsó találkozás Jókai és Feszty között.
Az inas jelentette, 11 órakor két fiakker jön.
Árpád üzent Hegedüséknek. Most már aztán elhitték. Kétségbeesetten rohant Hegedüs Sándor és Loránd.
Jött Dárday, Nedeczky. 9 óra volt, a kocsik 11-re voltak rendelve.
A gyülekezet azt határozta, fölmennek Jókaihoz. Föl is ment Dárday, Nedeczky, Hegedüs.
* * *
Engem egyre a hideg rázott, rázott, nagy meleg kendőben, meleg nyári napon; a fogam vacogása volt a gyász muzsika; a másik fönt az emeleten szólt...
Jókai Mór járt föl s le, föl s le a dolgozószobájában.
Azelőtt is hallottam ugy járni, mikor regényein dolgozott, meséit szőtte. Most irja utolsó regényét. Hogyan oldja meg? Istenem, hogyan oldja meg? Azalatt meg többen megérkeztek a tegnapi barátok közül. Lent a műteremben nagy viták folytak. A többség azt kivánta, követelte - akadályozzam meg az esküvőt bármi áron.
* * *
Ezt sem én, sem Árpád nem engedtük. Tiltakoztunk, de tiltakozott még rajtunk kivül kettő, három, kik mindig egy véleményen voltak velünk, a lágyabb szivüek.
Miután mint adoptált leánya én álltam legközelebb hozzá, - a mi szavunk, a kisebbség szava döntött.
Mert az általános többség, a prüdebbek, takarékosabbak azt akarták, orvosilag kell megakadályozni.
Hivatalosan kell a dementie senilist kimondani. Ugy nem köthet házasságot, - a törvény előtt elveszti polgári jogait. Meg lesz mentve sok keserüségtől, az országot sem éri ilyen csalódás és minket sem tagadhat ki. Fölpattantam. „Az ajtó elé állok, a testemmel védem cselekvési jogát! Neki is van annyi cselekvési joga talán mint akármelyik hordárnak. Hirnevét, pénzét maga szerezte. Nem örökölte senkitől. Ahogy megszerezte, - ugy el is dobhatja, ha az neki ugy tetszik.”
Árpád nekem adott igazat. Hozzá tette: Semmi, senki rólunk a gyanut soha le nem mosná, hogy a pénzéért tettük.
Hárman megint mellettünk, - a többiek vadul, elkeseredetten ellenünk. Ilyen propositiók voltak, okos, jó emberektől: vigyem el utazni valahová erővel, zárjam rá az ajtót s őrizzem mindaddig, mig el nem felejti szándékát. Irtózatos gondolat! Egy öreg embert, kit ugy hivnak: Jókai, - erővel elvinni, bezárni, őrizni! látni a szenvedését, érezni a gyülöletét!
S várni, mig megtörik!
Ezt a szerepet mi az urammal nemcsak szeretetből, de önzésből sem vállalnánk el még akkor se, ha biznánk a végleges jó eredményben. Hiszen soha semmi le nem mosta volna azt a szörnyü gyanut!
Még egyszer fölszólitottam őket. Ha azt tartják helyesnek - vállalkozzanak ők, vállalják a felelősséget. Én tiltakozom s az ilyen módon megmentett örökségről természetesen lemondok.
Erre csend lett. Győztem.
Közben Pista bácsi fölment papához, szeretetével, tapintatos lényével annyira vitte, hogy nyakába borult, megcsókolta s azt mondta: „köszönöm neked, megmentettél. Nagy veszedelemben voltam!”
Megigérte, - lemond minden tervéről, - csak azt az egyet engedjék meg neki, - mégegyszer lássa, elbucsuzzon attól, akitől most igéreténél fogva örökre el fog válni.
Általános lett az öröm.
Dárday sirt a boldogságtól!
Árpád a megelégedés közepette szomoruan mondta: Jókai nem fog visszajönni többet. Erre megint mind rátámadtak, kivétel nélkül.
Én tudtam, - igaza van.
*
Valaki azt proponálta, menjünk fel hozzá mindnyájan (akkor már lehettünk tizen vagy tizenketten, mert a tárgyalások alatt mind többen és többen érkeztek). Köszönjük meg Jókainak nemes és bölcs elhatározását.
Árpádnak és nekem nem tetszett ez a gondolat. (Szinpadiasnak találtuk.) Azért csak mentünk a többiekkel. De leghátul maradtunk, hogy ne is lásson.
Ott ült iróasztala előtt összeesve - mint egy nagy beteg. Az is volt. Szegény, öreg ember volt. Sokan ölelgették, csókolták, hálálkodtak neki; főleg a család.
Én csak a lelógó kezeit csókoltam meg szótlanul... nem tudta kik beszélnek hozzá, ki érinti meg. Nem nézett föl az egész idő alatt. Annyit mondott csak tompa hangon „az én boldogságomnak már vége.”
Igaza volt!
* * *
Loránd ki az egész idő alatt nem volt itt, a tárgyalások alatt sem, az utcán találkozott a távozó Jókaival és Dárdayval. Végtelen nagy szeretetében letérdepelt előtte, átkarolta a lábát s ugy könyörgött: „Móric bácsi, gondolja meg, gondoljon Magyarországra - a nevére!” Nem felelt - tán nem is hallotta, tán nem is értette.
Pedig, hogy szerette Lorándot kicsi korától kezdve!
Négyéves kisleányom abban a percben lépett ki dajkájával a kapun, boldogan rohant a nagypapa felé - ellökte - az, aki azelőtt napszámosokkal szedette ki a gyökereket a földből s a nagy köveket Svábhegyen, hogy meg ne botoljon kicsi lába.
S most, mikor tudta, hogy utoljára látja, ellökte!
*
A gyerek sirva fakadt s ugy kapaszkodott bele: „nagypapa, nagypapa, hová megy? Nagypapa, ne menjen el!”
Hegedüsék, Dárday vele sirtak, bár még biztak az adott szóban. Mi nem sirtunk - ki sem mentünk - de mi tudtuk, mi lesz!
*
Félóra mulva Dárday támolyogva jelent meg, mint a kit főbe ütöttek.
Már nem sirt, szikrázott a szeme, a szelid kék szeme, az arca vörös volt a szégyentől!
„Jókai megszegte a szavát. - Hogy ezt nekem meg kellett érnem! - Hogy ez lehetséges volt!”
*
Szinte komikusan hatott az egészséges eszü, higgadt, becsületes embernek ez az elképedése: Valaki megszegje az igéretét - s az a valaki - Jókai!
*
„Még én vittem át, mint valami kiadó násznagy!”
Közben elterjedt a városban a hir. Jöttek ismerősök, kiket tiz éve nem láttunk; jöttek vad idegen urak, nők, kik hajukat tépték, sirtak, jajgattak. Megtámadtak bennünket, Árpádot és engem. Mi vagyunk az oka, miért hagytuk ide jutni!
