ÉLET ÉS ÁBRÁND

NOVELLÁK

IRTA

BÉRCZY KÁROLY

PESTEN

EMICH GUSZTÁV BIZOMÁNYA

1852.

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Igy add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2018

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978 963 417 357 1 (online)

MEK- 18728

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/18700/18728

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

TARTALOM

ELSŐ KÖTET.

SIR OLIVER CLEMENCY.

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

EGYSZERÜ TÖRTÉNET.

I.

II.

III.

AZ ŐRÜLT NŐ SZIKLÁJA.

I. Allion.

II. A csempész tanyája.

III. Egy estély és egy reggel a fővárosban.

IV. Arany-mania.

V. Muntea femei nebuni.

EGY FÜRDŐI ÉVSZAK.

HINDU ROMÁNCZ.

MÁSODIK KÖTET.

HÁROM ÉJ.

I.

II.

III.

VILÁG FOLYÁSA.

A MÚLT SZÁZADBÓL.

A HOLLÓ-KIRÁLY.

AZ ÉJI DAL.

BESZÉLY A VASUTON.

AZ ÁLGYÖNGYÖK.

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

ELSŐ KÖTET.

SIR OLIVER CLEMENCY.

I.

Álom és halál kettős néma csende honolt az egyszerü falusi temető sirhalmai felett, szokott látogatója, a sirkerti bús szellő is, nyugodni térve, megszünt rezegtetni a gyér ákáczok sárgás zöld lombjait.

A föld fáradt mivelői viskóikban mélyen alvának, s lassanként az udvar figyelő őrebének távol vonitása is elhangzott. Az idő éjfél körül lehete.

A temető mellett elvonuló uton, hol a bemenetet korhadt fa-rácsozat jelelé, nehéz döczögésü szekér állott meg, - a teher, melyet hozott, nagy lehete, mert a vontató három izmos német lóról szakadt a veriték.

Négy férfi, külsejük szerint a nehéz munkabiró osztályhoz tartozó, szállott le a terjedelmes szekérről; egy közülök szénát dobott a tikkadt lovak elébe, aztán segélni sietett a többieket, kik a szekér terhének leemelésében minden erejüket megfesziték.

Ezalatt a sirkert kapuján egy magas alak lépett ki s az imént érkezettekhez közeledék. Ezek várhatták őt, mert megjelenése által legkisebbé sem valának meglepetve.

- Soká késtetek! - mondá ez lassudan, de szemrehányólag.

- Ön az, uram? - felelé a jöttek egyike - mi sem haladhatánk ugy, mint ohajtók: az átkozott rögös utakon minduntalan tengelytöréstől kellett tartanunk, aztán meg a lovak sem győzték a nagy - -

- Fogjunk a munkához! - szólt közbe az elébbi - az éj rövid, sietni kell, hogy a nap reánk ne viradjon. - E rendelkező hang elárulá, hogy itt ő parancsol, azok engedelmeskednek.

A szekér nehéz tartalma lehető csend és ovatossággal a temetőbe vitetvén, egy sir mellé tétetett le, mely a többiek közől annyiban volt kiváló, hogy fejfa helyett sülyedező kőkereszt jelelé, s hantja farácscsal volt keritve. De ezen omladó hant nem volt, mint a többi, viruló zöld pázsittal fedve: száraz kórószálak ingottak kopár területén, az idő lekoptatá a sirkő ál márványzatát, s betűit olvashatlanná tevé. Gazdag ember sirja lehetett, kit a dús örökség feledtetett utódaival; a szegény örökségül szeretetet hagyott maga után, s ez örök nyugágyát virányban tartá.

A rendelkező hang parancsára a sirkő és kerités lerombolva lőn. Nem nagy munkába került, mert ha embereink késnek, az első vihar rohama ledönti vala mindkettőt. - Aztán ásószereket vettek elő, s a sir tövében a régi kereszt helyén felhányták a rég bolygatott földet.

De mi járatban vannak ők, a czinterem szokatlan éji látogatói? Talán halottrablók, s a tiz év előtt ide letett dúsnak sötét lakában ékszert, aranyat keresni jöttek? Nem, mert az üreg s pora háboritlan maradt, s csak a sir külsején történt a három óra alatt sietve végzett munka által változás. - A kopott sirkő helyett négy szögletes talapzaton szobor emelkedik, a gyászoló fájdalom sirató jelképeül; a carrarai márványból készült szoborra, mely az éj röpkedő homályából kifehérlik, kétfelől szomoru czypresz hajtja ágait; a beomlott hant feltöltve, fris gyeplemezekkel boritva, s fekete vasrácsozattal van körülkeritve.

A munka végeztével tömött erszénynyel távozott a négy férfi a megkönnyült szekéren. Az idegen magas alak pedig, a talapzatra könyökölve, arczát kezeivel elfedé, és sokáig, igen sokáig egy második szoborként mozdulatlan állott, s midőn végre kezét szemeiről levevé, ezekben egypár megtört köny csillogott. - Nehezen, mint ki kedvesétől szakad el, vált meg a sirtól, s a völgybe lesietve, itt egy reá váró hintóba ült, mely vele sebesen tova robogott.

A keleti egen ekkor hajnal hasadott. Az első kétes szürkület után piros fényben usztak a fátyolszerü vékony fellegek, s a távol hegy megül felbukó első lángsugár gyönyörüen világitá meg a vidék környezetét.

Egyike volt ez felföld regényes szép tájainak. Erdős hegyeknek mintegy kebleül simult le a völgy virányszönyege, felső részén népes falu házai közül emelkedett ki a templom veres tetejü tornya, s közel egymáshoz két kastély, - alsó része egy kanyarulattal nyiltabb térre vezetett, hol az apróbb dombokon tul a láthatárt kék hegyzománcz szegélyezé. A határ földén minden ipar- és szorgalomra mutatott. Kalászba vergődő vetések hullámzottak a hegyoldalakon, a szőllővesszők csak most kezdének zöldülni, s világos szinük árnyéklatot adott az orom sötét bükk-erdejének. A hegyláncz, kopár csucsban kiszögellve, egy fordulatban éjszak felé tovább vonult, - e kopár csucson a hajdankor maradványaul várrom düledezett, - s bozóttal benőtt oldalának lapályos alján feküdt a holtak hazája, mely alatt az ut egyenesen a falu széles utczájára vitt be. Az érkező csaknem azon perczben láthatá meg az egész rejtek ligetet, midőn annak már majd közepén volt.

E tájképre most a mindinkább emelkedő nap vörös tányéra ömleszt élénkitő sugárzatot, a légben emelkedő pacsirta-nép fütyörészi hangos reggeli dalát, s a falu felserkent lakosai felszerelten munkára sietnek.

A hintó már akkor eltünt az utkanyarulaton, midőn a munkások egy csapata nem csekély döbbenéssel pillantá meg a czinterem fehér magas sirkövét, melynek a mult nap estején még hire sem levén, az éjen át, ugy szólván, a földből nőtt ki. - Betértek, s a temető harmatos gyepén bámulva állották körül a sirszobrot, ügyetlen véleményekkel fejtegetve, találgatva keletkezését. A bámulókhoz mindig többen csatlakozának, s mivel a kő talapzatára aranyzott betük is voltak vésve, miket ők, olvasni nem tudván, értelmezni nem birtak: egypár a faluba visszaszaladt, a csodát irástudóknak jelenteni.

Rövid óranegyed mulva borzas ispán érkezett a helyszinére álmos öreg iskolamester kiséretében.

- Hiszen itt még tennap az öreg báró sirja volt! - kezdé álmélkodva a pórok tekintélye, az ispán.

- Az ám, az öreg báróé! - felelé több hang - Isten nyugosztalja őt. -

- Persze, hogy az öreg báróé, - morgá, szemeit dörgölve az iskolamester, s orrára pápaszemet illeszte - hiszen én kisértem ki ide, én énekeltem el neki az utolsót, - vég akaratja volt, hogy ide temessék; az áldott ur szerette népét, s holta után is inkább közte akart maradni, mint a kripta penészes falai közt! -

- De hát miként jött ide ez a historia? - kérdé inquisitori hangon a borzas ispán.

Ez ollyan kérdés volt, mire senki sem tudott felelni. Többen a betük magyarázatát kérték.

Praeceptor ur még egyet igazitott pápaszemén, aztán a közkivánság tolmácsaként, fenhangon e három szót olvasá, mely a szobor talapzatára ekként volt vésve:

A LEGJOBB ATYA EMLÉKÉNEK.

A logicai következtetés - e három szó hallása után, igen különböző volt. A parasztok nem kétkedtek, hogy az uj emléket az ifju örökös kegyelete állittatá, bár nem tudták elképzelni, miként volt az illy rögtön eszközölhető; az ispán, ki a későket ur dolgára sürgeté, utánuk ballagva illyesmit gondola: De nem hiszem én, hogy ő méltóságának az örökös dáridó közt ideje, kedve és pénze legyen ilyent kigondolni...

Az iskolamester pedig, a faluba visszatérve, ezt dörmögé: Hm, furcsa biz a, hogy az ifju báró tiz esztendő után emlékezik meg atyjáról, ki őt nem szerette, s kihez ő akkor szinte épen nem ragaszkodott, - furcsa biz az, hm, hm...

II.

Ha a falusi két kastély birtokosaival találkozni ohajtunk, a fővárost s ennek fényesebb termeit kell felkeresnünk.

Báró Tatár Bódog, egy, éveire még kiskoru, de testben lélekben már éveit tulélt ifju, s elbeczézett gyermeke anyjának, ezt, mint mondják, kis ujjára tekerhette. Minden kénye kedve szerint történt. A jószágigazgatásban ő parancsolt, roppant örömére az ispánnak, kit a tatárfai birtokban az elkergetett becsületes öreg tiszttartó helyébe kevesebb fizetéssel helyettesitett, de ki kárpótlásul a jövedelem egy harmadát rendesen és ügyesen saját zsebébe téveszté, másik kétharmadát pedig az ifju bárónak adta át, kinek ismét épenséggel nem volt egyéb dolga, mint ezt elkölteni, s ha nem volt elég - mint soha sem is volt -, Khón uram váltóját elfogadni.

Özvegy báró Tatárné külön lakott kedves fiától, s a másik kastély tulajdonosának, mig élt, Nyáray Mihálynak, leányát nevelé. Nyáray Mihály, a bárónő testvére, elhalván, a jószág kezelését megyeileg rendelt gondnok, Ida nevelését nénje vette át. Ida tizenhat éves koráig kolostorban élt, honnan két év előtt lépvén ki, történetünk idejében a főváros egyik ünnepeltebb szépeként emlittetett.

De térjünk vissza Bódoghoz, s kövessük kevés figyelemmel egy napi életét.

E nap délelőtti tizenegy órakor kezdődik, mert ő méltósága csak imént ébredvén fel, még párnái között nyujtózik. E körülménynek ismét épen olly sok, mint természetes okai vannak. Ugyanis korán kelve mit csináljon az egész isten-adta nap, mikor semmi foglalkozása nincs? Aztán meg a mult éjjel igen későn, vagy jobban mondva, ma reggel igen korán jött haza a kártyaasztaltól, hol utolsó aranyát szerencsésen elveszté. Ily helyzetben az ember még tizenegy órakor sem örömest ébred fel.

Az inas rá adta háló köntösét, aztán reggelit és egy levelet hozott.

A reggeli izetlen, a levél tartalma ez volt:

Báró ur! Reám erőszakolt pénzét sajátomnak nem tekinthetem, s visszaküldésével az igazságnak tartozom. Óvja magát a játéktól, s még inkább a hamis játékosoktól, s tekintse ez összeget ugy, mint melyet ezeknek körmei közül ön részére megmentett

Clemency.

A levélből három ezeres bankjegy hullott ki, Bódog sápadt arczait pedig rögtön sötét pir futá el.

Hogy meglepetését, mely e sorok olvasását követé, érthessük: szükség egy pharao-asztali történetecskét röviden előadnunk.

A báró szenvedélyes kártyás, s hamis játékosoknak volt imádott pénzforrása. Ezek egyelőre nyerni engedék őt, hogy kedvet kapjon, s a szerencse fel- és lehullámzása annál természetesebb legyen; de a vesztes fél utoljára mindig csak Tatár volt. Igy történt ez a mult éjen is. A báró banqueot adott; először nyert, aztán mindinkább vesztett, - a játék folyamát egy idegen magas barna férfi szótlanul nézte. Ismertem okos embereket, kik a kártya-malheurt bizonyos egyén jelenlétének tulajdoniták, ki nekik illyenkor szenvedhetlenné vált. Ilyen volt az idegen arcza Tatárnak.

- Mit bámészkodik ön, mint egy daru? - szóla egy nagyobb veszteség után kitörve - talán bizony a banqueot akarja megtartani? tevé hozzá gunyosan.

- Banque! - mondá az eddig szótlan magas barna idegen, s duzzadt tárczát tett nyugodtan az asztalra.

Tatár ollyan sápadt lőn, mint az ananászfagylalt, melyet épen akkor tettek elébe; de - visszalépni nem lehetett. A játékosok, egymásra nézve, ajkaikba haraptak.

A kártyalapok fordultak; az idegen, kinek nyugodt arczán legkisebb változás sem mutatkozott, besöpré a megnyert banqueot s eltávozék.

A báró, maradékpénzével, aztán kölcsönvettel, végre hitelben, indulatosan tovább játszott, és sokat veszte.

S most ezen idegen visszaküldi a nyert pénzt! Becsület érzete sértve volt: szerette volna a bankjegyeket szeme közé vágni, de minthogy jelen nem volt, s szállását nem tudá, erre az első találkozást tartá fel magának.

Az inas a tatárfai ispánt jelenté be.

- Na s hoz-e pénzt, Folinyák? - kérdé rögtön a belépőtől.

- Dehogy hozok, méltóságos ur, dehogy - -

- Ezer ördög! - riada közbe a haragos báró - nem megirtam-e, hogy pénz nélkül ne merjen szemem elébe jönni?

- Nem lehet! a gabonának nincs ára, világos veszteség - - -

- El kell adni fele áron; néhány hold erdőt ki kell vágatni, - nekem mindegy, de hét nap alatt öt ezer pengő asztalomon legyen, vagy ön pokolba mehet - -

Az ispán vállat vonitott, s gondolá, hogy a gabonát fele áron biztos rabatte-ra maga is megtartja. -

Aztán gazdasági ügyekről is beszéltek, s végre az ispán a siremléket hozta elő. A báró megütközve hallá, s mit sem tudott róla.

- El nem hallgatom, - folytatá az ispán - hogy mintegy három héttel ezelőtt egy idegen - ki a fogadóban volt szállva - a kastély belsejét akarta megtekinteni: de biz én nem teljesitém ohajtását. -

Ez nem volt igaz, mert azon idegen nehány aranyért minden szoba kulcsát átvette az ispántól.

- S milly külseje volt az idegennek? - kérdé a báró.

- Termete magas, arcza halvány-barna, haja, szakálla, bajsza korom-fekete; sötét szemeinek komoly nézése inkább parancsol, mint kér, de hangja nyájas, bár mosolyogni nem láttam őt - -

- Mi koru lehet?

- Körülbelül huszonhat éves; magas homlokán régi seb fehérült forradása látszik; egyébiránt kitünőleg szép férfi. -

- E leirás után - gondolá magában Tatár - lehetlen Clemencyt nem gyanitnom, - ki ő? mit akarhat ez az ember, hogy mindig és mindenütt találkoznom kell vele?

Az ispán pénzt igérve elment, s a kilincset Khón Áronnak adta át, ki hajlongva lépett be, s egy ezer pengős váltót bátorkodván ő méltóságának kifizetés végett átnyujtani, igen sajnálta, hogy a határidőt tovább nem hosszabithatja.

A báró e pillanatban egy fillérnek sem volt ura, a zsidó pedig perczről perczre szemtelenebbé vált annyira, hogy a végsőig ingerelt dandy a váltót széttépte s helyette a Clemency által visszaküldött bankjegyek egyikét lökte Khón elébe, s egy uttal ajtót mutatott neki. -

- Az ispán rövid időn pénzt hoz, - igy vélekedett - akkor majd kipótolom, - különben pedig, hiszen ugy is sajátom! - volt nem épen büszke tartalék-eszméje.

Öltözködés közben, a tennap megrendelt ékszerárus nehány karperecz s nyaklánczot bontott ki tokjaiból. A báró egy gyönyörü opálu ékszert választa, s nyolczszáz pengőt fizetett ki érte, s inasának meghagyta, hogy azt a levélkével együtt, mit rögtön fogalmaza, a magyar király czimü fogadó 3 és 4. számu szobájában adja át.

E szálláson akkor vendégszerepekre érkezett német szinésznő lakott, ki igen kis lábakkal s nagy kék szemekkel birt.

Az idő e közben négy órához közel volt, s a báró - anyjánál ebédlendő - az érte jött hintóba vetette magát.

III.

A szinház fuladásig telve, s igy - mint azt a tapasztalt fővárosi lakos igen jól következteti - a szinpadon nem classicus dráma, hanem opera adatott. A baloldali páholyok egyikében magas barna ifju ült egyedül, s meglehetősen háttérbe vonultan, mintha vizsgálódó kandi szemek elől kivánna rejtekezni. S ezt nem ok nélkül látszék is tenni, mert a földszinről s páholyokból nem egy szemcső volt feléje irányozva. Ez ifju ugyanaz, kiről, a tatárfai ispán leirása szerint, már némi fogalmunk van, a rajz kiegészitéseül még azt adván hozzá, hogy egyenként szép vonásainak remek öszhangzása az arcznak komoly méltóságu kifejezést adott, melyről a bámuló szeme némi tartózkodással volt kénytelen elszakadni, ha az idegennek nyugodt, de lángsugáru nézése történetesen feléje fordult. Ki őt az utczán, szinházban, vagy bárhol látta, büszkeségig hideg valójával senkire nem ügyelni: érdekelve kérdezé kilétét.

- Egy gazdag amerikai, mint mondják - volt rendesen a válasz - neve: Sir Oliver Clemency. -

E név alatt volt ő télkezdet óta a fővárosban s azon körökben ismeretes, hol egy külföldön utazott gróf által bemutatva, szerfölött érdekes jelenetnek tartaték. És méltán. Azon könnyüség, melylyel magát minden nyelven, mindenek csodájára még a magyarban is kifejezé, nem közönséges szellemi müveltségnek volt hirdetője, s párosult azon szilárd és mégis lágyan folyó előadással, mit oly örömest hallgatunk sokáig. Ilyenkor a komoly arcz mondhatlan szelid kifejezést nyert, az arcz, ajkak és szemek mosolyában egészen elveszett a hideg büszkeség, melylyel őt némelyek vádolák, s ki elébb a magas homlokon ülő méltóságtól szinte tartózkodott, az most bájszerü hatás által volt megnyerve, megragadtatva. Öltözéke egyszerü és keresetlen, - legtisztább fehér és bágyadt fekete szinek fedék magas, kitünőleg erős és idomos termetét.

Clemency azonban némi gyanusitó álhirek következtében, miket róla irigy csacska szájak kezdtek elszórni a szőnyegeken, ezektől s általában minden társaságtól tökéletesen visszavonult. Gyakran hetekig nem volt látható, s hihetőleg távol a fővárostól. Ez, a közkiváncsiságot megfeszitve, még érdekesebbé tette őt.

S most szinházi páholyban látjuk a szellemdús, gazdag és szép amerikait. Látszólag a szinpadra ügyel; de figyelmesebben követve szemének tekintéseit, észrevehetjük, hogy ezek gyakran és hosszan függnek egy jobb oldali páholyon, hol két hölgy mögött látogató dandyk udvarolnak. Clemency olly helyzetet vőn, hogy e páholyba látva, onnan ne látathassék.

A két hölgy özvegy báró Tatárné, és rokon-huga Nyáray Ida, ki néhány héti gyengélkedés után, orvosi engedelemmel ma jő először szinházba. Bájos kis arcza halványfehér, kék szemének kissé bágyadt tekintete öszhangzik ajkai reszketeg mosolyával, szoborszerü alakja olly szeraphi könnyü, minőt a személyesitett szellő ideáljaként lehell vásznára a festő.

Második felvonás alatt a két hölgy magára maradt. A nyári hőség a zsufolt házban perczről perczre kiállhatlanabb, s Ida arcza mindinkább sápadtabb lőn. A szegény leányka sebesen lüktető szivére szoritá kis kezét s egyszerre gyenge sikoltással székébe hátra hanyatlott. E sikoltás olly lehelletszerü gyenge volt, hogy csak ketten vevék észre: a mellette ülő s ijedező néne, és - az őrködő Clemency. Rövid percz mulva benyitá ez a páholy ajtaját, s a hozott pohár hideg viz s a folyosó hüsebb lége eszméletre hozák az elájultat. A leányka olly gyenge volt, hogy menni alig birt, pedig a szinházat rögtön oda kelle hagyniok. Clemency rövid mentegetőzés után - mert a bárónénál bemutatva nem, s egészen ismeretlen volt - a hintóig lekisérendő, karjára füzte Idát, s inkább vitte, mint vezette a pehelykönnyü alakot. A báróné másik karján fogta hugát, s az egész jelenethez ijedt és kedvetlen boszus képet csinált.

Igy találkozának a lépcsőn báró Bódoggal, kinek Ida rosszulléte általi meglepetését az is növelé, hogy Clemencyt anyja körében találta. Valamit morgott a szemtelen tolakodásról.

Oliver hallá a sértő szavakat, de itt idő nem volt a visszatorlásra. Kedves terhét az ujan jöttnek átadva, szerényen mondá:

- Felváltatván a báró által, felesleges vagyok; még egyszer - bocsánat merészségemért. -

A báróné fagyosan intett fejével a távozónak s szóval sem köszönte meg a segélyt. Felérve, mindhárman hintóba ültek, melyet az előre sietett Clemency előrendelt.

A hő nyári napot csillagfényes hüs éj követé. Fischer kioszkjának belseje és környezete telve volt fagylaltozókkal, - többnyire szinházból jöttekkel. Egy asztalt fiatal dandy-csapat ült körül, közöttük volt Tatár Bódog is.

- Istenemre, Felix! - mondá az egyik, németül rikácsolva - cousine-ed s illetőleg arádnak uszdába járni és lovagolni kellene, hogy hozzád erősödjék. -

- Szegény olly gyenge, mint a jó szándék! - jegyzé meg elmésen egy másik.

- Téged pedig máskor ne foglaljon el olly igen a kis szinésznő, - szólt a harmadik - lásd, Sir Oliver Clemency frisebb volt és - -

- Elég szemtelen, illy módon törekedni a lesett ismeretséghez - egészité ki Tatár - s szerezni ujat azok helyett, honnan kikopott. - Bár itt volna a tolakodó commis-voyageur, hogy megmondhatnám ipar-lovagságának, hagyjon fel illy ajánlkozásokkal, különben velem gyül meg baja. -

Egy szögletből, hol eddig észrevétlen ült, Oliver Clemency magas alakja emelkedett föl s fagyasztó nyugalommal lépett sértője elébe.

IV.

A kioszki jelenet százféle változatban, s ugyanannyi commentárral kisérve, lőn következő napokban közbeszéd tárgya.

Három nappal utána a báróné termeiben kis társaság gyült össze, bizalmasabb ismerőkbül és bucsuzókból álló, mert a báróné, gyámleányával, kinek az orvos egészségi tekintetből légváltoztatást javallt, tatárfai jószágára, s innen fürdőbe volt utazandó. Pár öregebb matrónán kivül, kik a fecsegést rendkivül szerették, leginkább férfiak valának jelen, közöttük néhány, ki a báró és Clemency közötti surlódásnak tanuja volt.