Miért nem akadályoztuk meg!
A mi kötelességünk lett volna.
Mindenki persze tanácsot adott, vagy igérte, hogy hoz valakit, aki majd megmondja, mit kell tenni!
A máskor oly angyali szelid Demjanovits tüzet fujt mint a sárkány.
Egy nő jött férjével (ma már nem tudom, ki volt, uri emberek.) Histerika lehetett. Mindenáron vitriollal akart közbelépni. Alig lehetett lebeszélni, megakadályozni.
*
Másnap volt az esküvő. Pár óra mulva már vidékről is jöttek emberek, barátok, tisztelők.
A legkalandosabb tervekkel az esküvő megakadályozására.
Mindenki miránk haragudott, mért nem teszünk valamit.
A családból Loránd volt hozzánk a legközelebb fölfogás dolgában. Az álmodó, a melegszivü, a poéta.
Árpád csak egyetlen lépésre érezte magát kötelezve. Megfogadott egy kisérőt, valami privát detektiv-féle embert, hogy az orvosi megállapodás szerint kövesse három nap. Ha az alatt egészségi állapota rendes, nincs ok aggodalomra, harmadnap haza jön s vége.
De az a három nap! Az első sürgöny! milyen félelemmel bontottuk ki!
Minden normális. A hotelben reggelizett. Másnap, harmadnap - semmi baj.
Hála Isten! egy rémmel kevesebb! Félretettük az előkészitett utazótáskákat.
Mi már Jókainak nem tehetünk többé semmit...
Consumatum est!
*
Még Árpádnak küldött az utazás alatt egy szeretetteljes levelet, hálásan emlitve magatartásunkat az utolsó napok alatt.
Akkor, ugy látszik, még tudta, hogy mi nem akadályoztuk meg őt soha semmiben. Soha bele nem szóltunk életébe.
A financiális dolgok lebonyolitásával Dárdayt bizta meg: Anyai örökség kiadása. Közös háztartás fölszámolása. Ezek mind megvannak a muzeumban. Svábhegyről még azt sem vittem el - ami Árpádé volt. A martosi szobát, sem nagyanyám antique darabjait. Pesten, Árpád Petőfi reliquiáit se. (Árpád Nagy Imrétől kapta, Nagy Imre apja Petőfitől) stb. mindent, mi a közös ebédlőben a miénk volt, ott hagytunk.
* * *
Ő Olaszországban volt! Nálunk a tömegélet folyt tovább.
Mintha Magyarország száz és száz szive nálunk fájt és dobogott volna.
Mintha az hivatal lenne - Jókait siratni Fesztyéknél. Őket szeretni, egész nap velük lenni, vigasztalni. Mindenbe beleavatkozni. Saját gondját, baját elfeledni. Teljes önzetlenségben velük együtt érezni. Csak aki ezeket a napokat átélte, birhat fogalommal arról, mi volt Magyarországon Jókai! Nem ember! Nem iró! Már majdnem vallás!
A tömegnyilvánulásnak csak egy szépséghibája volt néha. Voltak, kik összetévesztették az ethikai kérdést a vallási, vagy vagyoni kérdéssel s azzal egészen téves utra, következtetésre jutottak. De az csak elenyésző kisebbség volt, a tragédia szépségéből nem vont le semmit.
Régi, közeli barátaink csoda jók, tiszták, egy lettek.
Olyanok, kik azelőtt nem tudtak egymásnak mit mondani s csak a mi kedvünkért érintkeztek, testvérként szerették egymást.
De jó tud lenni az ember! - rövid ideig. De le tud dobni minden gyengeséget, - nagyon kis időre.
De szép az. - Ilyen lehet a Nirvána. Bolondokat beszélek össze a meghatottságtól, ha ezekre a napokra gondolok.
Ezek között a közérzések között alakult ki jövő sorsunk képe. Árpád belátta, Pesten nem tud dolgozni. Nincs otthona. Nem ő lakik itt, de Jókai hazajáró lelke.
Mindenki tanáccsal, kérdéssel, ujdonsággal zörgeti az ajtót. Tőle várnak, követelnek csodákat, neki hozzák hireiket.
Itt Feszty Árpád a festő, a munkás - csak a Jókai veje lehet.
Épen akkor lett készen „Krisztus temetése” kartonjával, mikor a nyilatkozat megjelent. Abba kellett hagyni, hónapokig rá sem gondolhatott.
Mit vártunk pedig attól a képtől! Mit igért akkor! Komor volt és hatalmas. Az alakok egész tömör energiával összeállitva. Nem az, amivé később lett.
*
El kell menni. Miután keleti tárgyu képet fest - Olaszországba. Ott olcsó az élet s művészi. Florenzbe, az jó lesz a gyereknek is, a mi meggyötrött lelkünk is ott fog leghamarább helyrejönni.
Nem jó választás volt. Csalódtunk ebben is, mint sok más bölcs és praktikus tervünkben.
Ma azt hiszem, sokkal jobb lett volna itthon maradni. Legfeljebb két vagy három hónapra menni valahová, mig a kedélyek kissé elsimulnak - kivül, belől. Aztán hazajönni s folytatni a munkát, ott, ahol abbahagytuk. De az is csak akkor használt volna, ha bevalljuk, ezentul nem vihetünk olyan nagy házat, mint eddig.
Amit két váll viselt, azt egy nem birja! Ez bizonyos. Sok baj nem történt volna meg.
Akkor még ugy állt a dolog, hogy Jókai megtartja régi lakását fogadó helynek, ünnepélyekre, hivatalos helyiségnek. Azonkivül lesz a privátlakása. Igy üzent, igy rendelkezett. Ez is volt egyik oka elutazásunknak; időt akartunk neki hagyni, helyezkedjen el a pesti társadalomban, anélkül, hogy mi valamikép zavarnók.
Szegény Gozsdu csupa szeretetből, aggodalomból addig beszélt az ő birói praxisából hasonló eseteket, mig végre belénk szuggerálta azt a százszor szerencsétlen gondolatot: befalazni az átjáró ajtót a két lakás között.
Csak egy kis tapétaajtó volt az egész, - de ez az ajtó vezetett le papától Árpád műtermébe. Voltak előrelátóbbak, kik aggódtak, nem fogja-e papát az a befalazott ajtó felizgatni? (Ugy emlékszem, Herczeg és Bródy mondták ezt.) De mi csak Gozsdura hallgattunk. Pedig amazoknak volt igazuk.
Még mikor elutazott, a legkedvezőbb, - de ránk nézve elfogadhatatlan anyagi propoziciókat üzent Dárdayval.
Édes jó pápi! Hogy nem ismerte sem magát - sem minket. Mi is küldtünk neki elutazásunk előtt egy szeretettel tele levelet, hogy örökké várjuk, visszavárjuk.
Ha nem falazzuk be azt az ajtót, nem felejthetett volna ő el bennünket teljesen soha!
* * *
Mikor férjhez mentem, büszkén mondhattam az uramnak: „Nem leszek soha teher a nyakán. Eltartom magamat mindig!” Magamat s a gyereket is, ha lesz. Ő csak dolgozzon, fejlődjön. Most ott álltam, egy kölönc, egy beteg kölönc.
Dolgozni akartam. Ujra kezdtem festeni. De pénzt keresni Árpád még évekig nem engedett, csak akkor egyezett bele, mikor már beteges kezdett lenni.
* * *
Azután, hogy mi elutaztunk, pár héttel később, hazajött Jókai. Kiment a Bajza-utcai házba, megnézni, igaz-e a falazás, mert már valaki figyelmeztette.
Látva, hogy igaz, rettenetes dühbe jött, megfenyegette a házat s azt kiáltotta: Keservesen bosszulja ő meg magát ezért a sértésért, mit rajta elkövettünk.
Dehogy ő rajta, dehogy ő rajta!
Ideges agyonzaklatott bolondok voltunk, félreértéseket akartunk megakadályozni.
Őrült, Őrült hiba volt.
Felhecceltek az emberek. Telebeszélték a fejünket, hogy a távollétünkben nem csak Papa fog oda járni s hátha idegenek majd kiváncsiságból bejárkálnak a mi szobánkba is?
Istenem!
Milyen kicsinyes, rövidlátó az ember.
Nem lett volna ugy. De még ha ugy lett volna is, mennyivel kisebb baj, mint mind az a szörnyüség, amit ez a befalazott ajtó okozott!
(Az ebből a tévedésből származó levelezés szintén a múzeumban van.)
* * *
Elég ügyetlenül vettünk a Piazza Donatellón ötszobás butorozatlan lakást, azaz csak szegény uram vette, mert én oly betegen értem Velencébe, hogy nem lehetett tovább mennem. Ott feküdtem, mig Árpád nem jött értem. Hónapokba került, mig Florenzben magamhoz kezdtem térni. A lakást alig lehetett füteni, nem volt kályha, butort kölcsön vettünk.
Külön óriási műterem az óriási képnek. A pár butordarab szállitása, mit Pestről vittünk, hogy ne érezzük magunkat oly elhagyatottan, egy vagyonba került.
A pénz fogyott, fogyott.
Engem soha senki nem tanitott takarékoskodni, csak gyerek koromban, mig egy házban laktunk, Hegedüs Sándor. Később senki.
Akartam - de nem tudtam. Mire megtanultam a módját - nem volt miből. Igy kezdődött szegény Feszty Árpád harca a halhatatlanságért.
*
Bele kellett buknia!
- Tudom, nem csak a családi tragédia volt az oka. Az egész élet - és saját szilaj természete is. De a florenzi bajok és az én betegségem nélkül még sem jutott volna annyira. Hozzá vérmérgezést kapott az első hónapban, jobb keze mutató ujján. Ugy volt, le kell vágni. Hónapokba került, mig ujra használhatta kezét s a veszedelem megszünt.
Nyáron nem birtam a meleget, el kellett mennem Velencébe. Árpád maga maradt. Mikor elmentem, a kép gyönyörü volt. Nem oly sötét, vad, mint a nagy karton, - de gyönyörü, melancholikus, szürkés, borongós, teljesen temperával festve. Még mindig óriásit vártunk tőle...
Mikor visszamentünk, Árpád a vasutnál várt.
Alig ismertem rá.
Olyan volt a feje, mintha gipszből volna s a szeme benne ugy égett, ugy égett.
Tudtam, itt valami nagy baj van.
Mikor a képet megláttam, azt hittem, összeesem. Az egész kép minden árnyéka Münchner-lakkvörösre változott.
A nagy melegben, egyedül, valami ideges szinvakság lepte meg, mindent violásnak látott, ami szürke. (Ezt később is obszerváltam nála, ha nagyon fáradt volt, vagy valami izgatta); de itt egy nyolc méter nagy képről volt szó! Csak lassan, lassan jött rá s javitotta, ez által sokat veszitett frisseségéből a kép s a festő is.
A poezis azért még mindig megmaradt; valami melancholikus nagy poezis.
Ez reményt adott. Ha nem is arra, hogy Tintoretto-szerü, hatalmas, - de megkapó, majdnem modern, gobelinhatásu, mindenesetre nagy hatásu kép lesz. Az anyai örökség elfogyott az alatt a két év alatt teljesen.
Nem baj! Majd behozza a kép európai körutján duplán, amit megevett, - a dicsőségről nem is beszélve!
Egy nagy bajt azonban a pénzhiány már akkor is hozott. A két kisebb képet már nem lehetett bevégezni, muszáj volt fájó szivvel, de milyen fájóval, összeütni - akárhogy!
Mit jelent ez a szó egy ambiciózus, becsületes művésznek! „Akárhogy”... Egy hónap alatt, mert különben nem tudtunk volna haza jönni. Szó szoros értelmében nem tudtunk volna. Nekem is be kellett állanom segédnek. A fekvő Magdolnát én festettem tizenkét évi pihenés után - öt nap alatt. Aki szidja, igaza van, - de én nem tehetek róla. Az első, a kereszt levétel, még rövidebb időt kapott. Azon is, ami rossz, szegényes, azt én csináltam.
Szinben az volt a legérdekesebb - annak a vonala és az ege majdnem modern narancsszin és szürke.
Milyen szép volt a középső táj része, az ég jajgatott, a virágok sirtak.
Azzal vigasztaltuk magunkat, majd itthon Árpád bevégzi még ott, ahol én a legnagyobb bajokat csináltam az első és harmadik képen. Bele is nyugodtunk. Hanem egyszer nagy eső volt, a plafonon becsurgott - rá a képre - s a temperán nyomokat hagyott. Rettenetes! Igy nem lehet eladni, utaztatni. Árpád nagyot gondolt: befirniszolja! Meg is tette.
Boldogan nekiment fönt, a létráról egy jó darabnak. Akkor azután valami szörnyüt látott. Rohant hozzám, kétségbeesve, jöjjek, nézzem, rettenetes, a megfixirozott képből teljesen eltünnek a szürkék s olyan fényes lesz, mint a rossz akadémikusok képei. Vége van annak, amiért annyit küzdött, a levegős, finom tónusnak!
Keserves csapás volt, de mert élni kell, tovább kellett folytatni. Nem lehetett már segiteni, nem volt pénz, szállitani kellett haza a képeket.
Rettenetes utazás volt!
* * *
*
Tavasz volt!