- Biztositom nagyságtokat - mondá ugyanazon rikácsoló hang, melyet már a kioszk alatt hallánk - biztositom nagyságtokat, hogy Felixet, midőn ez a dolgot komolyabban vevé, megkövette az amerikai, vagy talán jobban mondva, sehonnai. -

- Annyi igaz, - vevé át a szót egy más hogy a kard és pisztoly igen rosz szagu lehet Clemency uram előtt, mert emlitésére oly poltron lett, mint egy házi nyul. -

- Azaz - emele mentő szavat egy, ki a többi között higgadtabbnak látszék - ő egyenesen kijelenté ugyan, hogy vivni nem fog, de vonakodásának okát is adta, s miután ezen okot Felix elfogadá, én hajlandó vagyok Clemencyt mindennek inkább, mint gyávának tartani. -

- Valóban, én nem tudom, mit higyjek az egészről, - szólt a báróné - Felixet azon est óta alig láttam; - ma is olly soká késik; - adá hozzá körültekintve - akkor is kikerülte kérdéseimet, s az egész ügyről nem örömest beszélt. -

Ezután mindenki el akará mondani a történteket, állitván, hogy legjobb forrásból tudja, s lőn általános hangzavar. Csak Ida hallgatott, s a thea-asztal körül keresve foglalatosságot, a beszéd folyamára ügyelni sem látszott. Ő Clemencyt egy piqueniqueben látta először, másodszor a szinházi folyóson, midőn ájulásából feleszmélve, karjai közt találta magát. A piqueniqueben, füzértáncz alkalmával választania kellett rokona Bódog és Clemency közt, kit a nézők sorából egy tánczoló hölgy hozott a körbe. Ő az amerikait választá, s bál végével nénjétől élénk szemrehányásokat szenvedett, hogy egy idegent, egy kalandort, kinek hire igen ingatag lábon áll stb stb. tánczra mintegy felszólitott, ennek tulajdonitván most már azon körülményt is, hogy ez a páholyba felmerészkedett. - A báróné tulajdonképen gyámleányát nejül saját fiának, s gazdag örökségét holmi megrongált financziák sulyegyenezésére szánva - a leánykát minden idegen elem befolyásától gondosan óvta, féltette. Pedig Idának e perczig Clemency közömbös volt, s talán csak annyiból érdekes, a menyiben mindenkinek, ki őt egyszer látta, az volt, s mint nőnek már csak azért is érdekesebb, mert olly tisztának, nemesnek látszó, sok felől rosz hirekkel támadtatott meg. Gyengéd jó lelke olly örömest szerette volna hinni az ellenkezőt, bár most, a hallottak után, tőle visszairtózni volt kénytelen. Annyi bizonyos, hogy a szinházi és kioszki est óta képzete gyakrabban foglalkozott a kétes hirü, de mindinkább érdekes idegennel, s ha itélnie kelle, önmagában inkább menté, mint vádolá őt.

- Kérem, én jelen valék - rikácsolt ki az általános hangzavarból a német dandy szava - én jelen valék, s igy szemmel látott tanu vagyok. Felix Clemencyt egy szögletben meglátva, szemtelen tolakodónak nevezte, mire ez a bárót kitételeiben mérsékletre kissé keményen inté. Felix indulatba jövén, az amerikainak - bár ez inkább az ő szerepe lett volna - elégtétül kardot vagy pisztolyt ajánlott, minek emlitésére a gyáva nyiltan kimondá, hogy vivni semmi esetre sem fog, s nehány szót sugott a báró fülébe, mit mi nem hallhatánk. Gyanitható azonban, hogy e nehány szóval találkozót kért, mert - mint véletlen megtudtuk - tennapelőtt egy óránál tovább voltak tête-à-tête - -

- S ez alkalommal sir Oliver őt bizonnyal megkövette, s könyörgött a párbaj elengedéseért.

- Vagy talán vallomást tett le nála, elmondva életpályáját, melyet hihetőleg marqueur-minőségben kezdett valamely franczia fürdőhelyen, aztán mint soi-disant marquis vagy vicomte folytatott Párisban, s midőn a Boulevardokon már minden naplopó mint kalandort ismeré, s a Caffé françaisből néhányszor kilökték: ide jött, hol még nem ismerik, s magát sir Oliver Clemency gazdag amerikainak adja ki. Ily emberrel aztán egy báró Tatár csak nem vivhat? -

- Uraim, - szóla az elébbi mentő hang - ne feledjük, hogy ezek csak gyanusitások, s legalább addig ne itéljünk, mig róla s az egész ügyről bizonyosat nem tudunk.

- Nem elég bizonyos-e, hogy a párbajtól visszalépett? Életét féltette a gyáva, s ez már magában elég, őt a gyalázat szennyével bélyegezni.

- De im épen itt jő, ki a dologról legjobb felvilágositást adhat. - E felvilágositás a belépő báró Bódogtól rögtön minden oldalrul igénybe vétetett.

- Igaz - Leónak igaza van, - mondá ez habozva, s e habozást szerénységének tulajdoniták - Clemency engem megkövetett -

- Pedig meg sem sértett! - nevete közbe Leo.

- S igy - egy szóval - az egész kellemetlen ügynek vége szakadt, - fejezé be az, kinek lelke e szavaknál, e hazudságnál elpirult. S arcza? oh ezzel a bon-ton szabályai rég elfeledteték a pirulást.

Tatár a beszédnek más fordulatot törekedett adni, s a társaság szokottnál korábban - mert a báróné másnap reggel volt indulandó - oszlott el.

De a báróné az éjt nem használta nyugalomra, mert kedves fiával még igen fontos dolgokról beszélgetett egy szobába zárkózottan.

Ida pedig szentélyében csendes álomra szenderült, s ha álmában Clemency férfias szép alakja jelent meg neki szelid arczával, melynek nyugodt vonásairól a büntudatnak legkisebb árnyéklatát sem lehete leolvasni, - nem csoda: mert hiszen vele foglalatoskodó eszmék ringatták őt a szender karjaiba.

V.

Galatheán harmadszor csengettek; az anya még egy üdvözletet inte parton álló fiának; Ida - nénje iránti kegyeletből - szinte lobogtatá kis kendőjét a rokon felé, kit, mint illyent, eltüre, de hozzá, mint leendő férjéhez, épen nem vonzódott. - A kapitány beszédcsövén át rendelkezett s a gőzös a pesti partról elszakadt.

Gyönyörü nyári reggel volt. A fölkelt nap Buda ős várára lövellé fénysugárait, miket a Duna sima tükre hosszu lángoló dárdaként ragyoga vissza; s az utasnak ezen káprázó szeme örömest nyugodott meg a pesti oldal pompás ház-során, vagy tul ezen lesimulva, az alföldre domboruló láthatár nagy kék egén, vagy a budai hegyek s a gőzös mellett eluszó szigetek sötétzöld lombkoronáin. A fedezet-sátor ernyejét, mely alatt a reggelizéshez történtek előkészületek, hüs szellő lebegteté, zenekiséreteül a gép és kerekek egyhangu zugásának.

A bájos kilátás és regg daczára, Ida a cabinebe ohajta vonulni, s e végett sürgetőleg kérte nénjét, ki - aristocraticus nézetei szerint a nép közé vegyülni nem akarván - e kérésnek örömest engedett.

De mi okozhatá azt, hogy a leányka, ki máskülönben ujjongott örömében, ha a zárt salonokból a természet szabad zöld ölébe néha kiléphete, most a szük cabinebe mintegy rejtekezni megy? A talány megfejtése következő. - Ida, a hajóra lépvén, első, mit megpillantott, egy uti bőrönd vala, mit egy matróz épen akkor vitt a pogyászok közé, s rajta jegyül tulajdonosának neve: Clemency.

- Ő tehát itt van a hajón! - volt az első eszme, mit sebes összefüggésben azonnal több követett. - Megtudta talán, hogy utazunk, füzé tovább gondolatit - s most kisér, üldöz, erővel ismeretségünkbe akar tolakodni? tehát csak oly - - -. A jó sziv önmaga előtt elhallgatá a keményebb kifejezést.

- Vagy talán - okoskodék tovább - a fővárosi közvélemény elől távozik, mely őt azon est óta sértve sujtja? s idegen helyre viszi szégyenét? kár, valóban kár, - volt futólagos és önkénytelen feltoluló sóhaja - hogy e szép, e nemes külső ajánló szavát a jellem meghazudtolja! -

Bár mi oknak tulajdonitá is Ida Clemency jelenlétét, ez utóbbi részére egy sem lehet kedvező, de mindegyik elég a leánykát arra birni, hogy előle rejtekezve, minden áron kerülje a találkozást. A cabine egy szögletébe huzódva, könyvet vőn kezébe, de mig szemei az olvasatlan sorok betüin tévedezének, lelke nem tudott megválni főeszméjétől, s ez egy összefolyó körben szüntelen Clemency körül forgott. - Rajongó képzelménye majd egy ismert nevü müvész vagy költőnek festé őt, ki álnév alatt utazik, majd nagylelkü világpolgár és emberbarátnak, kiről a rágalom nyilai lepattogván, előtte, a tiszta cherub előtt, sértői térdre omolnak. S ekkor ő feléje jő, szerelmét, kezét felajánlani, s a boldogság - - - a boldogság eszméjénél egéből esett le a tulcsapongó képzeterő, s ujolag felmerült elébe az aljas kalandor, a tolakodó szemtelen, kit utálnia, kitől bujnia kell, - ki a fővárosban reádobott sarat s gyalázó czimeket békén türte, s megbecstelenittetését halál-félelmének áldozatul hozá. De a valónak e háttéri képletei lassan elmosódván, ismét uj és uj ábrándrajzok szövődtek - - s ezek között telt el egypár óra.

Hirtelen zaj, szakadozott segélykiáltások, s futosás a fedélzeten, riasztá fel ábrándozónkat. Nénje kiséretében kissé rémülten lépett ki a cabineből, - már ekkor az utasok egész személyzete a hajó egy oldalára tolulva, hátra hagyott hullámokba meredett, melyekből két fő fel és alá bukdácsola, az egyiknek tulajdonosa bal karján kis gyermeket tartva, a jobbal habokat háritott maga elől, s uszni törekedett a csolnak felé, mely a gőzöstől eloldatva, menteni sietett. Töredezett előadásból s egy nő kétségbeesett jajveszékeléséből érté meg a báróné s gyámleánya, hogy egy élénk vidor kis fiu eleinte a fedezeten, aztán a karzat melletti padokon szaladgáló, sulyegyent vesztve, vizbe esett, - s ezóta rég elmerült vala, ha következő perczben hősi elszántsággal rögtön egy idegen utána nem ugrik, és saját élete koczkáztatásával az érkező segélyig fel nem tartja. - Ezalatt mentő és mentett felvétettek a csolnakba, s midőn az ebben voltak a hajóra felléptek, Ida a mentő idegenben, kinek fekete hajáról, szakálláról s ruhájáról csorgott a viz - Clemencyt ismeré meg. Arcza a hirtelen hülés által szokottnál halványabb, de különben olly nyugodt és csendes volt, mint a folyam redőtlen tüköre. Sietett visszavonulni a bámulók szemei elől, de elkésett, mert az anya éledező gyermekétől a mentőhöz rohant s leborulva, ennek térdeit átkulcsolá.

- Uram! - rebegé - van-e mód és hatalom, tettét meghálálni? Nevét kérem, nevét! E nevet én mindennapi miatyánkomba foglalom, s ha saját vigyázatlanságom bünét gyónom meg Istenemnek, engesztelésül mindig ön nevét, ön nemes szivét emlitendem! -

Az anya rémülése, öröme és hálája határtalan volt.

A hajón mindenki ez episódról beszélt. Erről szólt a báróné is leányának (Idát mindig leányának nevezte), midőn a cabine-ben régi helyüket elfoglalák, s kész volt az egész eseményt kiszámolt bravournak mondani, melylyel magát az idegen hajlandóságukba belopja. Követte ezt egy serege azon fekete szineknek, melyek a hozzá hasonló kalandorokat legalább negyedrész ördöggé festik.

Mennyire hatottak a néne leczkéi Ida lelkére, mennyire nem? ezt egyelőre maga sem tudta meghatározni; annyi bizonyos, hogy most már meggyőződéssé ért benne ama hit, miként Clemency nem gyáva, s ha a báróval párbajra kelni vonakodott, ezt nem a haláltóli félelmében tevé. A jó gyermek öntudatlan örült, hogy lelkében a vádokok gyérülnek, s a mentegető rész, hol most már szép tett érdeme is ragyogott, erősödik.

A legközelebbi kikötői állomásnál a bárónéra hintó várakozott, s midőn, ennek hágcsóján fellejtve, Ida még egyszer a tovább induló gőzösre visszanézett, - a parti hidról Clemency magas termetét látta lehaladni.

- Ő nem hagyja el az országot, s e vidéken marad; - villant fel rögtön szőke kis fejében - talán még találkozunk valahol! -

Dobogó szivvel vonult a hintó rugalmas párnái közé, s titkát világért sem árulta volna el nénjének.

VI.

Ha lesznek-e legmélyebb rejteked titkos redői felleplezve, hogy benned mindenki, mint egy nyilt könyvben olvashasson, - ha lesznek-e megfoghatlan sugalmaid s mozdulataid megfejtve, legbensőbb lényed hűn ismerve, világod kitanulva, te, Isten legszövevényesb alkotmánya, emberi sziv?

Néha barátod, gyakran ellenséged: az észnek körét s müködéseit inkább ismerjük. De hiszen ennek megvan saját rendszere, s ebből önként folyó logicája, combinátióji, melyek az örök igazság szabályai szerint világkezdet óta egyek s ugyanazok, - mig te, sziv, minden egyéniségben másként mutatkozol, s érzelmeid, mint zugó tengeren hullámra hullám, rendszer nélkül, s ösztönszerüleg egymásra torulnak, hogy gyakran az ohajtott part szélén habtajtékká zuzódva, szétoszoljanak? ki fogja meghatározni, melyik szülte a másikát, melyik volt az első és utolsó, hova vegyült az, melly a szikla éléhez csapódott?

S ki fogja ismét meghatározni azt, midőn a tenger háborgatlan tükre, az illetlen sziv, még egészen sima, mi rázza fel ebben az első szent szenvedélyt, s mi e legtisztább, legszebb poézis, a szerelem?

Szellő-e, mely először enyelgve játszik, aztán viharrá vál, s rombolva dúl? Ha igen: honnan keletkezett? Aztán a fergeteg nyomtalan enyészik el a hullámok végtelenén, s ha lecsillapult, a meder tükre ismét redőtlen lesz; - szenvedélyvihar után a szívben barázdák maradnak.

Virág-e a szerelem, tavasz jöttén bimbóba hajtani kénytelen? Igen, de a fa virágát a szél ha levette, csak uj tavasz adhat neki mást, - a sziv többször is tud szeretni, pedig csak egy tavasza van.

Rokonszenv találkozása-e, melly a szellem titkos érintkezésén öntudatlan olvad egybe? Ha ezt akarjuk hinni, ismét megfoghatlanná vál, miként loboghat fel (s erre számtalan példa van) szüz érzelem romlott szivért, mely, az ész meggyőződése szerint, a szent lángra érdemetlen, - s megfoghatlanná vál a reménytelen, a nem viszonzott érzelem.

Ismertem egy hölgyet, legjobb nő és anya, s müveltebb lelkeknek volt különben egyike, - ki azt vitatá ellenemben, hogy a nő csak akkor kezdhet szeretni, ha a viszonszerelemről már előbb meggyőződnie alkalma volt. Ha ez való, akkor a nő szerelme nem volna egyéb a felingerlett hiuság viszhangjánál, s elvesztené a valódi érzemény ama szent typuszát, mely - mint a szellő vagy virág - önkénytelen tör elő. Én felhagytam a vitatkozással, s gondolám: e nőt körülményei vagy büszkesége soha nem engedték, igazán és mélyen szeretni.

A női szivben kétféle büszkeséget különböztetek meg. Az egyik az emelkedett női öntudat nemes büszkesége, mely minden aljastól, minden erkölcsileg ruttól visszairtózik, - a másik hiuság, imádókat látni lábainál, s gyülölni azt, ki lángra nem gerjed. Az első ritkábban, de hőbben, a másik könnyen és gyakrabban fog szeretni; de a férfi szerelme - ha nem érzékiségen alapul, s e szent nevezetre érdemes - elforduland az ily Donna Diannától.

Ida mindenért, mi szép s jó volt, hőn tudott lángolni, - s lelkének végetlenül gyengéd érzékenysége által sajátja lőn azon magasabb felfogás, melly a szépet s jót százszoros fokozattal dicsőbbnek élvezi, mint a köznapi lélek; őt egy remek festvény, zenemü, költemény, vagy egy szép nemes tett hallása elragadta, - tiszta ég, csendes alkony, a feltünő első csillag, egy uj tavaszvirág, olly vidorrá tudta tenni, hogy feltapsolt örömében, - ellenben, szintoly mértékben borzadott mindentől, mi rút, - egy durvább szó hallásán összeremegett, egy hamis fogás a zenében fájva sérté, vihar közelgtén kedélye elborult, nyomor vagy fájdalom látásán szemébe könyek tolultak. E szerfeletti érzékenység, melly minden legkisebb érintésre öröm- vagy bánathangot adott, már gyermekkorában sajátja volt, s éveivel mindinkább fejlődött, átsimulván lassanként már azon térre is, hol az ész mélyebben gondolkodik s fejteget. Ezen érzékenység adá meg neki az öntudat ama nemes büszkeségét, mely minden aljastól visszairtózik, bár a még mindig gyermekies ártatlan léleknek e szóról csak annyi fogalma volt, mennyit a társalgási körökben vagy nénjétől hallott kárhoztatásokból, vagy legfölebb néhány átolvasott s alig értett regényben vázolt bünös jellem körvonalaiból magának kivonhata.

S most e nemes büszkeség, e gyülölete a rutnak, összeütközött szivében az ott megfejthetetlenül gerjedő vonzalommal. Utálnia kellett azt, kit - mint titkosan sejté - oly igen tudna szeretni. Ez összeütközés fájt neki, s fájérzete talán még inkább növelé a serkenő hajlamot, mert mentségekre adott okot, s ez ismét alkalmat, gondolatában mennél gyakrabban a kimenteni ohajtott tárgygyal - Clemencyvel foglalkozni.

Mint emlitők, Ida a világ által báró Tatár Bódog arájaként, vagy legalább leendő nejeként tekintetett. E körülmény azokat, kik netalán kezére vágytak, a közeledéstől visszatartóztatá, annál inkább, miután Bódog egy alkalmat sem mulaszta el, dicsekedve elhazudni, mily tulzott féltékenységgel szerettetik kis rokona által. Pedig a lányka bár mit inkább, mint szerelmet tudott iránta érezni, s eddig legfölebb eltürte őt, mert a gyermekévei óta annyiszor hallott eszméhez - ez ember nejévé lenni - lassanként hozzá kelle szoknia. Szive azonban - üres volt.

A női sziv - mondja egy iró valahol - üresen születik, s csak midőn szeretni kezd, telik el áradó szenvedéllyel, csak szerelmével kezdődik élete. Ida szivének élete is csak most kezdődék, - de mily veszélyes, mily fájdalmas volt ez élet! melyet már pólyájában két gyilkos rém fojtogata: az életadó lény érdemetlen volta, s tovább a háttérben - az őt Bódoghoz csatoló viszonynak kötelességérzete.

S most bocsánatot kell kérnünk az olvasótól e kis eltérésért, mit mégis, e kedves hölgy érzetvilágábani tájékozásul szükségesnek véltünk, szükségesnek már csak azért is, mert egyedül ez - a sziv gerjedő vonzalmának s az ész által javallott utálatnak összeütközése - teendi megfoghatóvá a következő czikk eseményét, mely a leányka életének gyászos fordulatpontjává lőn.

VII.

A tatárfai kastély egy nyitott ablaka mellett, honnan a vadregényes táj hegyeire s völgyeire nyilt gyönyörü szemle, ült egy szép esten Ida, s mig a szellő, elhozva a közel erdők lombjainak suttogását, szőke fürteivel játszott: merengő szemei kinyilott kőrózsa hófehér kelyhén függöttek.

Az egyszerü virág, dús zöld levelekkel s patyolatkeblü bimbókkal környezve, egyedüli tartalma volt a drága virágedénynek, hol a szokatlan vendég magát szinte félénken húzta meg, miként a puszták fia fényes palotában. S mégis az igénytelen kőrózsa jelenleg talán kedvesebb, de mindenesetre érdekesebb volt a merengő lányka előtt, mint az üvegház valamennyi cameliája s rhododhendronja; mert nemcsak szemei tekintetét, hanem kételyeken tévelygő gondolkozását, s olykor szive sebesebb dobogását is vevé igénybe.

E kőrózsa történetével tartozunk olvasóinknak.

A megérkezett báróné tiszteletére vendégek gyültek össze Tatárfán, s a leélvezett nap szép alkonyán inditvány tétetett, séta gyanánt a szomszéd s könnyü felmenetü várromot meglátogatni, hova a kastély-kert parkjából vezetett fel ösvény. Az inditvány elfogadva lőn, s a társaság még elég korán érkezett, a vérvörös nap elmerültét a romok közül szemlélni. Különféle tárgyakról változatosan folyt a beszéd: némelyek a vár hajdankori történeteiről regéltek, mások a szép alkonyt, vidéket és birtokot csodálták. - Ida a szokatlan s kissé fáradalmas utat megpihenni egy kődarabra ült, mit vihar-önkény a falmaradványokból rombolhata le; s mig a többiek lassan tovább haladának, ő egy barátnéjával, kit még gyermekkorából s a zárdai növeldéből ismert, meghittebb beszélgetést folytata. A boldogságról szólották.

- Utoljára is, kedves Emmi, - mondá egyszer beszédközben - az elérhetlen után sovárgó sziv önmagának átka, s tulfeszitett vágyainak hiuságával önmagát bünteti meg. De ki sugallja e tulfeszitett vágyakat? s miért, hogy a kinálkozó élv ingerét veszti? Lásd, megvallom, egy idő óta én is e hibában sínlem, s gyakran nem ismerek magamra. Például, nézd ama fehér virágot odafenn, - ha mellettem nyilnék, talán illetetlen hagynám, de mivel csak szél vagy madár szárnyain érhetni el, inkább szeretném keblemre vagy hajamba tüzni, mint legdrágább ékszeremet. -

Hajdan torony lehete, mert legmagasabb romszála volt a várnak, hol a mutatott kőrózsát az esti szél lengeté. Feltünő volt ez a fekete szirten, mely, mint egy kiégett óriási fáklya, egyenesen nyult fel a düledékek közül.

Emmi feleletét a mondottakra csörrenés szakasztá félbe, s a két lányka összeremegett. A csörrenés tőlük alig néhány lépésnyi távolságban a romok közt történt, de minthogy utána minden ismét csendes lőn, okát madár vagy denevér röptének, vagy kőgördülésnek tulajdoniták, bár Ida ugyanazon pillanatban egy hosszu árnyéknak sebes elvonulását vélte az átelleni rom falán látni. - A kis ijedés azonban őket a társasághoz - melytől kissé elmaradtak - csatlakozni inté.

Ezen egész esemény bizonnyal feledésbe megy, ha másnap reggelén, midőn Ida az illatos hajnali léget vendégül bebocsátani siete, ablak küllapjához tüzött kőrózsaágat nem talál. A virág olly hasonló volt a romcsucson látotthoz, hogy lehetlen volt arra nem eszmélnie s ez ismét az ijedést okozó csörrenésre emlékezteté őt.

- Tehát mégis lépés zaja volt e rövid nesz, - gondolá - valaki hallá párbeszédünket! De ki lehetett ez? s miként juthatott fel a csucsra? hiszen életét kelle e kis virág birtokáért veszélyezni! -

Képzetében önkénytelenül egy ismert halvány arcz rajzolá magát.

Ebéd után a vendégek eloszlának - s ott ült most a merengő lányka, virágedényben őrzött hófehér rózsája előtt, szabad röptükre hagyva rajongó képzeményeit. Eszméi közt fő és tulnyomó volt a kétely, ha e kőrózsaág ugyanaz-e, melyet még tennap romtetőn lengete a szél? Nyugtalansága perczről perczre nőtt, - bizonyosságot kelle minden áron szereznie, s ezt csak annak tudása nyujthata, ha régi helyén áll-e még a romvirág?

Elhatározá magát, erről meggyőződni; rögtön felkelt, s könnyü kalapot véve, a kert parkjába siete. Midőn a várba kanyaruló ösvényre ért, szorongó kebellel nézett vissza az elmaradó kastélyra. Ily titkon, ily magányosan lenni az elhagyott helyen! Perczig visszatérésre gondola, de győzött a tudás vágya, s tovább haladott. Utjában a szellő kis fehér papir-lapokat kergetett, melyeknek aranyos szegélye a bucsuzó nap sugaraiban felcsillámlott. Egyet felvőn, s rajta egy átfutó tekintettel a romok rajzát ismeré meg. Felvevé a második harmadik, negyedik lapot is, ezek betűkkel valának beirva. De itt nem volt idő olvasni; kis kosarába rejté a találmányt, s ismét fölebb haladott...

Végre a romok közt, s egy szögleten befordulva, a magas toronyfal előtt állott. A nagy sietésben lélekzete maradozott, s kezeit elszorult keblére füzve, fáradtan egy falhoz támaszkodék, aztán szemeit lassan s mintegy félve a rom-csucsra emelé. Ez tennapi ékétől, a fehér kőrózsától, megfosztva, kopáran s feketén meredt az égnek.