Hazajöttünk.
Az ismerősök egész lakásunkat szó szoros értelmében felvirágozták. Ajtókról, ablakokról, tükrökről, képekről lógtak, - asztalokon, székeken, diványokon hevertek, virultak, pompáztak a virágok.
Mintha utánunk jött volna Itália lelke.
Isteni illat és szinek között töltöttük az első pár napot!
*
Megjöttek Fesztyék.
Ismét ugy lesz minden, mint volt!
De engem szorongatott valami nehéz sejtelem: Nem igaz!
Ez mind csak galvanizált életöröm. „On ne reviens jamais...”
Mi baj lesz? Hogy lesz?
Ezt nem tudtam volna megmondani.
Csak az elmulást éreztem.
A rózsa-illat mögött a kripta-szagot.
*
Árpádot rövidesen sok csalódás érte.
Kit legjobb barátjának tartott, - a két év alatt hamis információkkal teljesen félrevezette az itthoni ügyek, művészi viszonyok állásáról.
A triptichont nem tudta eladni, mert a neki igért 40 ezer (nem tudom már) forintot vagy koronát Zichy Mihálynak szánta valamelyik főherceg. Ez ellen pedig nem volt fellebbezés.
De az anyagi bajoknál még fájdalmasabb - habár nem beszéltünk róla soha - (mert olyan nagyon fájt!) az volt, hogy a firniszolás folytán a kép üveges, édes lett, a művészek nem fogadták olyan elismeréssel, - mint amilyennel két évvel ezelőtt a kartont utjára inditották.
Harmadik baj: tulnagyra festette a képet, legtöbb európai városban nem létezett akkora helyiség, ahol fel lehetett volna állitani.
Csak Drezdába és Berlinbe vihette.
Gyönyörü kritikákat kapott, de eladni, nem sikerült.
Végeredmény: Nem dolgozhatott, mert nem volt pénz.
Retteneteset szenvedett akkor ez az ember!
Akármennyiért, - muszáj a triptichont eladni.
(Sokat ártottak a tulbuzgó jóbarátok, emlékszem, akik ezt hiresztelték: 80-100 ezer forintot ér a kép. A festők ugy haragudtak Árpádra mintha már a zsebében volna ez a horribilis összeg. Ő pedig, szegény, boldogan adta volna 25 ezerért is!)
Két évig tartott ez a rémes élet-halálharc.
Csak akkor sikerült végre eladni 20 ezer forintért, az államnak.
De már későn jött a segitség.
*
Rettenetes idők voltak.
*
Papáról közben folyton jöttek a hirek.
Szomoru hirek.
Ne beszéljünk róla!
Lassanként az egész család belátta, milyen fantasztikus meséknek ültek fel (pl., hogy én 40 ezer forint adósságot csináltam, Árpád háremet tartott stb.).
Kik hitették el mindezt szegény papával, és miért? Ne beszéljünk róla...
Egyszóval, a család megtért, megint helyreállt a régi szeretet, barátság.
Jókai régi barátai, - még azok is, akik minket csak az ő utján ismertek, - mind hozzánk csatlakoztak, nálunk keresték, siratták.
(Egyetlen Nagy Miklóst kivéve. Ő miért? Isten tudja.)
Ez a nagy, körülölelő, védő szeretet volt egyetlen éltetőnk, erőnk ezekben a rettenetes küzdelmekben.
(Persze, - látszólag vidám volt Árpád. Vendégeket is hivott, magyar, dacos természetével nem akarta, hogy tudják: bajban van, szenved.)
Bár ne szégyelte volna!
Bár adtuk volna el már akkor a házat!
Bár vallottuk volna be, hogy szegény emberek vagyunk!
No, de ezek már nem tartoznak ide.
Ezeket a ránk tartozó dolgokat is csak azért mondtam el, hogy aláfessem azt a lelkiállapotot, amiben engem a hazatértünk utáni első halottak-napja talált.
*
Már Firenzébe tömegestől kaptam anonym-leveleket: jöjjek haza, - kötelességem meggátolni, hogy ujból meg legyen gyalázva nagyanyám sirja, - stb., stb.
Eleinte nem értettem, mi ez? Mig végre egy értelmes levélből kivettem: halottak-napján már másodszor ismétlődő koszoru-szalag felirása háboritja fel a tömeget.
Jókainé - Laborfalvy Rózának.
Mintha Laborfalvy Róza nem lett volna Jókainé.
Engem bosszantott a dolog - de azért nem vettem tragikusan.
Istenem! Szegény halottnak az már oly mindegy.
Annyira fáradt, életunt voltam akkor, szinte örültem, hogy nem vagyok Pesten - nem vagyok kénytelen aktiv beleártani magamat a dologba.
Azt reméltem, mire hazaérünk, elalszik ez a láz.
Csalódtam.
Már egész nyáron hecceltek ismerősök és idegenek.
Ne türjem. Kötelességem. Stb., stb.
Minél jobban közeledett november elseje, annál tömegesebben jöttek a levelek és látogatások. Ha lelkileg, testileg erős, egészséges vagyok, jöhettek volna miattam. De az agyoncsigázott embert könnyü fanatizálni. Talán, valami askétikus-érzésből, éppen mert olyan nagyon irtóztam aktive szerepet játszani ebben a szomoru regényben?
Talán a lelkiismeret is bántott, amiért Mamát sohse tudtam ugy szeretni, mint Papát?
Tán ezzel akartam kiengesztelni, amiért ugy féltem tőle, a szigorától, komorságától?
Amiért gyerekkoromban nem tudtam megérteni, sajnálni, tragikus sorsáért?
Egyszóval, minden idegszálam borzongásával ugyan, de megigérem szegény jóindulatu, rövidlátó s tán kissé hisztérikus izgatóimnak: megteszem, amit kivánnak.
Ugy gondoltam el, kimegyek, mint rendesen, a lámpást meggyujtatom az őrrel, aki egész éven át őrzi azt, s ha ujból ott lesz a sértő felirat: vele levágatom. De óvatosan, és a koszorut nem bántva, a sir mellé teszem.
A koszoru mindig szent, ahhoz nyulni nem szabad.
Igy gondoltam el.
Árpád még ezt is ellenezte. Soha tán olyan komolyan, kérőleg, jóslólag nem szólt hozzám, mint akkor: - „Rózsi, Rózsi, még ez se méltó magához.”
Bár hallgattam volna rá!
Bár becsültem volna a magam s az ő izlését annyira, hogy neki engedelmeskedjem vakon és ne a tömeg befolyásának!
De sok, de rettenetes sok szenvedéstől kiméltem volna meg magamat!
*
Késő már a bánat.
Megtörtént.
Aztán megjött a büntetés.
Némely embernek minden, a legrosszabb is szabad.
Némely embert pedig oly szigoruan neveli az Isten. Nem is rossz, csak kicsit komikus, szegényes, vagy izléstelen kézmozdulatot tegyen, és a szenvedések lavinája zudul le rá.
Vajjon ezeket, vagy amazokat szereti-e jobban?
Ki tudja...
*
Most már messze van minden. Koszoru, szalag, apai átok, átsirt éjszakák.
Minden, minden messze!
Hisz az én alkonyom is közeledik már!
És minél közelebb érzem magamhoz az öregség sötétségét, annál több szeretettel, szánalommal, megértéssel gondolok az ő alkonyára.
Az óriás alkonyára...
És a magam ügyefogyott összetörtségének a kis botlásaira.
Mindent megértek, megbocsájtok.
Szomoru győzelme az öregségnek!
*
Egyszóval, kiértem a temetőbe.
A koszoru ott volt, s a szalagon, tényleg, az a bizonyos felirás.
Megkérdeztem az őrt: Ki hozta ki?
Ha esetleg papa, gondoltam, akkor nem tehetek semmit. Csak akkor léphetek közbe, ha okom van feltételezni, hogy ő nem is tud az egészről.
Az őr azt felelte: „Egy cselédleány.”
Megborzadtam. Körös-körül, gyürüben, közelebb, messzebb, reggel óta ott ácsorgó kiváncsiak; hisztérikus, fenyegető tekinteteket éreztem magamon.
„Vagy-e olyan bátor, mint a nagyanyád volt, szegény Jókai Róza?”
Rázott, rázott a hideg, farkasszemet néztünk a tömeggel...
Kiegyenesedtem.
„Ollót!” - szóltam az őrhöz.
„Minek ehhez olló? Vékony ez, elszakad igy is.”
Hátranézek. Egy fiatalember, - Prielle Kornéliát segiti ki a kocsiból.
S mielőtt felelhetnék, már nyujtja is a letépett felirást...
*
Hát elvégeztetett.
*
Az emberek pedig, mint a prédára éhes vadak, esemény-szomjasan, emóciótól, kiváncsiságtól kitágult szemekkel kisebbre szoritották a hipnotikus gyürüt.
És én ott álltam a középen. A porondon. Szinpadon.
Mi volt ez? Talán az őseim szinészvére öntötte el az agyvelőmet?
De az az érzésem jött: valamit kell adnom a publikumnak, valahogy megszomjaztam a belső tapsukat s azt hiszem, - kicsit dekorativ mozdulattal meghajoltam a sir felé s téptem egyet a szalagon.
Ugyanezt tették Prielle Kornélia és fogadott leánya.
Aztán lefektettem a háromszor betépett szalagot a sir mellé s a kielégült publikum lelkes, fanatikus, néma és mégis hangos tekintet-ovációja között, az izgalomtól kifáradva, de büszkén, támolyogtam a kocsim felé.
*
Alig tettünk pár lépést, moraj hallatszott mögöttem.
Visszanéztem.
A vérszemet kapott tömegnek nem volt elég az egy felvonás. Folytatás kellett.
A sirhoz rohantak és tépték, taposták nemcsak a szalagot, de a koszorut is!
Körülöttem sötét lett minden.
Az Árpád rosszat sejtő arcát láttam magam előtt, - aztán meg papát, amint szelid kék szemei haragtól villognak, - megéreztem mindent, mindent...
Nem emlékszem, hogy kerültem haza.
Amitől féltem, - elkövetkezett.
De hogy ilyen szörnyü lesz, ahhoz kicsi volt a fantáziám.
Másnap reggel, a lapokból olvastam:
Jókai Mór kiátkozta a leányát, amiért azt a szalagot, amin az ő neve állott, a sárba tiporta.
*
Az ő nevét, - én!
Ha az ő neve lett volna rajta!
*
A sárba tapostam.
Ó, miért, miért nem láthatta, hogyan történt minden!
Ó, miért oly hiszékeny az öreg ember!
*
Rettenetes napok következtek.
Szidva védve, - főleg védve, - de állandó, nap-nap utáni meghurcolás az ujságokban.
Hallatlan csemege a Friss Ujságnak és más hasonló lapoknak.
Aztán kihallgatás a rendőrségen. Jegyzőkönyv stb.
És hallgatnom kellett.
Nem kiálthattam fel: De papa, - hiszen nem ugy volt minden! Hisz’ én nem magát akartam sérteni! Hisz’ csak a mama emlékét védtem! Hisz’ ártatlan vagyok!
Mikor már végképpen fogytán volt a türelmem és orditani szerettem volna fájdalmamban az egész világnak, - Gajáry jött hozzám sirva, könyörögve: Ne tegyem. Hallgassak.
Tudja, milyen áldozatot követel tőlem. Nagyon nehéz egy óriás mellett élni. Nagy elhivatottság. Sok könnyet követel. Ha összezúz, - hát összezúz. Mindent el kell türni. Még a világsajtó félreismerését is, - de Jókait nem szabad izgatni. Öreg, beteges. Beszélni, nem beszélhetek vele, a sajtópörökből, üzengetésekből, rendőrségi tárgyalásokból pedig csak még nagyobb kavarodás lenne; izgatnák, ingerelnék.
Nem szabad, nem szabad.
Türni kell! Szenvedni kell!
Barátaim annál jobban fognak becsülni és szeretni.
Legyek bátor, ne törődjem a nagyvilággal, az ő nyugalmáért!
*
Hallgattam.
De hogy ez milyen nehéz volt, arra csak az Ur Isten a tanum.
*
Jókai kiátkozta a leányát!
Zúgott végig a hir fél Európán.
Azért a szalagért?
Nem elég ok az arra.
Mi lehetett még ott?
És szőttek-fontak fantasztikus meséket, éheztetésről, gyermeki kegyetlenségről, háládatlanságról, gonoszságról.
Egy német ujságiró magyar Gonerilnek nevezett.
Egy tanár mint a hálátlanság iskolapéldáját tanitott a gyerekeknek.
Sokszor eltünődtem: hogy lehet az, hogy nem bolondultam bele ezekbe?
Csak a barátainknak köszönöm.
Az ő szeretetük védett, óvott, gyógyitott.
Mert itthon sikra szállt értem Tisza Kálmántól kezdve az öreg Károly hordárig mindenki, aki csak egyszer is betette hozzánk a lábát.
De odakinn?
Nem volt, aki megvédjen.
Furcsa elgondolni, tán még most is élnek emberek, akik, ha a nevemet hallanák, azt mondanák: „Ah, ja, die ungarische Goneril!”
*
Régi, régi dolgok - - -
Milyen messze van már!
Nem is érzem a fájdalmát.
Olyan jól van az elrendezve, hogy a rossz emlékek hamarabb elmulnak, mint a jók.