Az ohajtott meggyőződés tehát megnyerve lőn: a rom rózsája keblén nyilik jelenleg, mert - s ezt mondani feledtük - elindulásakor a legszebb bimbót oda tüzte. - De ki vihette véghez a merényt? - erről szobájában akart gondolkozni, hová igen sebesen - hogy hiánya feltünő ne legyen - akart lesietni. Hirtelen visszafordult, és - alig néhány lépésnyire Oliver Clemency magas alakját látta maga előtt állani.

Mint midőn iszonyu álomkép látásán a lábak földbe gyökereznek, rettent meg a szoborrá meredő lányka; egy sikoltás, egy hang nem hagyta el halott-halvány ajkait, tagjai a rémülés lázával remegtek, s szemei - mint menekvőé az őt megrohanni készülő tigrisen - Clemency tekintetén függöttek.

A romok között halotti csend volt, - a szerte fekvő kövek és kórószálak szinte figyelni látszottak a jelenetre.

Clemency egy lépéssel közeledék, s a legszelidebb lágy hangon mondá:

- Szünjék félelme s remegése, - nincs oka remegni annak jelenlététől, ki önt bármi vésztől kész volna megóvni. -

- Istenemre! - folytatá - nem kerestem, nem reménylém e találkozást; a véletlen, talán a végzet intése adá nekem e szerencsét, - én csak a romokat, mikhez engem sok kedves emlék köt, kerestem, s az angyalarczot találtam fel, mely ezen emlékeimmel annyira összeolvadott. -

- Ida! - szólt tovább kis vártatva Clemency, s ismét egy lépéssel közeledék - nem vonul fel ön előtt régi álomként egy emlék, hogy engem e romok közt már valaha látott? minden - de minden elveszett arczomról, mi önt vonásaira emlékeztetné? -

Ida hallgatott, mint a sir, de szemeit már nem Clemencyre, hanem a földre szegezé. Alig hallá a beszélő szavait, elméjében nénje intései s a képek forogtak, miket ez neki nőrabló s csábitó kalandorokról olly remekül feste. E képeket még élénkebbre szinezé a magány s a minden élettől elszigetelt várrom pusztasága.

- Nem Clemency Oliverre akarom én önt emlékeztetni, - szövé tovább beszédét az amerikai - ez ön előtt épen oly ismeretlen, mint igénynyel nem bir szólani kegyedhez, - engem erre régibb jogok, a gyermekkor viszhangjai hatalmaznak fel. Igen, Ida! ön meg fogja ismerni, meg kell ismernie azt, kinek homlokán az égő sebet e kéz - - -

Ida mint kigyócsipéstől rántá vissza kezét, melyet Oliver érinteni akara, s összeszedve minden erejét, a beszélő szavába vágott:

- Én nem ismerem, nem akarom ismerni önt, s csak annyit tudok, hogy gyülölöm - igen, gyülölöm és megvetem önt! Hagyjon engem békével, s egy lépéssel se kövessen! - tevé hozzá parancsoló hangon, s aztán a tért félig megkerülve és folyton visszanézve, elsietett. Midőn az ösvényre kiért, léptei futássá váltak.

Clemency álló helyében maradt, s mig láthatá, véghetlenül fájdalmas tekintettel kisérte a távozót.

- Ő gyülöl, ő megvet engem! - mondá a keserv lassu hangján - s te sziv! még boldogság után vágyol? -

Ott állt még sokáig. Az éj sötét leple a romok között s a hasadó hajnal a sirkert uj emlékszobránál térdelve találta őt.

VIII.

Ida szétszórt fürtökkel s csaknem eszméleten kivül, senkitől nem látatva ért szobájába, hol ijedés és sebes futás által végkép kimeritett ereje összeroskadott. Két kezét remegő sápadt arczára szoritá, mintha a könyeket akarná elfojtani, melyek most rejtekeikből erőszakosan előtörének. Szive körül mondhatlan sulyt, fájva-szoritó nyomást érezett. Clemency állott mindig előtte nemes halvány arczának ama fájdalomteljes kifejezésével, mely vonásain felborongott, midőn azt mondá neki - neki, kit lelke mélyében szeretett, hogy gyülöli, hogy megveti őt! Miért tevé ezt? mi készteté e sujtó, e leverő szavakra? Szabadulásvágy? De hiszen - s erről most már meggyőződve volt - az idegen neki ártani nem akart, s őt inkább bármi vésztől megóvni kész vala. Érzé, hogy méltatlanul, kegyetlenül bánt vele, s ezzel minden lehető közeledést örökre elzárt. A bánat éles fulánkja könyalakban furódott elő veresre sirt szemeiből.

E könytengerben találta nénje, ki őt már ekkor az egész cselédszemélyzettel a roppant kert valamennyi zugában keresteté. A lányka okokat költött elmaradása s ijedésének, - mindent megvallott volna inkább, mint a valót. Mondá, hogy egy kigyótól, mely a kertliget tövér füvéből ütötte fel sziszegő fejét, rettent meg, s e kigyó általi üldöztetését vélve, futott lélekzetvesztve szobájába. A báróné, ki a gyenge lányka szerfeletti érzékenységét ismeré, elhivé a költött ürügyet, s azzal törekvék őt megnyugtatni, hogy a vidéken nincsenek üldöző mérges kigyók.

Következő nap Ida oly gyenge volt, hogy csaknem feküdnie kelletett. E körülmény sietteté a bárónét, használatba venni az orvos által javallott közel fekvő fürdőt. Egy szép nap délutánján hintóba ültek, s este a kényelmesen elrendezett fürdőhelyi lakban szállottak ki.

Csak itt, midőn egyszer kerti kosárkája véletlenül kezébe akadt, emlékezett a leányka a romok között talált s ide rejtett papirlapokra. Mohó érdekkel szedé elő, s magára maradva, az első lapról következőket olvasá:

„- - - - ezernyi mérföld távolságról üzött ide a mondhatlan vágy, még egyszer látni a csendes kis falut, a ligetet, a várromot, hol gyermekéveimnek annyi sok szép napja nőtt egy boldog időszakká. S itt állok most ismét annyi év után! Lábaim körül, az illatos demutka között ugyanazon tarka zöld gyikok szaladgálnak, miket oly fáradhatlan kedvteléssel lesett egykor a gyermek, - fölöttem a derült kék egen ugyanazon ismerős könnyü felhők uszkálnak, melyekkel a serdülő fiu látni-vágya versenyt repülni ohajtott, - s a falakon itt-ott még vésőm nyomait s a nyilvesszőmnek rajzolt czélkör vonalait vélem megismerni.”

„Fehér lapon fekszik előttem a rom, a vidék rajza. Ez minden, mit innen magammal viszek, s egy marok föld a térről, mely hazám, bölcsőm volt. Minden? oh nem! szivemben egy kép, a platánok és czédrusok honában, az Ohio partjain is élni fog. S én ott viszont élni fogok azon idő emlékének, mely még most jelen, - most pedig oh hadd emlékezzem vissza még egyszer azon keserves napra, melyben utolszor láttam atyámat, - s őt.”

„Mintha tennap lett volna, van mögöttem a hideg őszi nap, melynek borongó estéjén atyámat a temető sirjába letették. Ez volt boldog időm utolsója. Oly árva lettem egyszerre! Senkim sem maradt, csak egy mostohám, s ennek fija, kik engem gyülölni vetélkedtek. - Atyám sirjáról, hol sirásban kifáradtam, késő este tértem haza; mostohám zordan követelte kimaradásom okát, s midőn én, zokogás miatt szóhoz nem jutva, keservemet ölébe akarám rejteni, erőszakosan lökött el magától. Széken keresztül bukva, homlokomon egy szekrény éle hosszu sebet vágott. Felvánszorogva, kezemet a vérző sebre szoritám, s végsőig ostorozott fájdalommal rohantam ki a szobából. E perczben csak egy gondolat, egy szilárd feltét élt lelkemben: szülő házam küszöbét soha többé át nem lépni.”

„Csak Idát akartam még egyszer látni, a kedves gyermeket, rokonom, játszótársamat. Nyolcz évű volt ő akkor, én tizenöt, - kornak nagy különbség, de nem a rokon érzelemnek, s mi végtelenül szerettük egymást. A szomszéd kastélynak tarték, s Idát egy szoba asztalánál magányosan, kártyaházak között találtam. Sirva fakadt a szőke angyal, midőn kétségbeesésemet s homlokom sebét meglátá. Ez utóbbit kis kendőjével köté be, az elsőt vigasztaló szavakkal s arczaim czirógatásával igyekezett enyhiteni. Én hosszan s fájdalmasan forrasztám ajkam ajkaihoz, s aztán kiszaladtam - ki az udvarból, ki az országutra, a szabadba, a sötét éjbe. Fáradtan rogytam össze, - eszméletem elhagyott. Sokáig fekhetém igy, mert mire az ut tövises árkában felébredék, reggel volt. Az uton négy fogatu hintó, mellettem szelid arczu öreg ur állott. Kérdé: miként jöttem ide? én elmondám.”

„Én John Oliver Ratwell vagyok,- mondá törött németséggel, mi alatt hintójába emele - s kettős ajánlatot teszek, válassz, kedves gyermekem! Vagy visszaviszlek mostohádhoz, vagy - ha akarod - magammal, s igérem neked kipótolni” - - -

Itt az első lap tartalma hirtelen megszakadt.

- Könyörület szent Istene! - rebegé fuldokolva Ida, ki azt az első sortól folyton nevekedő feszültséggel olvasá - tehát ő, tehát Tatár Gyula volt az, kit én meg nem ismerve, magamtól eltasziték; kinek azt mondám, hogy gyülölöm, hogy megvetem őt!? -

Reszketve az imént olvasottak folytatását keresé, de hasztalan: az egybefüggetlen lapok közül nyilvánosan több hiányzott; - olvasá tehát, a mint kezébe akadtak.

Második lap:

„- - - - legferdébb fogalom, hogy a gazdagság ad boldogságot. Ez talán csak a nyomoruság képzetchimerája, melly a perczben, midőn eléretik, mosódik semmivé. - Második atyám után roppant vagyont örököltem. A láthatár földeimen domborult le, gyarmataim termékét gyárak késziték áruczikkekké, s ezeket ismét három tengeri vitorlás gályám hordá szét kereskedelembe. Mexicói, new-yorki s londoni tőzséreim bár mely perczben milliókat fizethettek le; palotám az Ohio regényes partján, száz mérföldnyi körben legfényesebb volt. S boldog voltam-e én e palotában, e milliók által? Soha! Ez idegen, forró éghajlat nem volt hazám, itt csak testem, lelkem mindig a szép távolhonban lakott. Mi jól esett erről órákon át Péterrel beszélnem! Az ide kivándorolt ügyes kézmüvest könyvvivőmmé képeztem, s ő nekem nemzeti hangokon regélt a szép magyar hazáról, népéről, az ősz Dunáról, a hármas bércz völgyeiről... Csepp viz volt ez a saharai vándor égő szomjának, s én inni, én élvezni akartam, hosszan, teljesen, haldokló lelkem sovár vágyával! Elgyengült s beteges jótevőmtől, atyámtól nem távozhatám, de elhunytával mi sem állhatott többé ellent e vágy kielégitésének, s én repülve utaztam Ohiotól Dunáig. Földre borultam hazám határán, s gyermekként sirtam, midőn a gőzössel megérkezve, a két főváros világló ablaksorait megpillantám, - tiz év óta ez volt legszebb perczem.”

„Késő volt már, midőn a hôtelben megszálltam, - de nem nyughatám a szobában. Kimentem, s egész éjjel az utczákon barangolva, a reggel egy templom előtt viradt rám. Beléptem a templomba, s egy oszlop mellett hosszan imádkozám e haza boldogságaért.”

„Midőn feltekinték, előttem a székből két hölgy kelt fel, s ájtatos keresztvetés után lebocsátott fátyollal haladott el mellettem. Arczukat csak egy pillanatra láthatám, de e pillanat elég volt arra, hogy régi emlékek villámként czikázzanak át agyamon. Igen, az idősebb mostohám; ő keveset változott, - s oldalán a gyengéden nyiló rózsabimbó, a könnyü sylph-alak, e szőke fürtü szende angyalarcz - - érzém, hogy nem lehet más, mint - - - -”

A következő szó s a lap többi tartalma, nedv, hihetőleg éji harmat által eltörölve, olvashatlan volt.

A harmadik lap eleje hasonlóan összefolyva, csak közepe táján kezdett érthető lenni.

„- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - mire ő durván felpattanva, párbajt ajánlott. Én halkan sugám fülébe: hogy sem testvérgyilkossá lenni, sem neki erre alkalmat adni nem akarok. Összerezzent, s szinlett hidegvérrel találkozást kért. Másnap zárt szobában, négy szem közt mindent felfedék neki. Összetett kezekkel, rimánkodva kért a gyáva, ne lépnék fel a világ előtt testvéreként; gyarmataimra, gazdagságomra hivatkozott, s elmondá, hogy az atyánk után örökölt vagyon felét elharácsolván, a másik jogszerüen engem illető félnek követelése őt koldussá teendné. Saját és Ida boldogságára kért, ki jegyese, ki őt végtelenül viszonszereti, s kivel leendő összekelését e körülmény könnyen megszakaszthatná. Felesleges volt előttem térden csusznia, - hiszen ily anyát és testvért, kiknél szeretetet nem, s csak nagyobb gyülöletet találhaték, elismerni én nem ohajték, vagyonukra pedig nem szorultam. Aztán Ida boldogsága! ez egyedül elég ok volna a mennyei üdvről lemondanom. De boldog lesz-e ő ezen emberrel, ki szerelmére érdemetlen, kinek keblében egy jobb érzés nem lakik, ki e szent érzelmet ledér szinésznő ölében megszentségtelenitve, napjait tespedő mitsem tevésben, éjeit vad kéjek, orgiák, kártya-asztal és pezsgőmámor között tölti? Szerethet-e ily sivár kéjenczet a szeraphi lélek? - A sziv utai s vonzalmai csodálatosak: gyakran a legkirivóbb ellentétek egyesülnek. - Ida talán nem ismeri, vagy ha igen, szánja és mégis szereti, s szerelmével megjavitja - - s ők boldogok lesznek.”

„Ezeket futólag gondolám át, s biztositám testvéremet, hogy - mint eddig valék - ismeretlen maradok, s rövid időn a fővárost örökre - - - -”

Itt a harmadik lap is elfogyott, a negyedik - mint emlitők - a tatárfai vidék s várrom rajzát tartalmazá.

Mit a szegény leányka e lapok olvasása után érzett, azt vázolni roppant feladat s végre is hiu munka lenne. Arczai a kínos feszültség által csattanásig kipirultak, keble a váltakozó indulatok árjában szenvedélyesen hullámzott fel s alá. Miként is ne? Hiszen e szüz kebel rejtekében a Clemency iránt megfoghatlanul gerjedett vonzalom Tatár Gyula iránt rövid percz alatt leghőbb szerelemmé fejlődött, a szikra lángokba csapott ki, a hajlam-csepp szenvedélytengerré áradott, s az elfoglalt sziv minden zugába tulözönlött.

S ő a szeretett ifjut elüzé, eltaszitá magától! - Egy remény, egy vágy csillámlott fel elborult jövőjében: Gyulával mielébb találkozni, s a történteket - mindent kiegyenliteni.

A néne lépett be ekkor. Szemei, a kezében tartott divatlapon csüggve, nem vevék észre a leányka változását, ki a lapokat, legdrágább kincsét, hirtelen elrejtve, remegő kezeibe egy porczellán-virágpoharat vőn.

- Kedves ujságot hozok; - mondá a belépő - halld, kedves Idám, mit ir a Honderű. -

„Az érdekes amerikai - Sir Oliver Clemency - Arabia és Aegyptus sivatagjain utazást teendő, a mai gőzössel elhagyta fővárosunkat.”

A báróné feltekintett a csörömpölésre, mely felolvasott szavait rögtön követé, s ugyanazon széken, mely előtt egy elejtett virágpohár cserepekben hullott szét, - zárt szemekkel, keblére hajtott fővel, elhajló liliomszálként látta fekünni gyámleányát. -

IX.

Egy évnél nehány hónappal több merült le a fönebbi események után. -

Gyönyörü tiszta őszi nap, minő éghajlatunk s az állandóbb évszak sajátja, mosolygott a hervadó természetre; a hűs léget ragyogó napsugár melengeté, s rezgve játszott a fák sárgapiros hullatag leveleivel. A sötétkék ég alatt vándormadarak utaztak melegebb hazába, - szinte hallani lehetett szárnyaik suhogását, oly néma és háboritlan volt a csend künn a szabadban, hol egy távol malom egyhangu moraján kivül csak nehány ut-széli pipiske adott életjelt. - A főváros felé vezető országuton sebesen haladó hintó közeledett, - a hintóból naptól-barna arcz nézett előre Budapest felcsillámló tornyaira.

Benn a városban az elővett melegebb öltönyök letétettek a szép őszi délután, s mindenfelé nyitott ablakok valának láthatók. Az utczákon sétálók serege özönlött.

A feldunasoron egy palota első emeletének nehány ablakán lebocsátott zöld selyem függönyök zárták ki a nyájas napsugarakat. A lebocsátott függönyü szoba nyugágyán beteg leányka feküdt, oly könnyüden s mozdulatlanul, mintha csak festve lett volna oda. S valóban - hófehér arcza, kék szemeinek merev tekintete s egész átszellemült lénye első pillanatra szinte kételyben hagyá a szemet, nem Rubens valamely remekfestvénye van-e előtte? - Alig vőn lélekzetet, gyakrabban köhécselt, s midőn szóla, halvány ajkának keskeny körvonalai alig mozogtak.

- Miért van a beteg lakából a nap kitiltva? - mondá igen-igen lassan - talán hogy előre szokjék a sir homályához? - Nyissátok meg, kérlek, az ablakot - -

- Kedves Ida, feleded, hogy az orvos megtiltá - -?

- Orvosi tilalom! - lőn a gyenge mosolylyal kisért válasz - használhat vagy árthat-e még az nekem? S ki tudja, látom-e holnap az Isten dicső napját? Ő felleg fölött, én szemfödél alatt lehetek. Nyissátok meg, kérlek, az ablakot - -

Az utóbbi időkben annyira szokott dolog volt Idának engedelmeskedni, hogy e parancs is teljesitve lőn. A budai hegyek közé merülő nap belövellé piros sugárait, s a sorvadó leányka hosszan, szinte könnyebben lélekzett.

Az ablakhoz kivánkozék. Nénje s egy komorna vezeték oda a bágyadtat, ki az alól elsiető Dunára s a budai szép vidékre merengve elkinézett.

- Az álomsejtések és előérzetek csalnak, - mondá tünődő sohajtással - meg kell halnom, a nélkül, hogy még egyszer láthatva őt, bocsánatát kérhetném! -

Nem sirt - hiszen könyei elfogytak, - de a néma fájdalmas tekintet, melylyel a kezében tartott száraz kőrózsát hosszasan szemlélé, beszélőbb volt egy könytengernél. - E rózsa viruló korában Clemency kezében is volt, - e száraz fehér rózsa oly igen hasonlitott a sir felé közelgő beteghez!

S most vessünk rövid pillantást a lefolyt évre. - Ida a fürdőből betegebben tért vissza, - eddig a gyenge idegzetnek a bántatlan ép lélek kölcsönze erőt, - a várromi esemény s napló elolvasása után azonban e jó, e szép lélek, vesztett üdv s lemondó szerelem éles szirtein megtörve, tevékenységét s erejét láthatólag veszté. A beeső arcz rózsái lehullottak, gyér mosolyán keserv rajzolá magát; szava halk, egyhangu lőn, miként az őszi széltől rengetett hulló lomb panaszos suhogása.

Az orvosok aggodalmukat jelenték ki a bárónénak, sorvadástól féltve a szerfelett fogyó leánykát. A báróné nem hitt vagy nem akart hinni az orvosi aggálynak, s párszor emlitést tőn gyámleányának Bódoggali összekeléséről. Egy ily alkalommal a leánykának sokáig elfojtott sérve kitört, - titka elárulva, s a meglepetést szinlő asszony - ki azonban fia által Clemency kilétéről már rég értesitve volt - tökéletesen lefegyverezve lőn. Nem is emlité többé a betegnek kedves fiját, kivált mióta ez egy, a szinésznő végetti párbajban nyert veszélyes seb miatt szobáját sem hagyhatá el.

Ahhoz, mit az olvasó a Clemency által elvesztett napló-lapokból gyanit, bővebb commentárt irni feleslegesnek hisszük, az levén még csupán emlitendő, hogy a báróné mostoha fiának rögtöni eltünéseért akkoriban gyanuba is vétetett, - mi sem bizonyulván ki azonban ellene, évek multán az egész feledésbe ment. - Hogy történetünk kezdetén a tatárfai temetőben szereplő idegen Clemency Oliver, azaz: Tatár Gyula - s hogy ennek Idával a gőzösön és romok közötti találkozása - hova elvesztett lapjait keresni jött - egészen véletlen volt, az olvasó régen kitalálta, valamint azt is, ki hozta le s tüzte a rom kőrózsáját Ida ablakához.

Szinte ezekből lesz megfejthető, miért festé aljas kalandornak a báróné azt, kit szeretettel kellett volna keblére ölelni, s miért óvta és féltette annyira a találkozástól gyámleányát. Ő eszélyes számitásu müvet akart alkotni, s mily eredménye lőn e remekmünek? beszélyünk további folyamából kitünend.

Ily különböző érzelmek s kedélyállapotok között folytak le, egy, Marienbadban töltött nyár után, napok és hetek. - Az ősz beköszönte; Ida minden nappal erőtlenebb lett, mindennap egy levél hullott le hervadó élet-fájáról. A sorvadás vágtatva haladott elő.

A szegény leányka ezt jól tudta, s ha olykor száraz fehér kőrózsáját hajába tüzte, a sir menyasszonyának nevezé magát. Elfogyó lelke csak egy vágyat érze: Clemencyt még egyszer láthatni. E vágygyal ő annyit foglalkozott, hogy annak teljesülése benne végre sejtéssé, előérzetté vált.

Igy volt az akkor is, midőn a szép őszi esten a nyilt ablakhoz s onnan ismét vissza nyugágyára vezetteték. Szemei folyvást az ajtón függöttek, mintha igért látogatót várna.

- Érzem, itt a végső idő, megtenni végrendeletemet, - mondá igen csendesen, s szavait az el-elfogyó lélekzet miatt gyakran megszakasztani volt kénytelen - rövid lesz az, de igérje meg, édes anyám, teljesitését!

A néne megfogá a kinyujtott vékony kezet.

- E hervadt száraz rózsát velem temessék el: jelképem az, - magasban nyilt ki, de romokon, mint reményeim, - alant porhadjon el. -

Megcsókolá az emlékvirágot, s keblére helyezé. -

- Nehány lap van birtokomban, mi nem sajátom. E néhány lapot én boritékba rejtém e czimmel: „Clemency Olivernek.” - Ha eljő - s ő bizonynyal eljövend még e vidékre, - adassék át neki e levél felbontatlanul; - hiszen a világ mi érdekest sem találna benne, kivéve talán e nehány szavat, mit egy lap szélére én irtam, s mit a haldokló megvallhat: „Lenn a sirban is fog szeretni Ida.”

E perczben az ajtó nyilt - s uti köntösben Clemency Oliver lépett be.

A haldokló leányka tulvilági üdv örömhangján sikoltott fel, - de öröme halála is lőn.

- Clemency! - Gyula! - volt minden, mit mondhata, s lélektelen hanyatlott hátra.

Utolsó percze legalább boldog volt.

Szemei a hőn szeretett ifju látásával záródtak be, kezei az előtte térdelőnek kezeiben hidegültek el, az ajkaira tapadó forró csókot az elreppenő lélek még talán érezé...

X.

Kevés mondani valónk marad.

Clemency a fővárost Ida temetése napján ismét elhagyta, s magával egy gondosan őrzött hosszas vasszekrényt vitt. Ennek tartalmát csak két ember tudta: egy balzsamozó orvos, kinek titoktársa roppant dijért lőn kikötve, s báró Tatár özvegye. Ez utóbbinak Oliver egy jó hirü bécsi kereskedőházhoz százezer ezüst forintról szóló utalványt adott át.

Pár év mult azóta.

Egy ismerőm, ki nyugoti Európát s Amerikát bejárva, nem régen tért vissza, épen oly fáradhatlan utazásai elbeszélésében, mint én ezek hallgatásában.

Többi közt beszéli, hogy az uj világrészben magyarral is találkozott. A tartományi elnök, kihez ajánló levele volt, utasitá őt hozzá, bár előre figyelmezteté, hogy igen nehéz feladat Sir Oliver Clemencyhez közeledni, miután, visszavonulva minden emberi társaságtól, magányban él, s csak ritkán vált szót valakivel. Két év előtt utazásból térve meg, valamennyi négerjét szabadsággal ajándékozá meg, terjedelmes gyarmatait becsületes települők között osztá szét, s közczélokra milliókat adott, magának csak annyit tartván meg, mennyit a kényelmet nélkülöző szükség igényel.

Ismerőm felkereste az Ohio-parti különczöt, s egy sötét hives parkban találta őt, nagyszerü mauzoleum előtt, melyet földbe ágazó szentfák s dús lombozatu czypresszek környezének.

Gondolatokba mélyedten, a jövő lépteit észre sem vevé; kimért hidegséggel fogadá az érkezőt, s mindvégig feszes, tartózkodó maradt. Mi sem látszott őt érdekelni; szomoru, de nyugodt arcza, mint egy élő szoboré, az egész párbeszédi félóra alatt legkisebb változást sem tanusitott.

Elbeszélőm a mauzoleum homlokzatán e három betüt látta: Ida.

EGYSZERÜ TÖRTÉNET.

Egy történetet mondok el azon események sorából, melyek mig újak, fővárosi közönséget mulattatnak, hogy aztán örökre feledtessenek, egy történetet, melynek végjelenete, az ikerváros ajkán forgott; s bár sokan beszélték, részleteiben csak kevesen ismerék. Beszélyem egyszerű, mert a szinhely nem termek szőnyege; igénytelen, mert hőse nem divatarszlán vagy korhely genie, hanem egy granátos, kiről átalában mi azt hisszük, hogy nem ismer nagyobb élvet, mintha fekete kenyere mellé hús tápot s ital bort nyer, nem nagyobb fájdalmat, mintha kurta vasra záratik, vagy vesszőt kell futnia. Pedig a szivnek, ha romlatlan, pórkebelben is vannak magasb igényei, miket ha a sors megtör, a rideg élet becsét veszti. De szóljon történetem.

I.

1840 telén országszerte ujonczállitás volt, s a kötéllel hurczolás helyett, szelidebb törvény értelmében sorshuzás határozott. Hány anya remegett ekkor fiáért, hány leány testvére vagy kedveseért!

Vadkerten a sorshuzásnak én is tanuja valék. A megyei küldöttség a helység házában ült össze, hova az egész népség, mindenki saját érdeklettjeért remegve, sereglett. A küldöttség előtti asztalon mély edény állott, mely a húzandó számokat foglalá magában. Vadkertre öt katona volt kivetve, s igy kik az 1. 2. 3. 4. 5. számokat húzták, rövid időn egyenruhába huzattak. Az összeirottak neveik egyenként felolvastatván, ezek az edényhez léptek, s ha remegő kezük nem a veszélyes számok egyikét voná elő, örülve, ujongva robogtak el.

Barna Peti legszebb suhancz volt a faluban, egészséges piros arcza, bogár szeme, holló haja első pillanatra kitünt a többi közűl. Barna Peti legboldogabb fiú volt a faluban, mert öreg anyja, mint szeme fényét óvta őt minden rosztól, s mert alig nehány hete hogy kendőt váltott a szomszéd Piros Mariskával, kinél magához illőbb párt nem is választhatott.

Barna Peti szinte az összeirottak között volt.

- Soh’ se féljen édes szülém, lesz eszem, hogy azt a numerust ne húzzam - mondá Peti anyjának a falu házához menet, vigasztalni ohajtva az aggódót.

- De hát ha mégis édes fiam - zokogott ez hangosan, mit csinálnék én nélküled?

- És én! susogá Mariska, könnyeit tarka kendőjébe törölgetve.

- Éd’s anyámnak még itt maradna János bátyám, aztán meg lelkem Mariskám, ha már épen meg kéne lenni, hiszen nyolcz év nem a világ.

- De hogy nem a világ, de hogy nem a világ - gondolá a leány, meghalnék én addig!

Igy értek a helység házához, hova őt öreg anyja s jegyese szorult szívvel bekisérték.

Bátor léptekkel, mosolygó arczczal közeledett ő az asztalhoz - e gyönyörü athletai termet mindnyájunk figyelmét magára vonta. Határozottsággal nyúlt a tálba, s a huzott számot átadá a küldöttségi elnöknek.

Ez felbontá a jegyet s fenszóval hangzék: - egy!

E perczben egyszerre két sikoltás volt hallható, mit rögtön keserves nősirás és jajveszéklés követett. Az ifju arcza halálsápadt lőn, mellére csüggesztett fővel ment ki az udvarra, hol két nő, egy öreg s egy ifju borult nyakába.

II.

Három évvel később, hideg ködös őszi estén, Budán egy nagyobbszerü ház kapuja előtt, őrként, megtermett izmos granátos sétált alá s fel. A villogó szempár, tojásdad piros arcz, s a feszes egyenruha által kitüntetett szabatos karcsu termet, nem egy mellette elmenő szemét vonta magára, s nem egy kiaszott világfi mérte őt végig irigy tekintettel.

E katona őr Barna Peti volt, de nem a vidor kedélyü suhancz többé; - féreg rágódott belsején, melly napjait éjeit háborgatá.

Elmondom röviden a három év alatt történteket.

Mariskának szive majd megszakadt midőn Petijétől válnia kellett s fájdalmát csak az a remény enyhité, hogy egykor még is neje leend a visszatértnek. Ez volt Peti vigasza is, ez volt kizáró eszméje vágya álma, ez könnyité neki a terhes szolgálatot. Egy budai laktanyába rendeltetett, s képzelhető mily édes volt meglepetése, midőn egy napon, két évi távollét után, Mariska fölkereste őt. Az öröm első kitörései között alig birta elmondani a gyönyörü lány, hogy a földes uraság, ki a telet városban tölti, magával hozta őt, hogy itt a kisasszonynak szobaleánya leend, s ezentúl gyakrabban látandja jegyesét.

Peti a véletlennek eleinte gyermekként örült, de öröme később mindinkább csökkent, midőn a leányt fokonként minden tekintetben változni látta. Először is a szalagos hosszu hajfonadék kontytekerccsé alakult, a csizmát czipő, s a parasztos mellény ruhát hosszu szabású öltöny váltá fel, sőt kezein olykor pár kimustrált keztyü is volt látható. Arczain az egészséges pirt gyöngédebb szinezet árnyékolá, s egész alakja bizonyitá, hogy tükrével nem ritkán foglalkozik. Szép volt Mariska igy is, de Petinek csak jobban tetszett a hajdani piros csizmáju piros arczu pór leány, mint a fésüs haju hosszu rokolyás kisasszony, mint őt gyakran szemrehányólag nevezé. A lány először mentegetődzve, elnyájaskodva, később félvállról majd boszusan fogadta e szemrehányásokat, s durva katonának nevezte a szegény fiut, kire az ily megtámadás annál érzékenyebben hatott, minthogy e külső s belső változásnak valódi okát sejteni is kezdé.

A földes urnak - kinél Mariska szolgált - fia azon arszlánoknak volt egyike, kiknek jelszavuk: minden áron élvezni a jelent. A gömbölyü szép szobalány Móricz urfinak igen szemébe tünt, s őt megkeriteni első pillanatra eltökéllé. Mi volt neki erény, becsület, ártatlanság, a lány jövője? ilyesekre Móricz urfi csak kaczagott. Ajándékok, hizelgések, szépmondások lassanként elferditék a szegény leány lelkét, s hiuvá tevék önmaga s mindinkább hidegebbé jegyese iránt. Hiszen őt ékes gazdag urak nevezték szépnek kedvesnek - hiszen ő talán többre is érdemes mint egy pór nejévé lenni. Ily eszmék időről időre elfagyaszták a kebel tisztább érzeményeit - s Barna Peti sajgó fájdalommal érzé, hogy mellőztetik, hogy lenézetik.

Eljött azonban az idő, midőn az elcsábitott elszédült leány föleszmélt mámorából. De ez ébredés keserves volt. Az urfi szülői észrevették a viszonyt fiuk s a szobaleány közt, - az elsőt lágyan megfeddék rangja feledéseért, az utóbbit a háztól elutasiták szemtelenségeért. Mariska ekkor nem tudott hova lenni; szülőihez falujába közbotrányul vissza nem térhetett, Móricz urfi mit sem akart tudni róla, jegyesét már hetek óta nem látta. Elhagyott állapotában az öntudat kigyói fölmelegedtek keblében, s kétségbeesve nézett a jövő elébe. Elhatározá végre a feledett jegyest fölkeresni, s ez könyezve ölelé keblére a megtért szerencsétlent, s minthogy jelenleg szolgálata őt tova szólitá, estére rendelt neki találkozót a budai város majorban.

És ez volt azon est, melyen Barna Peti őrként járt fel s alá a néptelen utczán. Az őrhelyre számitásán kivül s véletlenül rendeltetett, pedig ő a találkozót minden áron meg akarta tartani. Bevárta az esthomályt s ekkor feledve minden fegyelmet, lesietett a kitüzött helyre.

A kisirt szemü halvány leányt már ott találta. Mariska mindent kivallott, s e vallomáson a durva katona szive megtörött. Az elébb oly szép szinekkel ragyogó életboldogság összeomlott, s romjain egy végindulat keletkezett, mely szánalom és keserű megtorlásnak volt vegyülete.

A zokogó leány csak bocsánatért és halálért esdekelt, s a fiu adott neki bocsánatot egy hosszu forró csókban, s adott halált, fegyvere szuronyát mélyen keblébe meritve...

Egy ideig merően nézve a vonagló tetemet, még egyszer átölelte azt, megcsókolta a kékülő ajkakat - aztán félőrülten, föveg nélkül, ijesztő vad kifejezéssel rohant fel a budai várba, a fő őrhelyre.

- Gyilkos vagyok, lihegé ideérve, nézzétek mily véres ruhám, fegyveremről hibázik a szurony, kedvesem szivében van az, künn a város majorban meglelitek, - öljetek meg engem is minél elébb! -

Szavait nem kelle ismételnie, mert azonnal elfogva s külön szobába zárva lőn, melléje őrül két bajtárs adatott.

Az első lelki lázroham multával helyzetére s jövőjére eszmélt, s átlátta, a katonai fegy szerint mi vár reá: bizonyos és gyalázatos halál. Rögtön határozott, s mielőtt akadályozhaták, az egyik őr kezéből kiragadta a fegyvert - -

Következő perczben megszünt szenvedni.

III.

Mariskát és Barna Petit egy nap temették - az utóbbit mint öngyilkost a sirkert árkába. Festetlen deszkából össze forbátolt koporsójának egyetlen kisérője - én valék. Ismertem a szerencsétlent s nem itéltem meg őt, hanem egy könyet törültem le szemeimből.

Midőn elfogódott szivvel a városba visszatértem, hintó robogott el mellettem, melyből víg nevetés hangzott ki. Föltekinték - - Móricz urfi kocsizott ki két társával a zöldbe mulatni...

AZ ŐRÜLT NŐ SZIKLÁJA.

I.

Allion.

Az erdélyi havasok egy lánczolata a Dunáig lenyulva, Orsovánál végződik óriási fokba, s természetes határvonalt képez Bánát és Oláhország között.

A vidék itt minden lépéssel vadregényesebbé válik, s a hegyláncz, mely a távol perspectivjéből nézve nagyszerüségében varázs szinezetü, véghetlen komor alakot ölt, ha a hegyek beljébe tévedt vándor magát a kopár sziklafalak között, a temetői csendben, a siri magányban, oly egyedül, oly elhagyottan érezi.

E magány érzete a kedélyre mondhatlan nyomasztólag hat. Minden perczben százszoros fokazatban nő a szomju epedés emberi társaság, szócsere vagy legalább hang után, de hasztalan, mert a csempészeken kivül, kik csak éjjente járnak erre s kikkel a találkozás életveszéllyel van kapcsolatban, éveken át alig fordul itt meg egy-egy természetbuvár, festész vagy költő, ki szakmányához képest, gyüjteményébe ritkaságot, vásznára tájképet, vagy fájdalmának dalt keres.

S ha egy ilyen hosszu órákon át nem hallott egyéb neszt, mint saját lépteit az aszott kórók közt, nem látott semmit mi életjelre mutatna, szorongó keble kétkedni kezd, ha e néma rengetegben nem lett-e szinte néma, s ezt megkisérteni önmagához szól, vagy hangos kiáltásba tör ki, hogy legalább saját szavát hallja.

És e kiáltás nem eredménytelen, mert fölveri a bérczek viszhangját, mely tiz oldalról válaszol, és fölveri a királysast, mely rejtek odujából felröppenve, percz alatt kiterjesztett szárnyakkal függ a magas légben.

De a viszhang elhallgat, a sas elvesz a magasban - - s ismét magad vagy, ismét nincs közel hozzád élet...

És mégysz tovább és tovább, s mig lelked a teremtés nagyszerü müveit magába szálló áhitattal bámulja, titkos vágyad a czivilizatio áldásai után sovárg.

Egy görbület, s uj panorámai kép bontakozik szemeid előtt. Lábaidnál száz ölnyi széditő mélység tátong; gránit medrében haragosan zug a sötétzöld patak, mely a havas sziklái közől leszakadva árnyas völgyön kigyózik át, s a mélységhez érve zuhataggá törik. A csermely nedve tápot ád a völgy tenyészetének, martjain vadon terem a melissa, tövéren bokrosul a fű, túl rajta kissé világosabb szinezetben terül el a nap hevében száradó legelő, melyet öt hat kecske szorgalmasan borotvál. A szakállas állatok őrzője, egy tizennégy évü oláh fiu ijedten kapja le ajkairól furulyáját, midőn alakodat fölmerülni látja, s bámész tekintettel néz eléd...

Szived az élő lények láttára feldobog, közeledel az elsütött szép arczu oláh fiuhoz, szivesen szólitod őt meg, de ő csak bámul, nem felel, nem ért, meg van lepetve, ily öltözékü emberrel ő még soha sem találkozott.

Jelekkel akarnál érthető lenni, de hasztalan, e szegény fiu oláhul is alig tud, csak kecskéivel szokott beszélni, ő a hegyek közt nőtt fel, egész életében talán husz embert sem látott...

Pénzdarabbal kinálod, s ő még jobban rád bámul, nem tudja mi az? a pénz becsét nem ismeri; kecskéi füvel és sóval élnek, ő hónapokon át nem eszik málénál egyebet...

S szomorodott szivvel, hogy emberi lény a baromisághoz ily közeli állapotban maradhat, mégysz ismét tovább, midőn lépteidet egy hang leköti, s ösztönszerüleg megállani, visszafordulni kényszerit.

Az oláh fiu ajkaihoz illesztett furulyával ül a szikla oldalban, az egyszerü müszerből eléfolyó dallam oly andalitó, oly kesergő, oly be nem tanult s eredeti: hogy feltartott lélekzettel hallgatod szomoru ömledéseit, s elfogódtan kérded önmagadtól: ki tanithatá erre a vadon gyermekét, vagy mily érzelmek tolmácsa lehet e csapongó dal? s e dal lelkedbe vésődik, s évek multán megemlékezel távolban elhaló panaszáról.

A völgy aljáról illatos levelü ős diófa erdők között haladsz ismét fölfelé, melyekben itt ott cser nagyságu török mogyoró terjeszti szét lombos ágait, vagy karcsu fenyves nyulik az ég felé, a mint ösvényed déli vagy éjszaki oldalon vezet. Mennél fölebb érsz, annál ritkábban látsz mogyoró és orgona fát, s annál sürübben fenyvest, mely tenyészésének földet nem is igényelve, mohos sziklából nő ki. Végre a fenyves is elfogy, ismét minden kopár körülötted, élettelen bérczfalak, hangtalan nesztelen magány... szemed véletlenül fölleli a légben kis fekete pontként függő királysast...

Fönn vagy a tetőn, ittas szemekkel hosszan tekintesz körül, feleded hogy a fárasztó mászásban eltikkadál, feleded hogy a völgy esti szürkülete visszatérni int, nem birsz elszakadni a látványtól, mely ezeregyéji változatos pompában rajzolja magát köröskörül.

A naptányér Bánát kalásztengerébe sülyed s aranyköddel festi meg az Erdélybe nyuló Retyezát és Gugu, Muraru és Sarcho örökhavú oromgerinczeit, keletre Oláhország belsejébe s hegy tömkelegébe nyilik a látkör, délnek a szük partok s fekete sziklafalak közé szorult Duna rohan őrült hahotával s vad örvényekben kanyarog le Izlaszt és Kázánt elhagyva a vaskapu felé; hullámait merész gőzös hasitja, utját maga után hosszu gomolygó füstszalaggal jelölve. Tul a Dunán Szerbia térei, hegyei s várromjai sötétlenek, közöttük a földön pásztortüzek, az égen csillagok gyulnak ki...

A teremtés első éjén nem lehetett ünnepibb a csend; a sas odújába tért, szellő nem mozzan - - de halk! mi volt e távolból tompán s vontatva előhangzó kiáltás? s most ismét és ismét, tovább és tovább? határőrök kiáltják s adják tovább az egyhangu őrszót, bár tudják hogy éjük nyugodt lesz, mert délkeletről a telihold sárga bus arcza emelkedik, s rezgő sugaraival behinti a szendergő földet; ilyenkor a csempész is lakába vonul, s nem adja fejét merényletre, hanem bevárja a csillagtalan, felhős ködös éjjeket, melyeknek leple alatt bizton halad a csak általa ismert hegyi ösvényeken, az alig lépésnyi széles gyalogutakon, meredek mélységek fölött - s jaj annak, ki ekkor utjába jő!

II.

A csempész tanyája.

Mehádia és Orsova között buja növényzetű völgykebel simul délkeletnek e hegyek közé melyeknek nyugoti része még Bánáthoz, keleti oldala azonban már Oláhországhoz tartozik. A határszél a hegygerinczeken vonul Erdély felé, s ezeknek lapján itt ott idomtalan hosszu épületek láthatók: oláh üzérek sóraktárai, honnan, a roppant mennyiségben tartott töröksónak átcsempészése megkönyittetik.

A kincstári fensőbbség minden lehetőt elkövetett ugyan e nagyban üzött csempészet meggátlására, de nagyobb részt sikertelenül; a csempészek merészsége, elszántsága, cselei, a tömérdek irányban elágazó veszélyes hegyi ösvények, és sötét éjjek hiuvá tőnek minden intézkedést. Ha találkozásra s tetten kapatásra került a dolog, egy csempész életeért tiz határőr vagy vadász lakolt; s ha néha egy-egy elfogatott is, ez legfölebb egyszerű napszámos pór volt, ki magas bérért vállalkozott a merényre, a tiltott üzlet vezetőjét azonban nem ismeré.

Ily vezető főnök csak kettő volt a vidéken, ki az oláh szállitókkal ezerekben köté a szerződést, s négyszeres áron adva el az átcsempészett sót, dohányt, czukrot, s egyéb tiltott árukat, módjában volt drága bérrel fizetni a válalkozókat, kik aztán százanként, háton és öszvéreken hozták le s adták tovább a jószágot.

Sikerült végre 1847-ben egy ily főcsempész nyomába jutni, kinek azonban, midőn a rendőrség házára ütött, csak hült helyét találta. A mehádiai fürdőhez közel, nyomoru oláh faluban lakott, hol tehetlen öreg embernek tartaték, ki leány unokájával magányba vonultan éli napjait. Őt Arnoldu név alatt ismerék, leányát Marinak hivták.

A mondott év october hava derekán kandalló tűznél látunk ülni három, egymástól egészen különböző egyéniséget. A száraz fenyő forgácsokból rakott pattogó tüzrakás vörnyeges világa egy aszott ránczos arczra esik, melynek apró szürke szemei a máglyára merednek. E szakál és bajusztalan arcz tulajdonosa jóval tul lehet a hatvanon, mint ezt görbült termetéről, s a rég borotvált sovány pofán átezüstellő szőrtarlóról következtethetni. Vékony vércse orra ajaktalan szájra hajlik, mely beszédre nyiláskor néhány rozsdaett zöldes fogat láttat. Ez arczot egy pénzimádó ravasz zsugori mintájául, ki aranyért mindent merni, mindent feláldozni kész, használhatná a festész. Fejét fekete báránybőr kucsma fedi, derekán szürke szőrgubából készült ujjas öltönyt szorit össze egy széles bőrtüsző, melyhez hosszu késen kivül egy pár kétcsövü pisztoly van dugva. Többi öltözékét hosszu bivalbőr csizmák egészitik ki. Ily alakban mutatjuk be olvasóinknak Arnoldut, a csempész főnököt. Csontos barna kezeit a tüzrakás lángjain melengeti, s kezdett beszélgetést folytat a tőle jobbra űlőkkel, annélkül azonban hogy komor redőkbe szedett homlokát feléjök forditaná.

- Mondom leány, szólt rekedtes hangon, hogy, habár csak rövid perczre is, visszatérni akarni, merő eszeveszettség. Házunkat ezóta lefoglalták, mindenestől mi benne van; örülj, hogy öregapád nem volt közöttük.

- Anyám, leányod, arczképe tehát nekem örökre elveszett? kérdé a leány, s mandola vágásu nagy fekete szemeit a szólóra emelé.

- Kár érte, kár, folytatá ez, szép aranyos rámába volt foglalva az igaz; a festéssel együtt husz aranyat fizettem érte ugyan annyi év előtt Bukarestben. Akkor épen oly idős volt anyád mint most te, tizennyolcz éves; épen oly sötét vad szemei voltak mint neked; épen oly büszke orra és ajka mint neked; épen oly sarkig omló holló haja mint neked, épen oly lélekbe szóló mély hangja mint neked. Ha tűkörbe nézesz, akárcsak őt látnád. Sokat örököltél tőle külsőleg, s ezzel elégedjél is meg. Javaslom, ne kövesd példáját, és sorsát.

- Ettől, saját szép lelkén kivül, megóvandom őt én is! szólt közbe a harmadik, ki eddig szótlan ült, s kezét a gyönyörü lány vállára tevé. Alig huszonnégy évü deli ifju volt ez. Öltözéke az öregétől csak annyiban különbözött, hogy báránybőr kucsma helyett zöld vadászkalapot viselt, melyhez császármadár tarka pettyes tolla volt tűzve.

- Ismét a régi nóta, György - morgott az öreg, ismét a régi nóta. Pedig tudod határozatom: Mária soha sem lesz csempész neje.

- Arnold! pattant fel az elébbi, s ülőhelyéből fölemelkedve magas ifjui termetet láttatott, - Arnold, ne feledd, hogy unokád szerelméért, s annak reményében csatlakoztam vétkes üzletedhez, hogy kezét nem fogod tőlem megtagadhatni. Szószegő akarsz lenni?

- Én csak reményt adtam, igéretet soha. Fiamat határőr golyója végezte ki, apád egy sötét éjjel a mélységbe zuhant, nekem számtalan év óta alig volt nyugodt perczem. Ily férj oldalánál boldog lehet egy nő? vagy én azért tettem életemet százszor koczkára, hogy leányom leányát szerencsétlennek, kora özvegynek lássam?

- Hagyjuk abba a veszélyes mesterséget, annyi év alatt eleget gyüjthetél, mi nyugalmas boldog életet biztositson...

- Vagyonomra,véres verejtékemre szomjazol? vigyorgott a vén ember, s azt akarnád a gazdag leány kezével? - De elég erről. Mária holnap Pestre utazand nénjéhez. Évekig nem fogod látni őt. Három év mulva visszahozom, akkor majd határozzunk. Nekünk is egy időre távoznunk kell, a szagláló kutyák nyomunkban vannak; csak még ez éj legyen kedvező, aztán tisztában vagyunk.

- Ne menj, oh ne menj ez éjjel, nagyatyám! szólalt fel csengő alt hangján Mária; magad mondád, hogy a vigyázat s igy a veszély is nagyobb mint valaha, miért ebbe rohanni? Aztán halld mint üvölt a szél, s veri a hullámot a szikla parthoz!

- Nem értesz ahhoz, gyermek! lőn a korholó válasz, 1200 ezüst forintom, mit már kifizettem, van veszendőben, ha meg nem jelenek, négy ezeret nyerek, ha a merény sikerül. Aztán, mi a vihart illeti, hadd orditson, annál sötétebb az éj. Jer György jer, éjfél közel van, végeznünk kell - -

- És Mária?

- Itt tökéletes biztosságban marad, s bevárja visszajöttünket. Mielőtt virrad, itt vagyunk. Ugy-e nem félsz gyermekem?

- Volt elég alkalmam megszokni a magányt. -

- Hiszen te jó és okos leány vagy, Mária. A nyilás kövét visszagörditjük helyére, s egy éji pille sem szállhat be hozzád, e rejtek barlangba. - -

- És ha mindketten odaveszünk, mi nem lehetlen? suttogá az öreghez hajolva az, kit ez Györgynek nevezett.