A visszaemlékezésre csak nagy melegséget érzek és szeretném mindazoknak, akiknek részük volt abban, hogy még megvagyok, élek, itt ülök a lányom műtermében és ezt a borongós könyvet irom: - mindazoknak szeretném melegen, nagyon melegen megszoritani a kezét.
Sokan már elmentek; de sokan itt vannak még!
Az Isten áldja őket.
*
És Árpád?
Mert az még rendjén volt, hogy én, a fogadott leány, a gyenge asszony, aki már neménél fogva is önfeláldozásnak él ezen a földön, - felbomlottam idegileg, lelkileg.
De Árpád!
A férfi, maga is fél-óriás, akit a Jókai-tragédia másodszor parancsol el hosszu, kinos hónapokra munkája mellől, - ő mit érezhetett?
Ezt csak művészek, csak elhivatottak érthetik meg igazán.
Talán a múzsa büntetése volt az önkényes hütlenségekért?
Kegyetlen bosszu!
*
Az én festői pályám is akkor tört másodszor ketté.
Először: nagyanyám halála után, mikor hazajöttem Jókait ápolni.
Tulságosan szent volt a művészet. Ha nem élhetek egészen annak, inkább sehogy.
Leány, az összetört apa leánya voltam.
Azután: asszony; a geniális művész asszonya.
Végül: anya; egy nekem oly édes kis poronty anyja.
Az uram pikturájában éltem ki a tetszhalott művészt.
Firenzében aztán, az orvos szavára, aki megparancsolta: azt kell csinálnom „ami elszórakoztat és gyógyit”, bármi legyen, ügyetlen kézzel megfogtam ujra a palettát.
Lassan belejöttem.
Pesten már egészen jó dolgokat csináltam.
Ép ezekben a kritikus napokban, - halottak napja körül, - volt az őszi tárlat juryje. Öt képemet bevették.
Milyen boldog lettem volna máskor!
De most megijesztett.
Olyan furcsán hangzik ez is, - tán idegorvos tudna csak megérteni: irtóztam a nevemet az ujságban látni. Még ugy is, mint művész nevét, akit esetleg dicsérnek. Irtóztam, irtóztam.
Attól is féltem, azt fogják gondolni: felakarom a nagy népszerüséget használni s azon akarok bevitorlázni a művészet csarnokába.
Nem birtam el.
A képek pedig már a falon lógtak.
Micsoda nehézségekbe, könyörgésbe került, mig visszaadták!
Rettenetes ostobaság volt.
Ha akkor megdicsérnek, biztatnak, kedvet kapok, nagyobb önbizalommal dolgozom s az milyen jó orvosság lett volna!
Anyagilag pedig, forgalomba jött volna a nevem, vették volna a képeimet, nem kellett volna hosszu éveken át 20 meg 25 forintért adogatni őket vidéki kereskedőknek. Azzal a ballépéssel kicsuszott alólam a talaj.
Sohse hevertem ki.
Öt évig nem állitottam ki semmit.
Azután pedig késő volt, fáradt lettem...
No, de már ez is messze van.
Fest a leányom!
Már nem sajnálok semmit.
No meg, ez nem is tartozott ide...
De nem álltam meg, hisz’ én is ambiciózus és piktor voltam valaha, nem álltam meg, hogy el ne mondjam: nem jószántamból pingáltam ám ezt a sok édes giccset, amivel elárasztottam egy időben a képpiacot!
Kellett dolgozni. A publikum pedig, - mert nem voltam elismert művész, - csak ezt, csak a rosszat vette.
Ah, ti szörnyü kinyalt aktok, virágszedő, szagoló, kötő, levéliró, olvasó, csókoló szőke és aranyhaju szépségek, ah, hogy szerettem volna sokszor a palettámról levakart festékkel bemázolni rózsa-fehér orcáitokat!
Ah, hogy utáltalak benneteket!
Épp ugy, mint szegény uram később a sisakos vitézeit...
(Humoros eset. Volt egy csinos szobacicám, azt festettem gyakran. Ugy látszik, egyszer nem találhatta magát elég szépnek, mert mire hazajövök délben a városból, a legujabb képen valami furcsát látok.
Hiszen szörnyü volt, igaz; de ilyen szörnyü mégse!
Az én donnám még pirosabb ajkakat, orcákat, még nagyobb szemeket és még hullámosabb hajat festett magának!
Először dühbe jöttem. Aztán, ah, csináljunk egy jó viccet!
Hagytam.
És a képkereskedő. - ezért a képért 10 forinttal többet adott!
Ah publikum, - ah publikum!)
*
De nagyon eltértünk...
Hogy is volt aztán?
Multak, multak a hónapok, évek.
Lassan, lassan lenyugodott minden, csend lett.
Jókait sohse láttam.
Csak hirek jöttek. Szomoru hirek...
De egyszer mégis láttam őt.
És most megint azt kell mondanom: az Isten áldja őket, - az ismeretlen jóbarátokat is!
Az Operában voltam.
Földszinten.
Feltünt, hogy amikor végigmentem a sorok között, ijedt, aggódó arccal néztek rám az emberek és egymásnak sugták: Fesztyné, a leánya! Megijedtem. Körülnéztem. Tényleg, ott voltak, egy földszinti páholyban...
Édes, édes pápi!
Hogy meg volt öregedve!
Milyen összegörnyedten ült!
Sohse felejtem el azt az érzést:
Három esztendő és annyi borzalom után, - viszontlátni!
Szerettem volna hazamenni az első felvonás után. De féltem mindentől, ami feltünő.
Nyugodtan maradtam.
A végén aztán, - miért akarta a sors? - annyi száz és száz ember között lenn, a foyer-ban, szembe jöttek velem...
A vér meghült bennem.
Hacsak félre nem ugrom, összeütközünk.
Mi lesz?
Mielőtt gondolkozhattam volna, elém ugrik egy pár fiatal leány s az egész ott levő tömeg, mint valami parancsszóra, sorfalat áll papa és közöttem...
Eltakartak, óvtak, védelmeztek, - papa elvonult, észre se vett.
A fiatal leányok pedig az ajtóhoz futottak, kitárták előttem, a tömeg most már dupla sort állt, némán, egy gesztussal meghajolt előttem, ugy mentem ki...
Életem sok megható momentuma között ez egyik legfelejthetetlenebb.
De jól esne, ha valaki azok közül, akik ott voltak és emlékeznek még, ezeket a sorokat olvasná!
*
Vajjon, mi lett volna, ha összetalálkozunk?
Talán sirva egymás nyakába borulunk.
Talán, nem fogadja a köszönésemet.
Ki tudja!
*
Aztán megint elmult egy esztendő.
Tavasz volt.
Április vége.
Influenzában, lázasan feküdtem.
Egy este sápadtan jött haza Árpád: Jókai nagybeteg. Tüdőgyulladása van.
Tudtam, mit jelent.
Felugrottam.
Mit, láz!
Mentünk.
Nem ő hozzá! Csak a házmesteréhez.
De muszáj volt a közelében lennem.
Nem birtam ki odahaza.
Ott voltunk, pár órai pihenést leszámitva, az egész betegsége alatt.
Az utolsó éjszakát teljesen ott töltöttük.
Ujságirók hozták le a hireket óráról-órára.
*
Asszonyok, akiknek volt halálos betegük, akit a világon legjobban szerettek, azok érthetik meg, mi volt az?
Tudni, felettem fekszik, be fogja hunyni a szemét, és nem lehetek mellette!
Nem tehetem a homlokára a kezemet, nem virraszthatok az ágya mellett...
*
Aztán megjött az utolsó hir is: meghalt.
Jókai Mór meghalt!
*
Ha van tulvilág, ezek a napok a javamra lesznek irva.
Nem ápolhattam.
És meghalt, szivében gyülölettel irántam.
Vagy akkor már nem gyülölt?
A haldoklók sokszor mindent megéreznek...
Ki tudja!
De ha kaptam néha valami jót a sorstól, - megfizettem érte, - de nagyon megfizettem...
Uram, aszerint itélj!
*
Hampel József áldott felesége, - Poly, a kedves, jó Poly meleg szive talált módot, hogy legalább a ravatalára ráborulhassak egyedül.
Este, tiz után, mikor már régen bezárták a múzeumot, nekem ujra kinyitották...
Árpád vezetett fel. Hampelék fogadtak.
Némán történt minden.
Fáklyákat gyujtottak, magamra hagytak.
És én ismét egyedül voltam négy év után Jókai Mórral, az én pápimmal, aki kiátkozott... akinek annyi mondani valóm, akinek annyi felelni valója lett volna...
De nem tudtuk egymást megérteni, mert ő a koporsóban feküdt.
*
Vagy, - talán mégis?
Talán akkor már megértett?
*
Elmult a temetés.
Valahogy ugy éreztük, - visszajött hozzánk, lehullott róla minden, ami betegség, kór.
Az öreg ember meghalt, - de Jókai Mór visszajött oda, ahová tartozik.
Láttuk virágban, csillagban, hangját hallottuk a madárdalban.
Kezdtünk megbékélni, csendesen dolgozni...
*

UTÓHANG.
*
És most hallgasson el a krónikás.
Igy volna legszebb.
Igy szeretném.
Mégse lehet. Az Árpád és a saját jövendő emlékemért még valamit el akarok mondani az élelemből, ugy, ahogy mi átéltük: a per történetét.
Akit csak Jókai alakja érdekel, ne is olvassa.
De aki nem unja beleélni magát a Mártyr-festő és egy Kárpáthy Zoltánon felnőtt, ügyetlen asszony normális emberek előtt érthetetlen kapkodásaiba, az legyen türelemmel. (Nem leszek terjengős, igérem.)
*
Ahogy már többször irtam, - soha az életben annyi szeretetet nem éreztem és nem kaptam, mint ezekben a szomoru években. Mint a porából megelevenedő phönix, éledt fel ez a szeretet ujra, minden tőrszurás után.
Az elválás alatt.
A koszoru-affér után.
És végül a halálakor...
Mindig nagyobb erővel, nagyobb hévvel.
Mikor a temetés fájdalmain, izgalmain tulestünk, összeütötték fejüket a jóbarátok.
„Mégis csak hallatlan dolog, hogy szegény Móric bácsi beteges, exaltált kiátkozása minden gyermeki jogától megfosztja szegény Rózát. Hisz ezt nem Jókai, csak egy öreg ember tette. Nehezen küzdenek a létért. Ha egyszer Árpád összeroppan, - mi lesz vele? A gyerekkel? Miből élnek meg? Nem, ezt nem lehet hagyni. Ha már ők ugy megszenvedték lelkileg ezeket a szörnyü dolgokat, legalább a gyerek ne érezze az átok sulyát később, az élet küzdelmeiben. Az is oly unpraktikus lesz biztos, mint az apja, anyja, muszáj neki megmenteni valamit, stb., stb.”
Igy morfondiroztak s piszkáltak minket: pereljünk.
No hiszen! Csak ez kellett nekem!
Majd kidobtam őket.
Irtóztam attól a gondolattól: ujra veszekedés; tárgyalás, izgalom, ujságban szereplés.
Nem, nem, Isten őrizz!
A piétásomat is bántotta, hogy papa nevét perbe keverjem.
Ugyanigy gondolkozott Árpád. Még szigorubban tán, mert őbenne a gentlemanon kivül még a művész is féltette nyugalmát.
Olyan kereken kimondtuk a végső nemet, hogy végre megszünt a zaklatás.
Csend lett. Dolgoztunk.
*
Egy szép napon sápadtan, izgatottan beugrik Tuba János.
Suttogva mondja: Nagy baj van! Az uj Jókai-család birtokában olyan irások vannak a Feszty- és Hegedüs-családok ellen, hogy ha azok valaha nyilvánosságra kerülnek, Amerikába vándorolhatunk.
Senki se látta őket, de már a fél város hallott róluk, valamit muszáj csinálni. Ez igy nem maradhat.
Felütöttük a fejünket.
Ez már érdekes!
Ha olyan rettenetesek azok az irások, miért nem nyomtatják ki? Miért üzengetik? Mi akar ez lenni?
Csak a becsületét érezze veszedelemben Feszty Árpád, rögtön felébred benne az alvó oroszlán.
Azoknak az irásoknak napfényre kell jönniök!
Azokra kell felelnünk!
De ha felelni akarunk, - tudnunk kell, mire!
*
Másnap beront szegény, édes jó Poly. Épp oly halálsápadt, mint Tuba.
Ugyanezt meséli.
Sőt még azt is: az emberek csodálkoznak, hogy lehet, hogy Fesztyék önkényesen lemondanak mindenről, holott biztos, megnyernék a pert; volna ott mégis valami titkolni, elhallgatni való?
És igy tovább.
*
Árpád felorditott.
Elég volt!
A méregpohár betelt.
Félre ecsettel, nyugalommal, csenddel, falusi álmokkal, itt egyszer s mindenkorra nagytakaritást kell csapni!
Minden poros, piszkos rendetlenséget a biró asztalára rakni.
Induljon hát meg az a per - a becsületért!
*
Megindult.
És megindult az ujabb állandó zaklatásoknak, ujságban szerepléseknek, interjuolásoknak tövisekből font lánca.
Végre megszöktem Pestről. Kimentem a gyerekkel falura. Dömösre.
Oda azután két hónapon keresztül már csak humoros alakban jutottak el a hirek.