- Igaz, akkor ő zárva maradna, de - de ez nem fog történni. Azonban siessünk György siessünk, embereink ezóta várnak; - sürgeté az ifjut Arnoldu, ki hajlott kora daczára, élénk mozdulataival az aszottnak látszó test tömérdek életerejére gyanittatott.

Az ifju csempész a leánynak sebten s észrevétlenül e szavakat sugá: Mari, légy nyugodt, anyád arczképét bár mi áldozattal is előteremtem! Isten veled, Mária Isten veled, tevé hozzá fenhangon, s kezét megszoritva, követte az őt karjánál vonó öreget.

Mária egyedül maradt. Előtte a tüzrakás lohadó üszkei, körüle mohos bérczfalak éj homálya, fejében ezer rajzó gondolat. Tudta, hogy a barlang a kivülről felgörditett kővel reá van zárva, s hogy ha a távozottak vissza nem térhetnének, itt el kell vesznie: de ez nem aggasztá őt, nagyobb veszélyeknek volt ő már kitéve rövid életében.

A magány gondolkodni tanit, a gondolkodás érleli a lelket, s igy történt, hogy Mária, ki anyját soha nem ismeré, s kalandos nagyatyja által igen gyakran, napokig hagyaték magára, igen korán kifejlett, s már 13 éves korában, midőn egy pesti növeldébe került, csaknem a felnőtt hajadonok közé volt sorozható. A növeldei két év kiköszörülé fogékony tehetségeit, s nagyatyja egy minden jóra szépre kiképzett nőt hozott vissza a fővárosból a nyomoru oláhfalu elhagyott házikójába.

Egy hiányzott Mária lelkületében: a kedély, a nőiség. Mosoly igen ritkán volt látható gyönyörü vágásu ajkain; s ha szólt, sötét szemei komoly tüzben villantak föl. Oláh typuszú barnás arczát szabályos szépnek lehetett volna mondani, ha a fekete, sűrű, s orra fölött gyenge árnyéklatban összenövő szemöldök ennek némi férfias kifejezést nem adnak.

Ő szerette, a gyermekkori barátság és megszokás ragaszkodásával szerette Györgyöt, a szomszéd népes mezőváros jegyzőjének fiát, de a reménytelenség lemondásával, mert jól tudta, hagy a zsugori dus öreg más kilátásokat csatol gyüjtött kincséhez. S ezt tudta György is, s hogy megnyerje a nagy apa hajlamát, segédül, czinkosul csatlakozott hozzá, mily eredménynyel azonban, fönebbi beszélgetésükből láttuk. De György nem veszté reményét, s az időtől várt mindent. Az öreg már soká nem élhet, legroszabb esetben a leány, ki más férjet el nem fogadand, ennek halála után, de még is nője lesz.

A dolgok ily állásában véletlen változást okozott ama körülmény, hogy a vén csempész jókor megérezve a reá esett gyanu szagát, házát, sőt a vidéket is odahagyni volt kénytelen. A törökföldre tervezett átmenni, de unokáját magával vinni nem akarván, őt egy pesti nőrokonhoz, kiben bizhatni vélt, szándékozott egy időre küldeni.

Mária tehát, e nőrokonhoz utazása előéjjén a barlangi tanyában egyedül maradva, ama határozatlan röpkedő eszmékkel foglalkozott, melyekben mindenki, de kivált női lélek örömest elmereng, midőn élte folyamában változásnak néz eléje. Tagadhatlan, hogy a fővárosi élet, mit a növeldéből félig ismere, néha néha csábszinekkel lengett előtte, de más részt a Györgytőli megválás sokkal fájdalmasb dobogásba hozta szivét, hogy sem a teremtett képzetvilágnak soká örülhetett volna.

Igy ült ő sok, sok ideig nagyatyja rejtektanyájában, melyet barlangnak nevezénk, s mely gyanithatólag nem volt egyéb, mint a hajdani római uralom idejében a hegyoldal köves rétegébe óriási munkával furt földalatti titkos ut, vagy raktár.

Létezését csak Arnold és György tudták, bejárásul sziklalap nyilt fel a jártas kéz emelésére, elején szük volt és alacsony, beljebb tágabb és magasabb lőn a bérczfal, aztán ismét keskenyedett, s itt mintha ismét a természet dolgozott volna, számtalan irányba ágazott el; de kijutni ez omlatag szük folyosókon nem lehete, legalább Arnold, hosszu és szorgos kutatások után sem talált a fő bejáráson kivül egyéb nyilásra. Ez vad csalitokkal volt oly sűrűn benőve, hogy csak ügygyel bajjal lehete rajtuk keresztül hozzá jutni. Szemközt vele félkörben más szikla kanyarult, melyet az alatta elzugó Duna hullámai csapkodtak.

Kényelemre a barlang belsejében nem volt számitva; ellenkezőleg minden oda mutatott, hogy csak szükség idejében vagy menedékül használtatik. - Fenyüből jól rosszul össze forbátolt idomtalan asztal, s kopott szőrpárna volt minden butorzata. Kandallóul roppant kődarab szolgált, melyen a száraz fenyüforgács pattogó szikrákkal s oly kevés füsttel égett, hogy ez a magas boltozatban könnyen elenyészett. Körüle néhány lapos kő hevert, pótolva a szék hiányát.

Ezek egyikéről riadt fel gondolatiból Mária, a távolból tompán előható puskalövést vélve hallani. Feszült figyelemmel hallgatódzott nehány perczig, a lövést egy más, egy harmadik, negyedik, aztán egybe vegyült ropogás követte. Föltartá lélekzetét, s várt ismét hosszu perczekig - minden ismét csöndes lőn.

- Találkoztak a vadászokkal! szólt ekkor, aggodalmát félhangu szavakkal fejezve ki, - ha elestek! ha elfogattak! mi vár reájok? gyalázat, börtön, tán több, s mi vár reám? - - éhenhalás. - -

Visszaült a kőre, néhány fenyő hasábot vetett a lohadó tűzre, s szép fejét térdén nyugvó karába hajtá. Ez arcz, összeszoritott ajkaival, egybevont szemöldeivel, e perczben elszánt kifejezést vőn fel.

Végetlen hosszunak tetsző félóra mult el ismét, uj s az előbbitől egészen különböző zaj keletkezett, mely a barlang megől, vagy a szétágazó sikátorok valamelyikéből hallatszott közeledni. Először nagy vizcseppek lassu esésének, majd kőhullásnak tulajdonitá azt Mária, de később, midőn az időnként meg meg szünő szaggató nesz mindig közelebb hangzott, lehetlen volt meg nem ismerni hogy azt - léptek okozzák.

Hirtelen, egy szögletbe támasztott félig leégett fáklyát gyujtott meg, s vele azon irányba sietett, honnan a lépteket hallá. Mielőtt azonban a kitüzött helyre érhetett volna, egy ágazatból sugár alak lépett elő, s megdöbbenve állt meg a fáklyát tartó hölgy látására, ki szinte rémülten visszalépett. Igy álltak néhány másod perczig, egymástól hat lépésnyi távolságban, némán, szótlanul.

Melyik volt a kettő közül jobban meglepetve?

A leány-e, midőn a barlang háttéréből, honnan nagyatyja szerint a külvilágba nincs nyilás, egy ifjat lát előtántorogni inkább mint jőni, fedetlen fővel, szétdult remegő vonásokkal, szaggatott ruházatban, s jobb kezét bal karjára szoritva, mig ujjai közől vér csörgedezik a leszoritott uj sebből?

Vagy az ifju, ki pokoli sötétből botorkálva elő, egyszerre hölgyet lát maga előtt, kinek nyakig fekete ruhában rejlő termetét, s szoborszép arczát, a fáklyának reá visszaeső fénye e különös helyzetben tulvilágivá emeli?

Az álomszerü igézet fagyasztó rövid szünete után, mindketten csaknem egyszerre kérdék:

- Merre jött, mint juthatott ön ide?

- Hol vagyok? álom-e ez mind?

Mária volt első, ki nyugodtságát hamarább visszanyerte, s kérdéseit ismétlé.

- Ki ön? szándék vagy véletlen hozta önt e helyre?

- Az utóbbi, szép hölgy vagy földalatti szellem! mert nem tudom melyiknek nevezzem önt, - a legszándéktalanabb véletlen. Kalandvágyból a csempész-vadászokhoz csatlakoztam, s egy óra előtt találkozván a keresett kalanddal, a csempészek tulnyomósága s helyismerete által üldözőkből üldözöttekké váltunk, balkaromat golyó érte, s a mint - -

- Ön vérzik... szakitá félbe a szólót Mária, és sebe kötetlen...

- Csekélység, mondá ez, a golyó ugy látszik nem ért csontot.

- De a vérzést el kell állitnia, különben veszélyessé válhatik, legalább e kendővel jó lesz lekötni. - S a határozott lelkü lány az idegennek, ki háladó tekintettel nyujtá oda karját, sebét kendőjével gyorsan és ügyesen leszoritá. Gyengédebb nő talán sáppadozott volna a vér és seb láttára; ő - rögtön segitett.

- S most folytassa ön.

- Utat tévesztve, sziklákon bokrokon keresztül rohantam dühödt üldözőim elől, midőn egyszerre a föld elfogyott lábaim alól, s én egy mély verembe, melynek tetejét sok évi haraszt födé, zuhantam hanyat homlok. Az esés közben maradt el fegyverem, kalapom. Feljöhetésre gondolni sem lehete; igen mélyen, s rézsut csusztam a nyaktörő meredeken. A sötétben tapogatózva ösztönszerüleg mentem a talált nyilásokon, mig végre hosszu gyönge világ halvány viszfényét véltem látni messze előttem; ez irányban haladtam, s oda érve tapasztalám, hogy e viszfény alig arasznyi hézagon tör át, s hogy itt további utam el van zárva. De a világosság kétségbeesett helyzetemben életremény sugára volt, s én minden erőmet megfeszitém, hogy a hézag alatti követ helyéből kimozdithassam, - sikerült, s a hézag akkora lett, hogy ügygyel bajjal átbujhattam rajta; tovább haladva a világosság fokonként élénkebb lőn, ez volt vezércsillagom, s im - itt vagyok.

- S tudja-e vagy legalább képzeli-e ön, hol van?

- Ha nem hallanám önt magyarul szólni, hajlandó volnék hinni, hogy a földteke gyomrán át más világrészbe csusztam.

- Ön ugyanazon csempész rejteklakában van, ki elől menekülni akart. Szerencsétlen! ön elveszett!

- Hogyan? hát nincs innen szabadulás?

- Nincs! az egyetlen bejárás kivülről reánk van zárva; s midőn kinyiland, üldözői fognak rajta bejőni, kiknek egyikétől nem várhat irgalmat. Arra pedig a merre jött, nem fog vissza találni, ide jövet a tűzrakás világa szolgált iránypontul, visszafelé minden sötét. Eltévedne, éhenhalna az ágozatok tömkelegében... s mégis e kettő közől kell választania...

- S teljességgel nem volna egy harmadik mód? rebegé a halálsápadt jövevény, s bágyadtan a sziklaoldalhoz támaszkodott.

- Harmadik mód? ismétlé gondolkodva kis szünet után a hozzá intézett kérdést Mária, talán leend, bizonyosat legjobb akarat mellett sem igérhetek. Mindenesetre esküdjék meg ön, hogy azokról, miket itt látott, s látni fog, soha senkinek egy szó emlitést nem teend.

Az ismeretlen ünnepélyesen esküvék.

- S most hamar, vissza a nyilásba, a bejárás felől zajt hallok, ők jönnek. Ha élete kedves, egy hang, egy moczczanás ne árulja el ott létét.

Az ifjunak alig maradt annyi ideje, hogy a barlang egy ágába vonulhasson, midőn Arnold és György Mária előtt állottak. Ennek arcza oly nyugodt volt, mintha a férfiak távolléte alatt helyéből sem mozdult volna.

A két férfi, kivált Arnold, kedvetlen boszus képet vágott.

- Jól sejtéd leány, szólt ez, hogy szerencsétlen lesz az éj. Az egész áru feneketlen mélységekben hever, s mellette legjobb emberünk. Átkozott kopók! - Azonban nincs veszteni való percz, künn jóformán szürkül a keleti ég, készüljetek, készülj Mari, rögtön indulunk. Az öszvérek az utnál várnak a málhával. Menjetek előre, néhány percz mulva követlek.

György és Mária szó nélkül mentek ki a barlangból.

- Az öreg, szólt György kiérve, aranyát számolja, kincsében gyönyörködik. Azért küldött előre, hogy ne lássuk, hova rejti nehéz vas szekrényét.

- György! mondá halk hangon a leány, - György kérésem van hozzád.

- Mari, kedves Mari! parancsolj életemmel, üdvömmel! felelé ez, s hő mozdulattal ragadá meg a bájos hölgy oda engedett kezét.

- György! folytatá ez, nagyatyámon kivül a barlangban más élő lény is lehell.

- Más élő lény? ki az? férfi? kérdé mohón az ifju csempész gyanuban felvillanó szemekkel.

- Idegen; nevét sem tudom. Különben egyike azoknak, kik ez éjen titeket megtámadtak, de rögtön szétüzettek. Futás közben a barlang egy ágába hullott, s a kandalló világától vezérelve csodásan jött elő. Ez ember, ha nagyatyám reá zárja a bejárás lapját, nyomorun fogna ott veszni.

- Ő nyomorun fog ott veszni! viszhangozá sötéten György.

- Ő nem fog, neki nem szabad ott veszni, felelé szokott határozottságával Mária, - ez ember istenére, üdvére, becsületére esküvék, hogy el nem árul. György! ez embert meg kell mentened.

- Nagyatyád nem fogna irgalmazni életének - -

- Épen azért, tudta nélkül kell cselekedned. György! szerelmünkre kérlek, tedd meg ezt. Lehet-e szerelmünk reményeinek szentebb, biztositóbb áldása, mint egy emberélet megmentése?

- Mária - szólt kis vártatva a szerelmes ifju - az idegen kevesebb mint egy óra mulva szabad leend!

- Köszönöm György! suttogá Mária. Nagyatyja ekkor gyors léptekkel közeledett feléjök.

III.

Egy estély és egy reggel a fővárosban.

Az 1848-dik évi farsang országszerte, de főkép Budapesten rendkivül víg és élénk volt. A főváros ifjai és hölgyei fáraszthatlanok valának; mintha sejtették, mintha érezték volna, hogy ezután szomoru napok jőnek, és sok sok ideig nem lesz ok és alkalom vigadni.

Egy bál a másikat nyomba követte: nyilvánosak, zártkörüek, társaságiak, tánczestélyek, s egyik fölülmulta a másikat kitartásban, lelkesedésben; változatkedvelő egy éjen öt hat különböző szinezetüben vehetett részt.

Egy februári csillagos hideg éjen a leopoldvárosi utczákon szakadatlanul robogtak föl s alá a bérkocsik és uri batárok, melyekből, midőn egy uj izlésben épült palotaszerü ház kaputornácza alatt megállottak, ékes báli nép szállott ki és sietett föl a posztóval bevont lépcsőzeten. Az érkező hintókat bámész csoport ácsorogta körül, nőve és apadva az egymást felváltó jövők és menők által.

Éjfél tájban megszünt a hintórobogás, a bámész tömeg haza oszlott, s csupán egy sötét alak, az átelleni ház falához dőlve, nézte a világitott ablaksort, melynek fehér muslin függönyein, ellebbenő árnyak rajzolák magukat, s honnan coquette franczia négyes, szilaj csárdás, vagy lelkes mazur zenehangjai harsogtak le az utczai csendbe.

Ez alakban, mind a mellett, hogy álla a vállra keritett bő köpeny redőibe, homloka pedig széles karamu zöld kalapba sülyed, melyhez császármadár tarka pettyes tolla van tüzve, lehetlen meg nem ismernünk Györgyöt, midőn ez a fényben uszó termek ablaksorán hosszan eltekint. Ily sajátságos vad tüzű szemekkel elég egyszer találkoznunk, hogy a bennök égő lángtekintetet többé el ne feledjük.

Pár óra előtt érkezett meg Mehádia tájáról, hol kevés nappal ezelőtt ama királyi tiszt, ki az Arnoldu házában lefoglalt vagyont zár alatt magánál tartá, megraboltatott. A merénylő azonban nem vitt magával egyebet, mint egy aranyzott rámába foglalt női arczképet, s egy papagájt, mely tisztán és érthetőn ugyan, de a folytonos ismétlés által a tiszt véghetlen unalmára e szavakat csacsogta szüntelen: Mari, kedves Mari szeretlek.

E papagáj jelenleg György balvállán ült, s az aranyos rámáju miniature György oldalzsebében rejlett. E kettő volt Mária legkedvesebb jószága, e kettőt hozá el neki életveszélylyel a szerető ifju. Megérkezése után rögtön és pihenés nélkül Mária nagynénje laka után tudakozódott, s egy vendéglői szolga által vezetteté magát oda. Négy hosszu hó óta e viszontlátási percz volt egyetlen vágya, reménye, epedése; s most, midőn ettől csak nehány lépés választá el, határozatlanúl, s erőszakosan dobogó szivvel állt meg a boldogságát rejtőház előtt, óráig nézett föl ablakaira, s találgatá, az elsuhanó árnyak közől melyik lehet kedveseé?

Végre fölegyenesedett dőlő helyzetéből, megindult, s eleinte lassu de aztán sebes és határozott léptekkel ment be a bálos ház kapuján s föl a posztós lépcsőzeten.

Mária e perczben nyujtá piczi kénszin keztyübe szorult kezét ifju tánczosának, ki őt a kezdődő quadrille tánczsorába vezeté. Ez ifjut ő nem Pesten látá először. Csakhogy most a szaggatott ruha helyett választékos öltözék simult deli termetére, kuszált haj helyett fényes fürtök gyürüdztek homlokára, vonásai nem voltak remegők és szétdultak hanem vidámak és ragyogók, talán azt tanusitva, hogy könnyebben viseli a sebet szivén mint karján, melyet az ejtett, ki ez utóbbit az első találkozáskor beköté.

Mária hóvállait sem födé nyakig érő magas fekete ruha, mint akkoron, keblének finom erű márványzata büszkén dagadott elő a karcsu derékra lehellett szellő künnyüségü kelme alól. Szép fejére szinte nehezedni látszott a dus, mesterséges hajfonadék, melynek holló feketeségéből vakítólag ragyogott ki egyetlen fehér camelia, tiszta és illetlen, mint a ma esett hó.

Szebb, összeillőbb párt nem lehetett képzelni, a mint hogy a szőnyegtapodók napi chrónikája őket a táncz-colonneokon kivül is már annak tartá.

Kázmér, a divatvilág első rendü lovagja, a közösen bámult, irigyelt, hóditó de hódithatlan Kázmér két hó óta határozottan és nyiltan udvarolt a társas körök ujan fölmerült, s csakhamar legkitünőbbé vált csillagának.

És Mária, a magány egyszerü gyermeke? ó higyétek el, négy örömhó az eszméletre időt nem engedő élvek sodró örvényében, egy fényleni és mulatni vágyó nagynéne frivol körében, a legangyalibb kedélyen is sokat, igen sokat bir változtatni.

Szegény, elfeledett szegény György!

A colonne rendben állt, s a vezértánczos Kázmér épen a kezdésre volt jelt adandó, midőn az előcsarnokban támadt zaj minden figyelmet magára vont. Egy ismeretlen furódott át az inasok tömegén, s jobbra balra löké az őt feltartani akarókat.

A tánczterem küszöbén megállott, s mig bal kezében széles karamu zöld kalapot tarta, jobbja feszitett tenyerét szemei fölé emelé, mintha ezektől a szokatlan fényt akarná elháritani, s tekintetével valakit keresne. Sáros csizmái felríttak a tükörsima parquetteről, szabástalan öltözéke mellett az utolsó inas is divatfi volt.

A zene az előcsarnoki zajkor elhallgatott mindenki bámulva nézett a betolakodóra, nehány másodperczig minden ajk néma volt.

A sirbolti csend e pillanatában, György válláról felröppent a hamuszin tollazatu veres farku papagáj, s rövid ideig iránytalanul csattogtatva szárnyait, Kázmér tánczosnője vállán vőn helyet, tisztán és érthetőleg mondván e szavakat: Mari, kedves Mari szeretlek!

Az együgyü állat nem tudta, hogy a mezlen vállaknak fájnak éles körmei, s hogy társaság előtt nem illik titkot kifecsegni. Ő egyszerüségében, és semmi tekintettel arra, hogy most a dagadó tagokat nem födi magas ruha, foglalta el szokott törvényes helyét, s mondá el a szavakat, mikre évek előtt György annyi gonddal tanitá, s miket urnője ezelőtt oly örömest hallott.

Kázmér szép tánczosnője azonban rövid sikoltást hallatott, aztán összeszoritá ajkait, melyekből s talán minden eréből a vér arczába szökkent.

Már ekkor György előtte állott.

- Mária, édes jó Máriám, végre itt, melletted vagyok! szólt lélekből jövő s lélekbe ható hangrezgéssel, s megfogá a leány jobb kezét. A balt még mindig Kázmér tartá.

A szegény fiu ugy látszék nem sokkal többet értett az illem szabályaihoz mint madara, s nem tudta, hogy szavai nem salonbeszéd.

Mária szintvesztett ajkai remegtek, mintha szólásra akarnának és nem birnának nyilni, de Kázmér megelőzte őt. Válaszának fele nehány inashoz más fele az idegenhez szólt, kit a társaság rettent kiváncsisággal bámult.

- Vezessétek ki e szerencsétlent, mondá Kázmér méltóságot játszó összevont szemhéjakkal: mert nem tudom őrült-e ön, vagy csak szemtelen?

György egy vad pillantást vetett az inasokra, s ezek nem mertek hozzá közeledni. Még az előcsarnokból ismerték keze sulyát.

Aztán Kázmérhoz fordult.

- S ön, ön képes hozzám igy szólani? egészen elfeledte ön ez arczot? kérdé, s merő átható sugárral nézett ellenfele szemeibe.

- Sőt igen jól emlékezem a csempész, a tolvaj arczára, ki épen jókor jött, hogy a hatóság - -

- Az isten szent szerelméért, Kázmér, ön téved - kiáltott közbe Mária, - György barátom, rokonom, tejtestvérem - - és, ezt lassu hangon tevé hozzá, ön élete megmentője!

E jelenet borzasztó szép volt a maga nemében. György a sérelem és lealáztatás szégyenpirjától lángoló nemes arczéllel ugy állt ott mint egy égő ház, melyet saját gazdája fejére gyujtott a gonosztevő, kitől ő csak jót, hálát várhatott, s ki most gunykaczajjal néz a romboló elembe. E gonosztevőhez volt hasonló Kázmér, - alacsonysága önérzetében arczai halálsárgává sáppadának. S az, kinek egyedül volt hatalmában a lángokat oltani, csak félerélylyel lépett föl - és ez fájt Györgynek leginkább.

- Szólni akarok, szólnom kell veled György - suttogá sebesen Mária, kövesd ez inast szobámba, mihelyest szabadulhatok, én is oda jövök. -

György, a Mária által utasitott inassal szótlanul hagyá el a termet.

A jelenlevőknek, kik az előbb történteket nem tudták, természetesen megfoghatlan volt a jelenet. Néhányan részvevőleg tekintettek a távozó cherubszép ifju után, mások nevetgéltek, és suttogtak, s kik Kázmér és Mária irigyei valának, epigrammokat szórtak az utóbbinak családfájára. A feszültség és zavar általános lőn, de legnagyobb a házi asszonyé, ki véghetlenül restelé, hogy az ő estélyében történt az eset, mi pár hétig tárgya leend a divatcsacskaságnak.

Azonban a terem ajtószárnyai feltárultak, s a társaság asztalhoz hivaték. Soha tán, mióta tánczestélyek tartatnak e földön, nem jött ily hivás alkalmasb időben.

György női szoba balzacján ült, s mozdulatlan szempárral, minő az arczképé, mely mindenüvé követ, nézett az előtte égő lámpa holdas világába. Várt, de ideje nem volt hosszu, - esze megállt, elfelejtett gondolkodni, ereiben lázasan keringett a vér.

Csak egy rövid óranegyed, s mily egészen más volt még neki a világ!

A szőnyegajtó nesztelen nyilt, s Mária lépett be. György fölkelt helyéből. Négy hó óta először voltak egyedül.

A következett percznyi hallgatást György törte meg először.

- Mária! szólt, s fájdalmas hosszu tekintete a leányra sulyosult, - Mária, szép, elragadó szép vagy igy is e tündéri mezben, majdnem szebb, mint honn az egyszerü kartonban s alacson szobákban...