Fák alatt csendben a Dunát bámulva, tudtam meg reggelenként a lapokból, mit csináltam előtte való nap?
Mit tárgyaltam X. Y. ügyvéddel? Milyen megbizást adtam N. N. ügyvédnek? Az interjuoló ujságirónak hány deci könnyet sirtam? stb.
Néha csak szentimentális, buta hangon szólaltattak meg, de néha izléstelenen is.
(Persze, - azoknak az uraknak még a létezéséről se tudtam.)
Dehát én voltam a fiumei cápa.
*
Azért a dolog ment szépen előre. Ügyvédünk, nagyon kedves, régi jó barátunk, dr. Füredy Mór, a legszebb eredményt várta és igérte.
Lassan meg is szoktam a dolgot.
Nem izgatott már annyira és szinte hálás voltam Tubának, Polynak, hogy felhecceltek és felráztak bennünket gőgös apáthiánkból és beleugrattak a dologba.
Akkoriban már kezdtünk foglalkozni a házeladás gondolatával. (Rettenetes volt, - elválni az édes kis velencei palazzótól, aminek minden butorát, kilincsét magunkkal hoztuk a nászutról!) De mindez eltörpült az én sulyos keresztem alatt: Demjanovits Emiltől, régi háziorvosunktól már tudtam, hogy Árpád évei meg vannak számlálva.
És igy, a sok baj, gond között lassan valami békés, megnyugtató érzéssé vált: bármi lesz is velünk, - a gyerek felneveltetését, megélhetését örökre biztositják majd a Jókai-kiadások. (Akkor már kezdtem a kislányomnak a földön, hasonfekve mázolt tyukjaiból remélni, hogy van tehetsége.)
Egyszóval: egészen józan emberekké kezdtünk válni, amikor egy nem várt esemény mindent felforgatott.
*
Közvetlen az első tárgyalás előtt történt.
Üzenet jött az ellentáborból.
Egészen barátságos üzenet.
Ne féljünk, nem olyan veszedelmesek azok az irások, nincsen azokban se ránk, se Hegedüsékre semmi diffamáló, levelek csupán, ártatlan levelek, sokkal régebbi emberekről, dolgokról.
Nagyanyámról, kisanyámról, származásom részleteiről, vérbeli apám megnevezésével stb.
De ezeket a leveleket Jókai Mór irta!
*
Velem megfordult a világ.
Valami shakespearei, unheimlich volt ebben az egészben...
Ha rólunk volna szó: itt vagyunk, felelünk.
De hogy feleljek én kisanyám nevében, akit nem is ismertem?
Hogy viseljem el azt, hogy profanizálják a nekem oly szent martyr nevét és idegen ügyvéd, közönyös birák, publikum előtt mindarról tárgyaljanak, amiről én még a legjobb barátaimmal se beszélek?
Eddig, ha annak a családnak valamelyik tagjával találkoztam: szemükbe nézhettem nyiltan.
Ezentul?
Bujnom kellene előlük, hogy az örökségért ki hagytam kiabálni kisanyám tragédiáját!
Rettenetes órák voltak.
*
A gyerek pedig ott játszott a lábaim előtt.
Mi legyek most?
Jó anya, - vagy jó leány?
Jó anya, - vagy egy büszke család büszke sarja?
*
És mindennél rémesebb az volt: hogy születhettek meg ezek a levelek?
Rémségekkel telt labirint a feleletet lázasan kereső fantáziának...
Milyen beteg, öntudat- és akaratnélküli órájában kellett lennie?
Szegény, édes Pápi.
Szegény öreg ember!
Ha ezt Jókai Mór onnan felülről látja, mit érezhet?
S vajjon, - már akkor, előre kovácsolt fegyver volt ez?
Vagy csak a végszükség hozta napvilágra őket?
Csupa kérdés, - lélektani rejtély...
De egy bizonyos: aki kigondolta, - jó pszichológus, geniális agyu lény volt!
Amit akart, azt elérte vele.
Nem hiába volt Feszty Árpád idegbajos és a leglovagiasabb ember, akit valaha ismertem.
Nem hiába volt Kárpáthy Zoltán a gyerekkorom bibliája.
Szóról-szóra bekövetkezett rajtunk az ő tragédiája és szóról-szóra azt tettük mi is, amit ő.
*
Kedves, jó ügyvédünk majd a haját tépte.
Mindenki, aki tudott róla, - sirt, könyörgött: gondoljunk a gyerekre!
Én, megvallom, - utolsó percben, - nem teszem tüzbe magamért a kezem, - hogy mit csináltam volna.
De Árpád hajthatatlan maradt.
Valami ijesztő, abnormis, ideges irtózás fogta el az ujabb botrányoktól s attól a félelemtől, hogy megint nem lesz nyugalma festeni.
Ha tiz nap alatt örökre vége nincs az egész históriának, főbe lövi magát, - mondta halálsápadtan.
Vele pedig nem lehetett tréfálni!
Megbiztuk Füredyt, - bármire, bárhogy, - de ki muszáj egyezni - tiz napon belül.
Nem birjuk tovább.
*
Vérző szivvel hozta aláirni az egyezséget dr. Füredy, a kedves, régi jó barát, - egy, egyetlenegy percentre.
Aláirtuk.
*
És most már igazán csend lett... csend, nagy csend.
Minden eljön, amit az ember kiván; csak nem ugy, ahogy elképzelte; az a csend nem a nyugalmas béke, de a közeledő halál szomoru csendje volt.
No de ez is messze van, - minden, minden...
És most itt irok a lányom műtermében!
*
És most már örülök, hogy mindent ugy tettünk, ahogy tettünk.
De voltak nehéz napok, az uram betegsége s halála idején, amikor még keservesen bántam.
Főleg azt a bizonyos nyolcezer koronát, ami készpénz a perből származott a kiegyezés folytán s amit azonmód a szobor javára adtam.
Dekorativ, szimbolikus gesztus volt, de tán emberibb, igazabb lett volna, ha félreteszem, megőrzöm eljövendő nehéz napokra.
Hisz akkor annyi pénz egy évi biztos megélhetést jelentett!
El is itéltek érte.
Azt mondták: gőg, hiuság.
Tán igazuk volt!
*
Mégse!
A tragédiát meg nem állithatta semmi.
Nyomtalanul nyelte volna el az élet.
És most nem gondolhatnám, ha a szoborra nézek: Pápi, édes Pápi, a Te kiátkozott leányod jól viselte magát!
*
A kiegyezést se bánom.
Tán kellett Masának ez a sok szenvedés, küzdelem.
Most már minden jól van, ugy, ahogy volt, ahogy elmult.
Mert minden elmult, lassanként mi is elhivattatunk, - de Jókai él és élni fog, mig magyarul beszélnek!
(Vége.)