- Te nem szoktál nekem hizelgő szépségeket mondani György, s most - -

- Igazad van; azok ott benn ehhez jobban értenek. - Mária, tudod ki azon ember, ki veled tánczolt, ki oly hő oly értő bensőséggel tekintett szemeidbe, s ki aztán engem halálig sértett, s szolgák által kidobatni rendelt?

- Ugyanaz, kit te az elutazásom előtti éjen az allioni barlangból kibocsátál; - válaszolá erőltetett hangszilárdsággal a kérdezett.

- Kinek én életét mentém meg, folytatá amaz, mert mondád: hogy szerelmünk reményeinek nem lehet szentebb, biztositóbb áldása mint ez élet megmentése. - Mária, te ezen embert szereted!? tevé hozzá remegő mély hangon.

Nincs élesebb sólyomszem, mint a féltékeny szeretőé, egy rövid pillantással belát ez a sziv legtitkosb redőibe. György e szavaiba még vegyült némi kétkedés, s éveket adott volna életéből egy tagadó betüért.

De Mária a szőnyeg himzett virágaira meredt és - hallgatott.

- Leány, te ezen embert szereted! ismétlé, az egy század kinjait magában foglaló pillanat után György. S ez ismételt szavak már nem a gyanu kétkedésével, de a szemrehányás mennydörgő szózatával voltak elmondva.

- Igen, én szeretem őt, mondá a hölgy, s lelki határozottsága, mely őt egy időre elhagyni látszék, mindinkább visszatért; én az emésztő szenvedély azon őrültségével szeretem őt, mely a mennyei üdvet szemének egy pillantásaért, kezének egyetlen szoritásáért oda vetni kész. Tudom, hogy Kázmért szeretnem merő eszeveszettség, sejtésem mondja, hogy szenvedélyem boldogtalanság örvénye felé ragad, érzem, hogy ez által a legnemesebb legföláldozóbb sziv ellen halálosan vétkezem, és mégis György, mégis csak őrültségem perczeiben érzem magam boldognak, megbüvölten rohanok vesztembe, s irányodban nem tehetek egyebet, mint térdre hullva kérni tőled halált vagy bocsánatot!

E végszavakat már térdein mondá, s megragadva mindkét kezével az ifju jéghideg kezét, azt hosszasan égő homlokára szoritá. György mellére csüggesztett fővel állt előtte, szép vonásait a keserüség eltorzitá, büszke termete megroskadt a bu sulya alatt, arczáról eltünt az ifjukor virága, mint a lomb a fáról, melyet villám repeszte meg.

A két alak e helyzetben rembrandti ecsetre volt méltó.

- Parancsold szivednek, folytatá a hölgy, hogy e percztől kezdve s örökre feledjen el egy méltatlant szerelmére, s a sikerről itélj, parancsolhatok-e én az enyémnek? Sebesen mint a nyilvesző furódott ebbe a gyilkos indulat, addig élek, mig benn van a nyil, ha kivonom, vérem utána foly. Ajkaim sovár szomjuak a boldogság kelyhe után, én kiüriteni vágyom azt, habár boldogság helyett mérget rejt is.

György elvoná a forró homlokról kezét. Könnyektől volt az nedves, talán az első könnyektől, mik Mária szemeiből gyermeksége óta folyának. S e nő szégyenlé hogy sirni kénytelen, mert kezeibe rejté arczulatát.

- Légy tehát boldog Mari, ha birsz, s én ne álljak utadban; viszonzá a megadás siri hangján a tört kedély; légy boldog, mint én nem leszek az. - - Légy boldog, ismétlé még egyszer, ugy talán legalább nyugodtan halok meg. S ezzel a szőnyegajtón át sebesen és észrevétlen távozott.

Midőn a leány lelki ámultságából eszmélve föltekintett, fehér báli öltözékü hölgyet látott maga előtt térdelni, kinek keble indulatosan hullámzott a csipke szegélyzet alól, fekete hajzatában fehér camelia ragyogott, s két arczán lefolyó köny hagyott barázdát. Felijedt saját alakjától, mely az átelleni magas tükörben rajzolá magát.

György a táncztermet elkerülve lesietett a lépcsőzeten, az inasnép félig elfojtott gunykaczajától kisérve. De ő nem hallá ezt. A tárt kapu előtt egyetlen batard állongott, bakján prémes bundáju kocsis gunyasztott.

- Ki embere vagy? szólitá meg György.

- Uram Szent-Jóbi Kázmér; felelé ez röviden s végig mérve a kérdőt.

- Nem vihetnél el jó ember a vadászkürtig és vissza?

- Nem ám, volt a dünyögő válasz, itt kell várnom uramra éjfél óta, mert ő akkor jő és megy mikor eszébe jut. Aztán nem kimél ő se lovat se embert.

- Biztositlak, hogy urad nem távozik a rövid óranegyed alatt, mig távol leszünk. Légy okos, és tanulj érdemelni valamit.

A kocsis szeretett érdemelni mellékes utakon, s eltéve a kapott és megbámult aranyat, lovai közé vágott. A vadászkürt előtt megállva, György kiszállt, fölrohant a fogadó második emeletébe, s nehány percz mulva, hosszas szekrénynyel kezében ismét az alacsony broughamban termett, mely az előbb tett uton a Leopoldvárosba visszadörmögött.

- Nesze egy második arany, szólt az ifju, midőn a világitott ablaksor alá értek; de én, mig urad lejő, a batardban maradok.

- Nem bánom; egyezett az ajánlatba a kocsis; annélkül is enyém a kocsi és ló, Szent-Jóbi ur csak ugy béreli; a világnak azonban ezt nem szabad tudni, pedig már három havi bérrel adós. - Ezzel ismét a bakra ült s álmosan tovább bólintott.

Fönn vigan folyt a bál. - A háziasszony a történt botrányt elsimitni s feledtetni igyekezve mindent elkövetett a lelkesedés fönntartására. Az asztalnál bőven ömlött a pezsgő, az ifjuság ivott, nevetett, s még zajosabb lőn, a harsogó zene a hölgyvilágra szokott hatással volt, s egy mulattató hosszu cotillon közbeszőttével sikerült hajnali szürkületig huzni a vigalmat. A távozók utolsója Kázmér volt.

Midőn fáradtan a brougham beljébe dobta magát, szorosan mellette a dagadó párnákon egy testet érzett. A hintó a kövezeten tova robogott.

- Ki merészkedik itt - - pattant fel rögtön, de nem folytathatá, mert karját vas marok által érezé összesajtoltatni.

- Csendesen uram, szólt a hang mellette, kis számadása van önnel annak, kit ön meggyalázott, miután nyomoruvá tőn - -

- Jó, jó, de bocsássa el legalább karomat - igy - s e számadást itt és most akarja ön elvégezni?

- Nem itt, de parancsolja ön kocsisának, hogy a városból ki, valamely népetlen, magányos helyre hajtson.

- S mi czélja van ott önnek velem?

- Ezer ördög! nevetett föl keserüen György, s kérdezheti ezt tőlem az, ki először kedvesemet csábitja el, aztán nyilvánosan, száz ember előtt tolvajnak nevez.

- Vivni akar tehát. Én e báléj után álmatlan és fáradt vagyok...

- S azt hiszi ön, hogy én talán boldog álmadozások közt töltém az éjt?

- Aztán minden készület minden tanu nélkül; ki áll jót, hogy ön orul nem gyilkol le?

- Ily ürügyeket a kibuvásra csak egy gyáva kereshet.

Kázmér nem volt gyáva. Korán szülőtlen maradva, nem volt ki kalandvágyó hajlamát mérsékelje, mit ő nem ritkán vakmerőségig csigázott. Két évi europai utazás után a főváros élvhullámzatában forgácsolá el könyelmüen egy meglehetős dus vagyon végromjait, de jelleme, a sybaritai kéjvadászatok közt is megtartá az álbecsület önérzetének ama bátorságát, mi a salonok szótárában lovagiasság czime alatt keresendő.

A gunyoshideg szavakra minden válaszul kocsisára kiáltott, hogy a legrövidebb uton a városligetbe hajtson.

- Ápropos, remélem, ön hoz fegyvert? kérdé, midőn a még néptelen király-utczába fordultak.

- Két török csövü pisztoly van e tokban; lőn a válasz.

Ezután egy szót sem cseréltek, mig a kocsi a Hermina kápolna táján meg nem állapodott. Kázmér ezt a vadgesztenye sorba küldé vissza.

- Várnunk kell mig egészen megvirrad, kezdé ekkor, mert hiszen most tiz lépésre is alig látunk.

- Minek ott tiz lépés, hol élethalál forog kérdésben, felelt György sötéten, - három is elég. E két pisztoly egyikében biztos óngolyó van, a másik csupán gyutacscsal van ellátva. Ön a kihivott fél; öné a választás s az első lövés. Ha jól választ, ezek az életben utolsó szavaim; ha roszul, kocsisa itéletnapig várhat a fasorban. Ön vagy én.

- Igen, de ez kevéssel jobb a gyilkosságnál!? jegyzé meg Kázmér, s tánczéjben átizzadt teste a reggeli fagyban kissé reszketett.

- A gyáva remeg... mondá czélzólag a kérlelhetlen.

Kázmér a tárt szekrényből minden további gondolkodás nélkül fölkapta a gyönyörü mivü fegyverek egyikét. György nyugodtan vevé föl a másikat, három lépést tőn s szemközt állt meg ellenfelével.

- Készen vagyok, lőhet! szólt egyhangu baritonjával.

- Vessz el tehát, ha magad kerested a halált; felelé ez indulatosan, röviden czélzott, megvoná a sárkányt - s pisztolyáról a gyutacs csekély pattanással lepörgött.

- Ugy látszik, a sors nem ugy akarta, hogy én legyek az elveszendő fél; mondá ekkor halkan a havasok ifja. Lávanyugalmu arcza legkissebb szinváltozáson sem ment át, s szemét sem hunyoritá, midőn a fegyver torkába nézett. Készen van ön meghalni?

- Kimélje fejemet a szétzuzástól, s keresse inkább szivemet: hebegé a divatfi összeharapott ajkai közől, s kékedő arczával elfordult. - Istenveled Mária! tevé hozzá alig hallhatólag.

György lebocsátá a fölemelve tartott pisztolyt.

- Szereti ön Máriát? kérdé érzelemtől áthatott hangon.

- Képét ön golyója sem lesz képes szivemből kiüzni.

- S hiszi-e, hogy boldoggá tudná és akarná őt tenni?

- Egyedül ön lesz az oka, hogy ezt nem fogom tehetni.

- Esküdjék meg, hogy Máriának, mint nejének, nem lesz egy boldogtalan percze ön mellett, s én megkegyelmezek életének.

Kázmér kétkedőleg tekintett föl Györgyre. - Végezzen ön egymásután, szólt kis vártatva, s ne gunyolja végperczeimet.

- Én nem ölöm meg önt, egyetlen hajszála sem görbülend meg ez alkalommal, ha kivánatomra esküszik.

A reményt adó komoly szavakra, a sir küszöbén álló ifjat óriási karokkal ragadta meg az életvágy. Féltérdre bocsátkozék, s eldobva a golyótlan pisztolyt, kezét esküre emelé, s esküvék, hogy Máriát nőül kérve, ez életen át nem adand neki atom-csekély okot pillanatnyi elégületlenségre, s hogy oly boldoggá teendi, minőnek isten legkedvesb lényét alkothatá.

- Ember! mondá az eskü után György, s elébbi nyugodt hangja fokonként szenvedélyesb dörgésüvé vált; a percz, melyben az esküt feleded, életednek lesz utolsója. Kétszer találkoztunk ez életben, imádkozzál, hogy ne találkozzunk harmadszor. Kétszer volt kezemben sorsod; először kibocsátálak a sziklasirból, mert Mária kért, s mit tagadhattam én meg neki? megkegyelmeztem most, mert megigértem Máriának, hogy nem állok boldogsága utjába. Menj sorsod elé, de menj bárhova, követni foglak hivebben mint árnyékod és titkosabban; követni foglak téged és e nőt, kit én jobban ismerek mint önmagamat, kinek lelkéből, szeméből, szavából, lehelletéből tudom olvasni legtitkosb gondolatát. Ha boldoggá teended, nem találkozunk többé; de ha e második esküdet is megszeged, s Mária boldogsága egéről egyetlen legkisebb csillag is leszalad, akkor ismét meglátsz, és akkor ember - - akkor jaj neked és nekem!

IV.

Arany-mania.

Nagyboldogasszony ünnepe volt 1849-ben; felhőtlen forró augusztusi nap.

Arnoldu hüvös rejtekbarlangjában ült a kandalló kő előtt, melyen, a régi tüzrakás kihamvadt üszkei közt, egy olajos mécs terjeszte annyi világot, mennyi épen elég volt, hogy az öreg a halmazokba rakott bankjegyek, arany és ezüstpénzek értékét megkülönböztesse. A mellette lévő tárt vas szekrényből nemes ércz halvány szine csillámlott fel.

Az öreg oly szerető, gyönyörtelt tekintettel merengett kincsén, minővel gyöngéd ifju anya csügghet édes első szülöttén. Beszélt hozzájok, fenn szóval számolta, egyenként nézdelé, s olykor olykor, mielőtt a szekrénybe tenné, ajaktalan szájához vivé a sulyos tallért, vagy ujdonatuj magyar aranyat. Minden mozdulatából kitetszett, hogy hosszu éveken át fokonkint nőtt pénzimádó szenvedélye határozott maniába ment át.

- Titeket kell még sárgákká változtatnom czifra papirosaim; mormogá, két köteg magyar bankjegyet téve oldalzsebébe; aztán meglehetősen rendbe jövünk. Rosz, rosz időket élünk! sohajtá, a szegény embernek egyre kell vigyázni, hogy tönkre ne jusson. Az utolsó szállitmányért Debreczenbe már nem akartak érczczel fizetni, e miatt van még most is nyakamon ez a négy ezer forintnyi rongy; de hiszen tul adok rajta. Bizományosomnak a szállitott lisztért és marhákért ezentúl semmi áron sem szabad a hadseregtől papirt elfogadni, ma kell hoznia öt ezeret huszasokban, öt ezer és tizennyolcz az huszonhárom; ennyi lesz hát az ezüst. Sok helyet foglal és nehéz mozditani; ti sokkal jobb fiuk vagytok, ti szelid nyájas kedves áldott aranykák, könnyen megfértek, mint a jó testvérek. Lássuk csak. Aranyokban - - - ki jön itt? A zsugori összerántá vékony lábszárait, s reszkető csont kezeivel elfödni iparkodott az arany halmazt, meghallván a döngést, mely a barlang bejárása felől hangzott elé. A döngést, kurta időszakonként, egy második és harmadik követte.

- Ő érkezett meg; folytatá nagyot lélekzve; már tegnap itt kellett volna lennie. - Aztán a szekrényt, miután a kiteregetett pénzdarabokat mókus gyorsasággal bele kaparta, nagy erő megfeszitéssel felkarolá, s elczipelve, a mészkövü fal egy üregébe helyezé, erre pedig más kődarabot illesztett, mely a szekrényt eltemetve, oly pontosan lapult az üregbe, mint a ketté vágott alma, másik feléhez.

E műtét után lábujhegyen lopódzott a bejáráshoz, s guggoló helyzetben figyelt.

Kivülről a hármas döngetés ismételve lőn, György ismert hangjától követve:

- Bocsáss be öreg, én vagyok - György!

Arnold csak maga tudta a titkot, mint kell a bejárás szikla lapját belülről kinyitni, s ezt most ovatosan gyakorlatba vevé. György magas termetének meghajolni kellett, hogy a nyiláson bebujhasson.

- Itt vagy valahára, kezdé az öreg, miután a nyilást ismét elzárá, na s honnan jösz, mi sikerrel, mért késtél? - pokoli hőség, mi?

Az érkezett megtörlé sűrű izzadás által megült arczát, s megszokva lassanként a sötétséget, melyben eleinte csak egy pár szürke apró szem villogását, s távolról a sáppadt mécsvilágot látta, Arnolddal szemközt egy kövön foglalt helyet, s botját földre szögezve lehajtott fővel s szótlanul támaszkodott reá.

- Na s fiu beszélj, sodrá mohón az elébbi, ezüsttel fizetett-e a tábornok, vagy aranynyal?

György, mintha a kérdést nem is hallaná, nem felelt.

- Tudod-e, hol van a Muntea femei nebuni? szólalt meg végre kérdőleg tompa mély hangja.

Arnold összevoná gyér szemöldeit, s aszott arcza ezer redőkbe folyt össze.

- Hogy ne tudnám, lőn válasza, husz év előtt egyetlen leányom onnan ugrott le a Duna örvényébe. Azóta nevezik az őrült nő sziklájának[*]. De mit akarsz ezzel?

- S mért tevé ezt egyetlen leányod?

- Mert tiz mértföldnyire legszebb gyermek volt Mehádián, s mert egy szép ur csábszavainak hitelt adott, mig én dolgaim után láttam; a szép ur neje azonban egy hat éves fiuval épen akkor érkezett meg a fürdőbe, midőn az én lányom engem egy unokával ajándékozott meg; én megtartám az ajándékot, őt azonban elüztem házamból; elment, aztán megőrült gyalázatában, aztán ide s tova bolyongva egy sziklacsucsra járt estenként énekelni, mig végre onnan is leugrott. - De szólj a dologhoz, kifizettek-e? hol a pénz?

- Még egyet. Mi volt a csábitó neve?

- Mit tudom én? régen történt ez már, elfeledtem. A szomorú asszony, felesége, kis Kazimirjének hivta a hat éves fiut; őt pedig most már emlékszem, Szent-Jóbinak - -

- Hatalmas isten! kiáltott fel György, engedhetéd-e ezt? ők egy atyának gyermekei, szörnyü, szörnyü! Te vén bünös; s ekkor megragadva Arnold sovány vállait, fölrántá őt ültéből és hatalmasan rázni kezdé; te vén bünös, ezért te felelsz a mindenható itélőszéke előtt; tilos üzleted s aranyaid zsugorgatása közt elhanyagolád leányodat, s ennek leányát, s egyedüli oka vagy mindkettő gyalázatának és nyomoru halálának!

- Jaj nekem, széthullanak vén csontjaim, jajveszékelt a főcsempész, bocsáss el György, vagy meg akarsz tán ölni nehány forintomért?

Az ifju egy szögletbe lökte el magától az öreget.

- Tudod-e honnan jövök? dörgé aztán hozzá keményen.

- Remélem, a magyar táborból, hol a szállitmányt - -

- Se aranynyal, sem ezüsttel, se bankjegygyel, hanem ezen nyugtatványnyal fizették ki, melylyel bátran pipára gyujthatsz. Egyébiránt magyar tábor nincs többé, a Temesvár alattit szétverték, Görgey letette a fegyvert.

- Jaj, hogy a föld sülyedjen el alattad te gaz, csaló, tolvaj, ki a kész pénzt eldugod, s engem e nyugtatványnyal akarsz rászedni, káromlá Györgyöt az öreg, oda vagyok, tönkre tettél, öt ezer forintomat elrablád. - -

- Csak örjöngj, örjöngj, folytatá fogait csikorgatva emez, s őrülj meg egészen, ha a többit is meghallod. Én most az őrült nő sziklájáról jövök, hol -

- Tán pénzemet ástad el?

- Hol unokád, kit te, mint anyját, gondtalanságod által a gyalázat, és kétségbeesés tépő körmei közé vetettél, aztán, épen ugy mint anyját, magadtól eltaszitál, az elkeseredés életátkozó perczében ugyan azon halált választá, melyre anyját, és őt is szivtelenséged kényszerité. Könytelen száraz szemekkel mondá el nekem történetét; elmondá, hogy a végzet által már előre elkárhoztatott lénynek életet adni nem akar; aztán felszökellt a Duna-part sziklái közé, s mielőtt utolérhettem volna őt, a Muntea femei nebuniról, az alatta kanyargó örvénybe rohant vad sikoltással.

György azt hivé, hogy szavai mennykő csapásként fognak a nagy-apára hatni. De ez tökéletesen érzéketlen maradt, minden gondolatát csak vesztett pénze, s aranyai látszának elfoglalni. Alig hallá a mondottakat, nem ügyelt a fiu beszédére, midőn ez részletesen elmondá, hogy a pesti frivol nagynéne a gondjára bizott leánynyal kapott összeget estélyekben fecsérlé el, alkalmat nyujtott Máriának egy jellemtelen könnyelmünek áldozatul esni, ki őt a világ előtt nyilvánosan nőül jegyezte el, s ez által rábirta, hogy őt a tábori életbe kövesse, s miután a mély szenvedélyü leány zabolázhatlan véralkatával visszaélt, s a virágról az első himport leszedte, rútúl cserben hagyta, s átadá gyalázatának, mely elől a szerencsétlen, hullámsirba menekült.

- Tudom, tudom, morgá a szivtelen, nekem is elpanaszlá a szép történetet. Eleget óvtam őt, ne lépjen anyja nyomdokiba; nem tehetek róla, ha még is ugy tőn. - Csak a szállitmány ára volna meg.

- S hiszed, hogy ez óvással eleget tevél apai kötelességednek? mondá véghetlen gyülölettel az ifju. - Ember ember! mindez nem történik, ha két év előtt nem ellenzed összekelésünket; most boldogok volnánk mindhárman, s te ha lelked hitvány érczen kivül más egyébnek örülni tudna, unokád gyermekét ringathatnád térdeden. De erre nem vagy érdemes. Keserün fogsz lakolni vétkes szükkeblüségedért, nyomorun, elhagyottan fogsz elveszni, nem lesz ki szemeidet bezárja, rothadó tetemed hollók emésztendik föl, s korhadó födetlen csontjaidat pásztor gyermekek fogják szétrugdosni!

- Talán te akarsz meggyilkolni? nem volna hasznod belőle, mert kivülem senki sem tudja hol van aranyos szekrényem, he he he! Megölhetsz, de azt nem találod meg; rikácsolá elégülten a pénzimádó.

E szavakra György agyában egy eszme villant föl, melynek segélyével bosszuvágyát az öregen kielégithetni remélé.

- Csalódol vén zsugori, kezdé, ha azt hiszed, hogy kincses ládád holléte egyedül a te titkod. Él egy ember, ki a rejtek helyet épen oly jól ismeri mint ön magad. -

- Az lehetetlen György, ugy-e csak tréfálsz, csak ijesztesz rosz fiu? nem láthatta azt senki, ugy-e nem?

- Emlékezel, két éve lesz, ama viharos octoberi éjre, midőn Máriát a barlangba egyedül hagyva, csempészetre mentünk? Azon éjen egy idegen volt a rejtekben, ki jól látta, honnan vetted elő, s hova tetted vissza a ládát. - S ekkor György elbeszélé a jelenetet, melynek mi fönebb tanui valánk; s elmondá, hogy az idegent ő bocsátá ki a föld alól. Arnold minden szóra jobban és jobban elképedt, s ez ember, ki leánya és unokája gyászos sorsán hideg és részvétlen maradt, összeremegett, hallván, hogy pénztitka veszélyezve van.

- Édes jó Györgyöm, ki ezen idegen, él-e még, hol van? kérdé lázasan vonagló szájszélekkel.

- Ez idegent én három nap előtt mint őrnagyot láttam a magyar táborban, ez idegen ezóta közel ide Mehádián van, neve pedig: Szent Jóbi Kazimir, Mária csábitója. -

- Te György! suttogá a vén bünös, ezen embert meg kell ölnünk!

- Hasonló véleményben vagyok magam is, volt György válasza; s indokom is ugyanaz a tieddel, az t. i. hogy tudja kincsed rejtekét. Ha ezt nem tudta nem látta volna a nyomoru, talán nem hazud szerelmet Máriának. Később aztán, midőn már a szegény leánynak visszalépésre nem volt ut, kényszeriteni akará, hogy vezesse őt e barlangba, melyre magától rátalálni többé nem tudott.

- Nem tudja tehát a bejárást? kérdé mohón a fukar, örömben felvillanó vércse szemeivel.

- Nem, mert bekötött szemekkel vezettem ki onnan, s igy elveszté a tájékozást. A vidék szorgos kutatása, vagy áruló kalauz által azonban nem lehetlen azt feltalálnia, minek fölfedezését Mária makacsul s azon okból tagadá meg, mert önzetlen mély szerelme féltékeny gyanura ébredt, ha hasonlóval viszonoztatik-e szenvedélye, vagy csak hazudott hajlammal, mit szeretőjében a nagy atyja kincse utáni áhitozás gerjesztett? Ez utóbbi gyanu napról napra erősebb meggyőződéssé ért benne; s hogy jól sejtett, bizonyitá a következés, mely szerint a jellemtelen nyomoru sikertelen fenyegetődzések után a feltételéhez hű leányt magától ellöké, s egy pesti gazdag polgár leányát volt julius elején oltárhoz vezetendő, ha a muszka betörés az összekelést nem gátolta volna. Ekkor ő táborba ment, a szerencsétlen megtagadott pedig szivtelen nagyapjához tért vissza; a többit tudod.

- Valóban sajnálni kezdem árva fejét, hű gyermek volt, nem akarta szegény nagyapját elárulni. De György, édes fiam, tudod mit? nem volna jobb hagyni a történteket a mint vannak, s még ma, rögtön, átmenni a Törökföldre - -

- Tapodtat sem, vágott ez indulatosan szavába, tapodtat sem, mig a bünösök nem lakoltak. Ha te, megtestesült pénzlidércz, nem birsz aranyod megmentésénél egyébre gondolni, birok én. Életem czélja, s boszuvágyam egygyé forrt. Egyébiránt, ha menni akarsz, nem tartóztatlak, de nem is segitlek. -

- Igen, de nálad nélkül édes fiam nem akarok menni, nem mehetek. Karjaim hamar lankadnak, nem birják a kormányrudat mint hajdan, s kiben bizhatom másban mint benned? Tudod, hogy megosztom veled a mim van; vagy - nem - nem osztom, de majd halálom után mindenem tied lesz.

György jól tudta, hogy az öreg nem mehet nélküle, s hogy gyanakodó természete másban nem bizandik. Ez könnyüvé tevé neki az alkut.

- Várj tehát addig, szólt, mig Mária halála szekrényed felfedezőjén megboszulva leend. Reményem van őt kevés nap alatt hatalmamba keriteni...

- De aztán azonnal fölszedkezünk? nyugtalankodék az aggályos vén.

- Megállj, még egyéb föltételeim is vannak. Te föltétlenül beegyezel boszúm tervébe, mit alkalomszerüleg intézendek; nem kétkedel, nem gyanakodol, sőt segédkezeket nyujtasz a kivitelben, mi szinte érdekedben áll - ezeket igérd meg nekem. -

- Jó, jó, igérem, de nem csalsz-e meg?

- Ezer ördög már is gyanuval jösz? menj hát egyedül, de tüstént, mert még ez éjjel oda veszhet kincsed.

- Csak kérdeztem, édes fiam, kérdezni szabad. De mondd, mi van hát szándékodban?

- Ugyan azon helyen, ugyan azon hullámokba temetni a csábitót, melyekbe ez áldozatát taszitá, s melyek fölött most csak az embereknél hivebb madár szállong, keresve urnőjét, s szomorun csacsogva betanult szavait. - Ez végczélom, s ezt, Isten engem ugy segéljen! végre is hajtandom, ha a két földsark bármelyikéről is kellend előkeriteni emberemet!

E szavakat hideg nyugodtan mondá, de nézése vészt jósló vad tüzben ragyogott föl.

V.

Muntea femei nebuni.

Négy nappal később a mehádiai fürdőkbe sajátságos külsejü vendégek gyülekeztek. Komoly arczok, a reménytelenség és lemondás bánatos kifejezésével. Öltözetük viseltes honvéd-zeke vagy időrongált huszár-dolmány, oldalukon tompa szomoruan zörgő kard. A nehány rendes fürdővendég, ki még itt mulatott, kiváncsi szemekkel kisérte őket, midőn néha a sétányon mutatkoztak; különben szótlanok valának és zárkózottak, mint a szerencsétlenek szoktak lenni.

Alig kell mondanunk, hogy ezek a feloszlott forradalmi sereg végromjai, ama tisztek voltanak, kik a világosi fegyver letételhez meg nem jelenve, a vesztett hazát inkább idegen földdel akarták fölcserélni. Naponként, óránként jöttek és mentek, a távozók ismeretlen és bizonytalan sors elé, az érkezők csekély pihenésre a lezugott harczvihar fáradalmai után. Augustus 20-kán végre csak itt ott volt egy-egy késedelmes látható.

A nyári délután tikkasztó hősége elől hűs fürdő szobába vonult két férfiut látunk, fontos tanácskozásba merülten.

Az ifjabb, ki aranyos galléru zekéjéről itélve, törzstiszt lehete a feloszlott seregben, az igénytelen szoba rozzant ágyán hanyag fekvésben terül el, s hosszu csibukból időnként illatos füstöt lök a légbe. Gondosan ápolt haja, szakálla, s kezei finomsága elárulják, hogy a tábori élet nélkülözései közt sem feledkezett meg némi kényelmekről, mik régi megszokás által második természetévé váltanak. S még is, e kéjenczet gyanittató arcznak vannak oly vonásai, melyek, ha az ajk beszédre nyilik, vagy a szem felpillant, természetes és vele született bátorságra mutatnak. Szent Jóbi Kázmér arról volt ismeretes, hogy bár fodrozott fényes hajjal, tiszta uj glacée kesztyüben, s egy bábu csinosságával, de egyszersmind oly elszánt vitézséggel is vezette mindig rohamba csapatát, mint ritka más.

A másik férfiuban, keleti arczéle és jelmezéről az első pillanat megismerteti a forró török égalj szülöttét. Rézbarna ovál arczáról tömött bajusz és sötétkékbe játszó fekete szakáll foly hosszan alá, elfödve ajkait s az arcz alsó részét. Homlokába mélyen sülyed a széles redőkbe szedett fehér turbán, csaknem a szemöldökig, melyek szivárványa alatt éles tekintetü, s olykor vad tüzben fellobbanó szempár ragyog, s meghazudtolni látszik élénkségével évei számát, mit arczbőre ránczairól s a szakálba sűrűn vegyülő ősz szálakról, ötvenen tulra lehet következtetni. Bő ujju kaftánja eltakarja a kopott szőnyegen keresztbe maga alá rakott lábait, melyeken, a magyar tiszthez csak oldalt fordulva ül, mig körüle, a csibukjából felszálló füst kékes fellege gomolyog. Mellette a földön széles nyilt szekrényben czifra török pipák, la takia és teherán csomagok, s illat pastillák vannak elrendezve.

- Bizonyosként mondhatod tehát Ali, hogy a vén csempész nem él többé? folytata egy párbeszédet a magyar tiszt.

- Oly bizonyosként, minthogy én élek s e perczben önnel beszélek, Effendim; válaszolt a török kereskedő vékonyas metsző hangon, mi e népfaj egyéneinél meglepőleg nem gyér. Saját szemeimmel láttam függni őt egy patakba hajló fűzfa ágán, hova őt kémi és szállitói kettős szerepéért akasztották. A tábor tovább vonulván őt ott hagyta; mikor rátaláltam, volt még benne kis élet, mit én arra akartam használni, hogy pénze rejtekét kitudjam, de előbb meggebbedt, mintsem kivehettem volna tőle valamit.

- Jó s igy hiszed, hogy tőle nem lehet többé tartani - -

- Legkisebbet sem, ha csak lelke lidércz képében vissza nem jár kincsére. Engem csupán az nyugtalanit, hogy van még egy, ki a rejteket tudja, egy ifju, ki fia, öcscse, vagy valami rokona lehetett -

- Erre nézve ismét én nyugtathatlak meg. Ezt Rumán Györgynek hivták, még Buda ostromakor esett el, magam olvastam nevét a halottak jegyzékében.

Ki e szavaknál a török arczát figyelemmel vizsgálta volna, észrevehetendé, hogy a feszűlt éles tekintet, melylyel lopva bár a szólónak ajkain függött, rögtön az elégültség derült kifejezésébe ment át.

- Sikerült, mormogá végig simitott szakálla közé, ő halottnak hisz.

- Mit beszélsz Ali?

- Csak azt gondolám, hogy most már a szekrény pénzestől annyi mint a mienk. Ön tudja, hova van letéve, én a barlang bejárását ismerem; egymás nélkül mihez sem kezdhetnénk, igy azonban egymás titkát kiegészitve, ugy hiszem, testvérileg megosztozhatunk. De a többi közt, ugy emlékszem, mintha a vén fukarnak egy leánya is lett volna.

- Unokája volt a leány, javitá ki a másik, de ez már eddig valahol a fekete tengerben uszkál, miután valami szerelmi historia miatt néhány nap előtt Dunába ugrott a bohó. - Épen tegnap hallám. Annál jobb, legalább ez sincs utunkban.

Ali egy villámrövid tigris pillantást lövelt beszélgető társára, ki azonban ezt nem láthatá, mert hanyatt fekvő helyzetében épen a füstgomoly nézésével volt elfoglalva, mit ép tüdőből a gerendázat felé fuvallt.

- Igy tehát nincs mi tartóztasson; nem indulnánk Effendi? szólt, kis vártatva.

- Mielőtt ezt tennők, még egyet. Ne haragudjál Ali, te igen becsületes ember lehetsz, de én még alig ismerlek. Mi biztositékot nyujtasz nekem, hogy ha a szekrényt feltaláltuk, nem fogsz oly módokhoz nyulni, mik téged annak kizárólagos birtokosává tegyenek?

- Volt ön valaha Ruméliában? kérdé ez a válasz helyett.

- Még soha, de sok kilátásom van oda jutni...

- Kérdezzen akkor ott bárkit, volt-e emberemlékezet óta arra példa, hogy török mahomedán lopott, rabolt, vagy orgyilkolt volna? Ha történt ilyesmi, keresztény kezei voltak szennyesek vagy véresek, töröké soha. Én török vagyok, kinek minden fegyvere nehány csirimbáros megy szár, ön keresztény, s jól el van látva karddal tőrrel, pisztolyokkal, s még is ön fél, ön gyanusit. Egyébiránt nem én tevém az inditványt, miattam az el is maradhat - - mondá a sérv komoly hanglejtésével, fölkelt, s áruit összeszedve menni készült.

- Előre kértelek Ali, hogy ne haragudjál, tartóztatá őt a törzstiszt, felesleges ovakodás volt ez csak, egyéb semmi. Ha akarod mehetünk, csupán utlevelem és málháimat kell még szorgalmaznom.

- Legjobb utlevél az arany, jegyzé meg Ali, s ha ezt megleljük, kipótolja ezredrésze is a málhákat, minek czipelése csak gátolna haladásunkban. Hozza ön a legszükségesebbet, s ne veszitsünk időt.

S a két férfi a szobát, aztán a herkules-fürdőket elhagyva, gyalog ösvényeken utnak indult. Mily különböző czél lelkesité mindkettőt!

Az északi égen, mintha leszakadni akarnának, sötét nehéz felhők függöttek, s a havasok óriási üregei olykor távol s mindinkább közelebb hallatszó dörgést viszhangoztak. Utasaink a főutról eltérve, elhagyott szük gyalog utakon, meredek bérczek közt haladtak. Ali tökéletes helyismerettel birt, s keveset beszélve, gyorsan és mindenütt előre ment. Szerinte ez ösvények másfél órai utat lesznek megkimélendők.

- Látja ön ott balra ama meszes rétegü hegygerinczet? szólt vissza sem tekintve, s hosszu hallgatás után; a tartós villám néha egészen megvilágítja, az ott Allion. E hegy tulsó oldalán történt az eset, miről már tevék rövid emlitést. Ködös novemberi éj volt, s e köd sűrűsége volt szerencsénk, különben semmi hatalom Allahon kivül nem ment meg e csempész vadászok körmeitől. Ötven lépésnyire sem voltak a helytől, hova Arnolddal megvonultam. Nem akart tanyájába vezetni, hol az éjt biztosságban tölthessem, de én fenyegettem, hogy ha ezt meg nem teszi, egy kiáltással elárulom. Ez kényszeritőleg hatott reá, s igy jutottam aztán barlangjába, honnan másnap bekötött szemekkel vezetett ki.

- Mint jegyezhetted meg tehát hollétét? kérdé mohón Kázmér, mert hiszen, mint már elmondám kalandomat, én is ugy jöttem ki onnan.

- Kifogtam a vén rókán, felelt Ali, mert mig ő szemeim köté be, én észrevétlenül lábamon ejtettem késemmel csekély sebet, s az elhullott vércseppek lettek a vezérfonal visszafelé. De sikertelen, mert aztán a barlangot mindig zárva leltem, csak utoljára, nem rég, midőn ott voltam, találtam az ajtóul szolgáló sziklalapot kidöntve.

- A mennykőbe! ha már más megelőzött volna!

- Nem hinném, a kettős rejteket kivüle senki nem ismerte. De siessünk Effendi, ám a zápor már is utólért.

- Messze vagyunk még?

- E bérczkanyarulaton tul, rövid félóra alatt helyen vagyunk.

Ekkor már jó két órát haladhatott az utaspár, s oly sebesen, a mint csak ezt az utakra bekuszó csalitok engedheték. Azonban beesteledett, perczről perczre sötétebb lőn, s az ösvény csavarodásait már csupán az omló zápor közt megdördülő villámok fényénél lehete látni.

Facsarásig átázottan végre megérkeztek az igéret földére, hol a barlang torkolatát vadul összekuszált tüskék, bokrok fedik el. Az eső ekkorra elállt, s az éjjeli ég barna felhőit haragos szél üzte és zilálta szét; a félhold sarlója néha néha kibukkant közűlök.

- Mi zugó moraj az ott a távolban? kérdé figyelve Kázmér.

- A hullámoké, mik a szélvésztől korbácsolva a Duna sziklapartjához csapódnak; felelt a török.

- Ilyen éj volt az is, mondá az előbbi, melyen először voltam e barlangban.

- Az első hasonló az utólsóhoz... gondolá a másik; és beléptek. Sok időbe került, mig a magukkal hozott, de megázott fáklyát meggyujthaták.

- Én a kivánt helyre elhoztam önt Effendi, szólt ekkor, a kivitel második része az ön feladata.

Kázmér tájékozni igyekezett magát. - Itt állt a leány, mormogá, amonnan jöttem én, s midőn a csempészek megérkeztek, oda rejtőzém. Az öreg ama nyilásba tipegett, ha nem csalódom - - mondá fennhangon, s egyenesen a szekrényt rejtő szikla felé ment. Óra negyedig tartó tapogatódzás és motozás után már csak nem lemondani készült a sikerről midőn egy inkább véletlen mozdulat által az üreg föllapját leemelé, s a fáklya vörnyeges világa egy vas szekrény rozsdás födelére esett.

- Megvan! megvan! riadott örömében. - Csitt! mi volt ez? - állt el lélekzete, mert e pillanatban közelről származott rövid neszt vélt hallani.

- Semmi! nyugtatá meg a török; mi volna? szélzugás, viszhang, vagy tán egy kövecs vált el rétegétől s hullott alá. Azonban megnézhetem. S ezzel a görbület felé ment, honnan a nesz hangzott, s szétnézve ismét visszatért.

- Mint mondám semmi, folytatá, csak az orkán üvölt irtóztatón. Ily időben tapodtat sem mehetünk, a hullám első perczben felforgatná csolnakunkat. Azonkivül pihenésre is van szükségünk. Jól ismerem én e szelek járását, pár óra mulva ugy megjuhászodik a vihar, mint a begyes kaczér leány. -

Kázmérnak nem volt a pihenés ellenére, s miután a nehéz szekrényt ügygyel bajjal kiemelték üregéből, s lakatjait még nagyobb munkával leverték, kéjtelten a merény arany gyümölcse mellé telepedtek.

- Gyujtson rá Effendim e csomagból; kezdé itt Ali a hozott csibukokat tömve, valóságos legjobb Bazardtsiki, jót állok érte!

- Az az minő a te legjobb hamisitott Bazardtsikid szokott lenni, nevetett Kázmér, de nem bánom, most a rosz is jó! s a domboru felleges borostyánkő csiribárt ajkaihoz vivé.

- Allahra mondom tiszta az, mint a Korán a hazudságtól. Ilyennel csak régi vevőimnek s azoknak szoktam szolgálni, kiket különösen szeretek. - Ali e szavaknál jelentékenyen pillantott az ifjura.

- Igen lekötelezesz füstben nyilatkozó hajlamoddal jó Ali, ugy látszik azonban, hogy a javát még is magadnak tartod. A te csibukodnak angyalibb illatja van mint az enyémnek.

- Ezt a pastille teszi, a dohány ugyanaz.

- S miféle pastillek ezek?

- Miknél illatosbakat Abdul Medschid ő szultáni felsége sem élvez serailljában. Ha tetszik tegyen egy párt az égő csibukra, annélkül is megilleti önt a testvéri osztozás.

Kázmér elfogadá az ajánlatot, s müértői élvvel szörpölé az édes zamatu bodor füst-karikákat, közbe-közbe méltányló dicséreteket szórva.

- A többi közt Ali, mint van az, kérdé, hogy te oly jól, majdnem hibátlanul beszéled a magyar nyelvet?

- Csoda-e ez? volt a válasz; nem 24 év óta járok-e Balkántól Budapestig s ezen is tul egész Bécsig?

- E szerint Bécset is boldogitád dugáruiddal?

- Oh arról számtalan nagy ur tudna beszélni. E fölött az egész magyar testőrségi személyzetnek én voltam rendes szállitója. Minden alkalommal más és más csinnel szedtem rá a vámosokat, volt is tömérdek érdekes kalandom.

- Beszélj közőlök nehányat Ali, oly jól érzem most magamat, meglehetősen fekszem itt, s kedvem volna hallgatni.

- Szivesen Effendi; felelt ez, s elkezdve kalandos történetkéit, melyekben nem ritkán női erénynek is jutott szerep, ezeket oly élczesen és mulattatón tudta előadni, hogy szinte vetélkedés támadt, ki ernyedetlenebb; ő e az elbeszélésben, vagy Kázmér a hallgatásban? Ez a beszélőt csak néha szakitá félbe egy-egy kaczajjal vagy megjegyzéssel; aztán fokonként szótlanabb és hallgatagabb lőn, bágyadt szemeire a szemhéjak kezdtek lenehezedni, ujjai a csibukszárát el-el bocsáták, s feje mellére bólintott.

- Most jő azonban legszebb legérdekesb történetem - de ön álmos Szent Jóbi ur!

- A fáradság és álom erőt akar rajtam venni, oly jól esnék kissé aludni, - de daczolok vele, beszélj - én hallgatlak.

- Volt nekem Pesten egy gavallér ismerőm, könnyelmü jellemtelen ember, ki egy kedves leányt elcsábitott s aztán gazul oda hagyott.

- Te Ali, e történet eddig - nem - valami - különös - ásitá Kázmér.

- Két körülmény teszi különössé, először, hogy a csábitó ünnepélyes esküt tőn előttem, e nőt oly boldogságban részesíteni, minőre isten legkedvesb lényét alkothatá; másodszor, s mit én is nem rég, de elég későn tudtam meg, hogy e nő atyja s az ifju atyja ugyanazon egy ember volt.

- Ki volt e leány, s ki az ifju? kérdé Kázmér annyi élénkséggel, mennyit elnyomó álomvágya engedhetett.

- A megcsalt nő arczképe itt van, nézze ön, e képről tán majd ráismer csábitójára! - mondá természetes dörgő hangján az ál Ali, s az emlitett miniaturet a megrettent elé nyujtá.

- Arnold Mária! halt el a két szó ennek ajkain. Vég erőmegfeszitéssel törekedett feltápászkodni, de tehetlenül hanyatlott vissza. A mákonyos pastille felszivása megtette czélzott hatását.

- Nem Mária, folytatá amaz, csak anyja szerencsétlen anyja, kit ön atyja rontott meg; leánya épen ugy követte nyomdokit, mint ön követte atyjáét.

- De - ki - ön tehát? Ali, vagy - György árnya? hebegé ez, s szemhéjjai ellenállhatlanul bezáródtak.

- Az utóbbi testestől lelkestől! esküdet megszegéd nyomoru, harmadszor vagy kezeim között, s most számodra az örök irgalmu Istennél sincs kegyelem!

Szent-Jóbi Kázmér, halálos itéletére még egyszer fel birt pillantani, s e pillantás Györgyöt mutatta neki, ki turbánját, álszakállát és bajszát eldobva, boszuló angyal rémes szépségében állott előtte.

- Még egyszer fel fogsz ébredni, dörgé György az elalvóhoz, hogy aztán az örök kárhozatra szállj!

De ez már nem hallá a végszavakat; mély mákony álomban elterülve, élettelen hulla gyanánt fekvék ott.

- Előbujhatsz már rejtekedből boldog nagyapa; kiáltott az ifju, jer, jer kedves vődben gyönyörködni. Mocczanásod kevés hiján elárult neki.

A barlang azon tájáról, honnan elébb a nesz hallatszott, Arnold görnyedt alakja toporkált elé. - Az átkozott! sipegé, mily pontosan tudta, hol vannak aranykáim! - Aztán rövid tőrt huzva ki, az alvóra hajolt.

- Megőrültél vén szörnyeteg? orditá György, s feltartá az öreg jobbját, melylyel az a tőrt az alvóba akarta döfni. Boszum még nincs befejezve, ez továbbra is kiterjed. Jer segélj inkább e nyomorut a csolnakba kiczipelni.

- S aztán mit teszünk, átmegyünk-e igéretedhez képest a Törökföldre?

- Aztán a szekrényt visszük a csolnakba, s mint kivánod átmegyünk, de előbb a Duna közepébe s fenekére dobjuk ez árulót!

- Igen jó lesz édes kedves Györgyöm, csak menj édes fiam, vidd el magad a testet, lásd én öreg ember vagyok, nem birok ily sulylyal, majd én addig itt kincsünket őrizem.

Az agg maniacust nem lehetett rábirni, hogy szekrényétől távozzék. György tehát maga karolá föl az alvót, s izmos vállára vetve vitte ki a barlangból. Félóra mulva vissza jött, s most, midőn az aranyra került a sor, az öreg hiven megosztozott a teherviselésben. Két rudacskára helyezték a szekrényt, s igy vitték le, György elől menvén, a Dunáig, melynek hullámai a lecsendesült szél után fényes tűkörré simultak. Hajnallani kezdett.

A folyam keskeny medre e tájon barna sziklapartok között szorong, melyekről az első belépés több ölnyi mélységbe visz. E parti sziklák egyikén levert czövekhez volt kötve a csolnak, melyben Kázmér mákony álmot aludva feküdt, s melybe a két csempész a megmentett szekrényt volt leviendő. Ez szerencsésen be is helyeztetett a ladik kellő közepére. György a kormányrudhoz ült, s parancsolólag szólt Arnoldhoz: - old el a kötelet czövektől, aztán jer be, s fogd az evedzőt. -

Arnold ugy tőn mint mondaték neki, de a pillanatban, midőn a csolnak kötelét a czövektől eloldá, György egy hatalmas csáklya taszitással ellöké a csolnakot a parttól, melyen az elképedt pénzimádó szoborrá meredt.

- György, édes fiam, ne tréfálj igy aggott korommal, jer vissza, végy be a csolnakba, hiszen annélkül is mindenemet megosztom veled! kiáltozá, szörnyen reszketve.

Az ifju nem hallgatott a rimánkodóra, s midőn már pár ölnyire volt a viz tükörén, hideg gunyorral igy kiálta vissza: - Bucsuzz el kincsedtől vén bünös, elviszem azt leányodnak, és unokádnak, őket illeté, s ha majd ott lesz mellettük a viz mérhetlen fenekén, talán jobban fogod szeretni őket s gyakrabban emlékszendel reájok.

- Rabló! tolvaj! segitség segitség! sirt, jajgatott eszeveszetten a zsugori; százhuszezer forintomat viszi, lopja csupa jó aranyban és ezüstben, segitség! segitség! s szaladni kezdett a csolnak után a part görbületein, melyeken hol eltünt, hol ismét kibukkant.

György ezalatt letörlé arczáról a redős rézbarna szint, azután finom erős aczél lánczot vőn elő, melynek egy végével Kázmér két kezét füzé szorosan össze, másikát pedig a vas szekrényhez csatolá. -

- Már közel másfél órája alszik, mondá magához, fel kell ébrednie, közel vagyunk a czélhoz. S akkor egy üvegcse dugaszát kihuzva, az erős szesz kipárolgását zsákmánya orrához tartá.

Mámoros részegként, s fokonként jött ez az éberlétbe. Kezét akará emelni de nem teheté, bámultan nézett körül, s akadozó nyelvvel rebegé:

- Ó ez irtóztató álom volt! őt láttam holtaiból feltámadni s boszulva megjelenni - de hol vagyok? ki az ott? hah! csakugyan nem álmodám, te vagy az György?!

- Szent-Jóbi Kázmér, emlékszel-e még a téli reggelre, midőn mondám: imádkozzál, hogy ne találkozzunk harmadszor, mert akkor jaj neked s nekem? - Most harmadszor találkoztunk...

- Mi szándékod van ember? kérdé ez őrjöngő ijedséggel.

- Kérdheted? a tulpartra vinni mindkettőnket, ha ha!

- Minő tulpartra?

- Honnan még nem jött vissza senki. Kázmér! tegnap este mondád, hogy Mária valami szerelmi história miatt a Dunába ugrott. Hogy érdekesb legyen, elhoztalak megmutatni a helyet, honnan ő e bohó tettet elköveté.

Szent-Jóbi hallgatott, eszmélete visszatért, átlátta, hogy nincs menekülés.

- Nézd csak ama fekete sziklacsucsot, mely élével oly vakmerőn nyulik be a Dunába, mintha mondani akarná: jertek hullámok, söpörjetek el ha birtok! - Havasokból eredt szilaj patak szakad mellette zuhogva az anyamederbe, s száz rétben kanyargó örvénynyé kigyózza ennek habjait. - E csucs a Muntea femei nebuni, az őrült nő sziklája. S tudod, miről nevezetes?

- Látom, hogy nem tudod, mert hallgatsz. E szikla három esetről emlékezetes. Az első az: hogy valami husz év előtt onnan ugrott le egy nő, egy őrült nő, kit édes atyád Szent-Jóbi Marczel tett azzá, s az örvény által benyelve tünt el. A második, hogy e történet után husz évvel ez őrült nő elcsábitott leánya, kit Szent-Jóbi Marczel fia, Kázmér csábitott el, rohant le onnan, s az örvény által benyelve tünt el. A harmadik végre az: hogy 1849. évi augusztus hó 21-nek reggelén, e pillanattól számitva legfölebb öt percz alatt, ugyanazon örvény egy csolnakot fog benyelni, melyen történetesen Máriának hű és hűtlen két kedvese akar a lopott kincscsel tulpartra menni.

- Ily dicstelen halállal kell-e hát elvesznem? nyögé fel Kázmér; mért nem inkább a csatatéren?

- Jó katona voltál Szent-Jóbi, azért nem öltelek meg elébb, mert kellettél a rohamokba. - Ne erőlködjél, e szekrényt nem birod lerázni, ha annyira vágytál utána, menjen veled a sirba.

- Szörnyü ember, szólj kérlelhetlen vagy?

- Az, lőn a hideg felelet, s ha nem is volnék az, többé nincs meg szabad akaratom. Az örvény vonzereje már megragadott, benn vagyunk a tág karikában, mely mindig szükebb gyűrűvé szorul. - - S ezzel kormány rudját a habok közé lökte.

- Pénzemet aranyaimat, száz husz ezer forintomat! még megmenekülhetnél, igyekezz György! hangzott felülről egy rekedt kiáltás. Arnoldé volt, ki a Muntea femei nebuni csucsáról az alatta körben forgó csolnakra orditozott.

- Látod ama vén embert ott a csucson, honnan leánya és ennek leánya halált keresve rohant le, kiket ő átkozott arany maniájában elhanyagolt, s hozzád hasonló ördögöknek vetett áldozatul? Nem tudom, ki bünhödése nagyobb, tied-e vagy az övé?

A csolnak eleinte tág körben és lassan, aztán mindig szükebb gyürűzetben és gyorsabban keringett, mig végre az örvény kellő közepébe sodortan, forgott mint a megpörgetett pénzdarab.

- Imádkozzál, ha tudsz és akarsz, Kázmér, itt a végpercz, melyben jaj neked és nekem! szólt halotti nyugalommal György.

- Old legalább a lánczot le kezeimről, kért ez, talán még kiuszhatom!

- Ha! félsz tehát a haláltól, s szeretnél élni? Meghalsz gyáva, meghalsz, az imádott arany sulya vonand le a Duna fenékre! s ekkor, mig arcza ördögi elégtételben sugárzott fel, egy csapot ránta ki a csolnak fenékzetéből. A támadt hézagon át vastag viz sugár lövellt fel.

Az öreg, térdelő helyzetben, imára füzött ujjait tördelve, lélektépő néma kinok közt nézte a sziklatetőről, mint tánczol, s fokonként mint sülyed a csolnak. Az embereket nem látta benne, csak aranyát.

Midőn ez végkép elsülyedt, ő is kimerülten arczára összerogyott.

Pár percz mulva a szeszélyes kigyózatu örvény ismét a régi gyürükben kanyargott, mintha nem is ő nyelte volna imént gyomrába a két emberéletet.

Minden csendes volt körülötte, csupán egy hamuszin tollazatu, veres farku papagáj csattogtatá szárnyait a viz tűkör fölött, el-el mondogatva betanult szavait: Mari, kedves Mari, szeretlek!

EGY FÜRDŐI ÉVSZAK.

A fürdői társaság oly vig volt, minő csak lehetett.

Lehetett pedig nagy mértékben, miután körülbelől kilencz-tized része nem annyira köszvényes lábbal vagy rosz májjal, mint erős föltéttel jött, jól mulatni, sétálni, tánczolni, zenézni, ismerkedni, házasodni, férjhez menni, s több efféle.

S igy történt aztán, hogy gyakran, ki ép testtel jött, beteg szivet vitt haza; czélját azonban elérte, mert jól mulatott, sétált, tánczolt, ismerkedett, a többi pedig pótlólag következhetik.

Hol van e fürdő? mi a neve? kérdik hirtelen többen mindkét nembeli tisztelt olvasóim közűl.

Szomorú szivvel kell bocsánatot kérnem, de fontos egyéni okaim vannak e kérdésekre hallgatva felelni. Jelesül, ha e fürdő nevét elárulom, sokan, kikről alább beszélendek, szinte el lennének árulva, s tömérdek bú és baj gyülne szegény fejemre.

Brrr! szinte képzelem, mint ásná ki bal szememet ama nagyságos és vastagságos mama, kinek négy eladó leányán kivül semmi egyéb betegsége nem volt, vagy mint zúzná össze csontjaimat ama nyugalmazott torzonborz kapitány, ki a szép özvegytől kosarat kapott, vagy mint nevezne hirhordó pletykának a szép özvegy, ki egy nőtelennek hitt férjtől oly szivesen kezdte elfogadni a hódolást, vagy mint szidna házi boldogsága megrontójának e nőtelennek hitt férj, ha neje általam tudná meg, hogy ő a szép özvegynek hódolt, vagy végre a sok lehető eset közűl, mint hivna ki párbajra ama költő, ki a fővárosból, hol senki rá sem nézett, oly édes reménynyel jött e fürdőhelyre, hogy itt országos érdemeit jobban fogják méltányolni, ünnepelni, s talán még meg is fáklyászenézni, s szinte előre látta magát, mint fog érdekesen, senkivel nem társalogva, méla búsan sétálni föl s alá, s mint fogják kiváncsian kérdeni: ki lehet azon érdekes ifju? mire a suttogó s hirtelen elterjedő válasz az leend: ez X iró, ki ilyen és olyan remek dolgozatokkal dúsitotta iralmunkat stb. stb., - kit azonban itt sem vett fel senki, s e miatti titkos boszujából pár hét mulva a fürdőt elhagyván, iszonyatos strófákba öntötte ki világfájdalmát.

Megvallom, ez utolsó esettől, t. i. e félreismert lángészszeli párbajtól leginkább borzadok, mindamellett, hogy e fegyvertelen időkben párbajunk legfölebb egy pár fricskára történhetnék százötven lépésről.

Okaimat ugy hiszem belátják tisztelt olvasóim, s nem fogják kivánni, hogy e fürdő nevének kiirása által éltemet veszélyeztessem.

A kérdésre: hol fekszik? szinte csak tágan felelhetek, t. i. felső Magyarországban.

Ezzel azonban több van mondva, mint első pillanatra hinnők. Ugyanis, e geographiai kijelölésből kitünik először az, hogy dús erdejü hegyek által koszoruzott völgyben van e fürdő szinhelye, hova a nyár hevét enyhiteni a szomszéd fenyvesekből enyhe szellők járnak, hogy a lég tiszta, a közel bérczekrőli kilátások gyönyörüek, a viz és bor egyaránt savanyu, keverve azonban a csunya nem által igen jó italnak találtatik; kitünik másodszor az, hogy e fürdő nem Karlsbad vagy Füred, hol mindenkinek az a fő gondja, hogy a másiknál feszesebben viselje magát, többször öltözködjék, és senkivel ismerkedni ne akarjon, hanem egy kies fekvésü völgykatlan, melynek sétányán az ott mulató csupa ismerős barátságos arczokkal, s épen nem a váczi utczával találkozik, kik mindnyájan egy társaságot képezve, szinte családi életet élnek.

Reggeli fürdés után poharas vándorlások a savanyu forrás buzogó vizéhez, találkozások a sétányon, tervezések a nap teendőiről, reggelizés a fasorok alatti padkörnyezett asztalokon, aztán a leszálló hőség elől mindenki haza tér, ez zongorához ül, az regényt vesz elő, ez látogatást fogad, amaz pihenni dől, ezek jó korán whist vagy sakk parthiet kezdenek, s igy foly az idő délig, midőn a közös asztalhoz az egész vendégsereg összegyül s élénk társalgás közt ebédel; délután kis pihenés után, az idő drága lévén megkezdetik a táncz s foly késő éjig, vagy ha táncz nincs, van karavános kirándulás a vidékbe, a gloriettehez, a viszhanghoz, s e séták gyakran a bálnál is érdekesbek, mert a hölgyeket a meredek bérczekre karon fogva kell vezetni s a társaság inkább megszakadoz; ha séta nincs, van vándor szinészek előadása, stb.

Szóval, mint fönebb mondám, a társaság oly vig volt, minő csak lehetett, még pedig akár szép volt az idő, akár esett az eső, mi e völgykatlanban igen gyakran megesett.

Sőt voltak, kik az esős időt a derültnél sokkal többre becsülték; az öreg urak és asszonyságok azért, mert hegyvölgyet bemászni, mint ők a sétákat boszusan nevezék, nem lévén alkalom, mindenki a whist-asztalhoz szorult, mig ellenben szép időben a partieból többnyire hiányzott valaki; az ifjak pedig azért, mert a mamákat és papákat és tanteokat a kártya elfoglalván, inkább magukra maradtak - - szóval nekik is megvoltak a maguk okaik.

Azok közt, kik az esőt jobb szerették a napsugárnál, első és fő fő volt a fürdő-orvos, doctor A. egy tetőtől talpig becsületes okos ember, kit mindenki igen szeretett, s kit nem dicsérhetek meg jobban, mint ha azt mondom: hogy összesen két gyengesége volt, s mindkettő oly megbocsátható! Az első volt a whist (s ezért szerette ugy a borus eget); a második azon meggyőződés, hogy e fürdőhelyen soha, mióta a világ áll, cholera nem volt, nem lesz, s nem lehet. Ki a whistben mint partnerje bakot lőtt, azt kiszidta emberségesen, pörölt, zsémbeskedett vele, de a játék végén ismét kibékült; azonban ha valaki kételkedni mert, vagy nem látta mint ő, a lehetséget abban, hogy e fürdőben a cholera ki ne üthessen, arra komolyan megharagudott, az nem volt többé embere.

Rendes whist-társa én voltam, a harmadik egy fiatal vig lengyel, a negyedik egy vastag táblabiró, ki a cholerától mód nélkül félt, s miután az a környékben mutatkozni kezdett, előle ide menekült.

A lengyel egyuttal szenvedélyes és jó sakkozó is volt, s doctorunk nem egyszer boszankodott reá, midőn a sakktáblától a whisthez alig tudta elvonni. Sakk-partnere egy bányász tiszt, a legphlegmaticusabb, leghidegebb, legangolabb vérü ember, kit életemben ismertem. Egyszer fájó fogat huzatott, az ügyetlen borbély a fájóval egy egészen épet is kirántott, s midőn a patiensnek kezébe adta, ez egész egykedvüleg mondá: ni ni hiszen ez kettő! más izben, midőn rá kiáltottak, hogy a ház gyúlt ki feje fölött, meg sem moczczanva szólt: majd eloltják!

Ez volt a lengyel sakktársa, képes szemet sem hunyoritani, ha a másik félnapig sem tesz egy húzást. Mindkettő a fensőbbséget magának követelte, s egyik sem akarta a másikat mesterének elismerni, annál inkább, mert a nyert és vesztett játékok számára nézve mindig egy arányban maradtak. A fürdői közönség egy része nagy érdekkel kisérte játékukat, midőn a nyilt pavillonban összeültek, s ez vetélkedésüket még inkább ingerelte. Csak a doctor fészkelődött boszus nyugtalansággal, ha néha egy partie három négy óráig is eltartott; s a whistből a negyedik hiányzott.

Egy nap azonban végkép le kellett mondania a hat rubberről, mert én is a szomszéd faluba, ott lakó ismerőm látogatására rándultam. Késő estve érkeztem csak vissza, s midőn másnap reggelén a forráshoz indultam, nagy meglepetésemre a sétány közepén egy póznára szegezett táblát látok, melyre nagy betűkkel ez volt irva:

„Ama rosz akarattal terjesztett hirt, hogy Z. fürdőben a cholera kiütött, alávaló koholmánynak nyilvánitom, minthogy itt cholera még soha sem volt, most sincs, s nem is lesz soha.” Aláirva: „A fürdőorvos.”

Nem tudva, mit jelentsen e különös hirdetés, mentem tovább, s az első, kivel találkoztam, lengyel barátom volt. Első pillanatra feltünő volt arczán a szokatlan kedvetlenség, annál inkább, mert könnyelmüségig vidor jellemével a levertség vagy bánat férkezhetlennek látszott.

- Jó hogy jön, szólt jó reggellel köszöntve, épen tanácsát akarom kérni.

- Szivesen, ha adhatok. Na s mi történt?

- Látta már ön a póznát a hirdetéssel?

- Láttam, de még nem tudom, mi adott reá okot.

- Ah uram! az egy egész történet.

- Szomoru-e vagy vig?

- Másoknak vig, de nekem szomoru. Hallja csak ön, hát az a halvérü bányász -

- Cholerába esett tán?

- Dehogy esett, dehogy esett, sőt velem sakkozott tegnap a pavillonban, s az egész fürdői közönség feszülten nézte játékunkat. Az első partiet elvesztem, következék a második; képzelheti ön, hogy becsületem függött e partie megnyerésétől. Daczára ennek, én nem tudom mi lelt, vagy hová tevém eszemet, szememet - -

- Egy kérdést - ki ült ön mellett vagy ellenében?

- Ugy tetszik a szép özvegy -

- Aha! na s tovább.

- Bár mi vagy ki volt az ok, elég az hozzá, hogy négy huzás után azon veszem észre magam, miszerint még egy pár huzással menthetlenül s gyalázatosan mattá kell lennem, ha a bányász vigyáztalanságom által nyert előnyét észre veszi. Nem maradt egyéb hátra, mint figyelmét valamiképen a sakktól elvonni, s e czélból hirtelen némi szörnyü hirt kellett koholnom. A manó azt a kérdést adja nyelvemre, vajjon hallotta-e már, hogy a fürdőben a cholera kiütött?

- Még nem, s igaz volna ez? kérdé oly hidegen, mintha arról lett volna szó, hogy Otahajtiban földrengés volt. A körülállók kissé megdöbbentek, whist-társunk, a piros arczu táblabiró elsáppadt.

- Való igaz, eddig öten betegedtek meg.

- Lehetlen! csodálkozott, de azért szemeit a sakk figurákról le sem emelé.

- Sőt az öt közűl egy már megis halt! folytatám.

- Jézus Mária! kiálta az elképedt táblabiró, ugy rögtön indulok!

- Kitől hallotta ön e hirt? kérdé komolyan reám pillantva a bányász.

- Kitől? hát magától doctor Á...tól! felelém hirtelen, távolról sem gyanitva a lehető következményeket. A doctor nem volt jelen.

- Akkor igaznak kell lennie; jegyzé meg egykedvün a bányász, tovább huzott, s én csakugyan mattá lettem.

Szégyentől lángoló arczokkal kezdtem s merültem a harmadik partieba, midőn figyelmünk egy már messziről előható zajra fordul.

A doctor jött, sebesen mint a széltől kergetett felleg, szemei villámokat szórtak, s e kérdést menydörgi hozzám:

- Ön mondá, hogy a cholera a fürdőben kitört?

Nem tagadhatám, mert a jelenlevők mind hallották.

- S reám hivatkozott ön?

- Igen; felelém, s most szégyenkezve az ellenfélnek vetett cselt kellett volna kivallanom, de erre már nem volt idő, mert a különben bárányszelid doctor dühe most az egyszer nem ismert határokat, s engem mindenféle hazug, rágalmazó, hirkoholó s több efféle czimekkel ugy lepiszkolt, hogy e fürdő minden vizével sem moshatom le. Aztán rögtön távozott, e hirdetést a póznára, s a póznát ide tüzte. A mi több, némelyek a fürdőt azonnal el akarták hagyni s pakkolni kezdtek, sőt a táblabiró valósággal el is utazott tegnap este. Most már ön tud mindent, mit csinálna helyzetemben?

- A doctort minden áron megengesztelném, s e végből rögtön a táblabiró után mennék, s elmondva neki mindent, ha csak lehet, visszahoznám. Mert ha ő elmegy, a mellett, hogy a hirt tovább terjeszti, egyszersmind whist-partienk is fölbomlik, s ekkor ön a doctorral soha ez életben ki nem békül. - S csakugyan elutazott már?

- El, de csak a szomszéd faluig ment, málháit most viszik utána, s ezeket ott várja be. Még utolérhetném - -

- Siessen tehát ön - -

A könnyelmü, de jószivü lengyel elrohant, s alig negyed óra mulva a fogadós szekerén láttam őt, mint sietett a megrémült táblabiró visszafoglalására.

E közben a forráshoz értem, melyet ekkor már az ivók ostromoltak. A közbeszéd s derültség tárgya a lengyel szomoru esete volt.

A nagyságos mama ugy itatta négy lányával az áldott vizet, mintha annak férjhez adó ereje is volna, s aztán minden pohár után végig vonult velük a fasorokon mint a fiastyúk az égi csillagzatok közt. Rendes kisérőjök a nyugalmazott kapitány volt, ki miután a szép özvegynél fiascot csinált, ide szegődött, s a nőket a franczia háboruban viselt dolgaival mulattatá; mindamellett ha évekről volt szó, negyvennél egy nappal sem akart idősebb lenni. Világos volt, hogy házasodni akar, csak azt nem tudta még, a négy hajadon közűl vegyen-e el egyet, vagy épen magát a mamát?

De ideje már a szép özvegyről is szólani, ki e fürdői évszak alatt mindenesetre a legérdekesebb, legünnepeltebb nő volt. De mint is ne lett volna az? gyásza még alig telt ki férjeért, ki mint huszár tiszt a forradalmi utolsó harczok egyikében esett el, vagy legalább több mint valószinü volt hogy elesett, mert bár meghalva senki sem látta, de neve az elhullottak névsorában volt, s azóta senki sem hallott róla.

A szegény nőke eleinte sokat sirt férjeért, kit csak nehány hó óta nevezett annak, de miután oly sokat mondták neki, hogy a sirással szép szemeit elrontja, ő hallgatott a jó tanácsra, s minthogy történetesen igen fehér és ép fogai is voltak, s tükre naponként és óránként meggyőzé őt arról, hogy a mosolygás ezekhez igen jól áll, ezeknél fogva ő bizony inkább mosolygott mint sirt, miből azonban még nem következtethető az, hogy vigasztalódott veszteségén, hanem hogy elég erős lelkü könyeit, búját vásárra nem hordani. Oh én tudom, ő lelkében vigasztalhatlan volt, s a keserv bizonynyal megöli, ha szórakozást keresni nem ügyekszik. Ezért jött ő a fürdőbe is, s hogy férje emlékéhez és árnyához hű maradt, fényesen bebizonyitotta akkor, midőn a nőszvágyó nyugalmazott kapitányt határozottan visszautasitotta.

Igaz ugyan, hogy a kapitánynál szerencsésebb sikerrel látszott a szép özvegy körül forgolódni D. ur, egy antinouszi külsejü, könnyü elmés társalgásu fiatal ember, ki, mint szokták mondani, itt a tónust adta, s a társaság fő mulattatója volt. Azonban e siker csak látszat vala, mert tudva van, hogy a rosz világ mindjárt hódolásnak nevezi, ha valaki valakinével kissé gyakrabban társalog; pedig D. ur a szép özvegygyel bizonyosan mindig ennek férjéről, az elesett hősről beszélt, s hogy e thema őt igen érdeklé, mindenki természetesnek találandja. Én legalább a fürdői évszak elején igy vélekedtem, s hogy csalódtam-e? később mondom el.

Ez a D. ördöngös vig és ügyes fiu volt. Soha ki nem fogyott a beszédből, mindig tudott valami szépet és érdekeset mondani, mindig valami uj és mulatságos kimenetelü inditványnyal jött; a legjobb tánczos volt, zongorához kellemes tenorral énekelt, izletesen öltözködött, szóval a mamák épen nem rosz szemmel nézték, ha leányaikkal enyelgett. Ő azonban ugy látszék, a szomoru özvegy vigasztalását tüzte ki keresztényi föladatául. Különben nem e vidékbeli volt, mert közelebbről senki sem ismerte, de hogy gazdag lehete, az minden szavából, mozdulatából, környezetéből kitetszék.

Árnyéka, azaz mindenütt követője és mindenben majmolója Cz. pesti dandy volt, ki a legnagyobb sárban is fénymázas topánt hordott, pipaszár lábszáraira iszonyu szük nadrágot huzott, felöltönyénél hosszabb farku frakkot viselt, vatermörderjeivel két fülét majd lereszelte, egyik szemébe négyszögü üveget nyomott, haját ugy összevissza borzolta, hogy valami csókamadár saját édes fészkének nézte volna, ha egy magas kürtü kalapot nem üt félre rajta, s becses személyét ellenállhatlan szépnek hitte. Szokása volt különben soha saját eszével nem gondolkodni; hanem mások bölcs belátása után indulni; ez öltözékét is egy geniális ifju báróé után csináltatta, csakhogy mig ezt a világ azon megszokta, reá ujjal mutatának, ő azonban meg volt győződve, hogy ez csak azért történik, mert mód nélkül tetszik.

Itt is mindenben D. urat a tónadót utánzá, épen ugy erölködött tánczolni, udvarolni, szivarozni, ásitani, társalogni, elménczkedni mint ő, s kinjában néha oly bolondokat mondott, hogy az egész világ nevetett rajta, ő pedig sugárzó arczczal tekintett körül élvezni élcze hatását. Egyszer esős időben D. kinek minden jól állt köpenye veres bélését forditá kifelé, öt percz mulva a dandy is ily costumeben robogott ki szobájából; másszor meg D. számitott tréfából a fagylaltat kenyérre kente, s a dandy rögtön hasonlóan cselekedve erősen vitatá, hogy Pesten ez a legujabb fagylaltevési modor.

Egyébiránt több szeretetre méltó tulajdonságai közűl még kiemelendő az: hogy semmikép sem volt szerencséje az igazmondáshoz, különösen nyilvánosan azt szerette elmondogatni, hogy neki az ország valamennyi mágnása te tu brúderje, titokban pedig, de mindenkinek külön: hogy Pesten nincs szép nő ki bájainak ne lett volna rabja.

Későn szokván kelni, ma is az utolsó volt, ki a forráshoz érkezett.

- Jó veggelt! jó veggelt! kiáltott mindenfelé jöttében, - ah! mily gyönyövü vitka szép veggel! -

(Meg kell jegyeznem, hogy dandynk az r betünek halálos ellensége volt, s alsó ajkát kissé bekapva azt mindig v-nek szokta ejteni.)

- S szép nagyságtok máv ily kován a fovvásnál? e szavakat egy tisztes asszonysághoz intézé, kinek szép ifju leánya volt oldalán, hozzájok csatlakozék, s a kis lánynak rögtön egy sereg sületlen bókot és szépséget mondott. S a kis lány? ugy látszék szivesen fogadta ezen izetlenségeket, de előleges védelmére mondhatom, hogy csak: ugy látszék, mert valójában kökény szemei egy barna fiut kerestek loppal, szivecskéje igazi birtokosát, de kivel kissé meghasonlott, s ki most boszuból nyakrafőre szintén másnak tette a szépet. Igy boszantották és keseritették egymást; a dandy pedig egy perczig sem kételkedett, hogy a kökényszemü lányka majd meghal érette szerelmében.

Mulatságos volt egy elfogulatlannak, minő én valék, a rejtett viszonyok e szövődését figyelemmel kisérni.

Oldalvást, magányos padon a költöncz ült, s mig a térdére helyezett papirszeletre holmit firkálgatott, szemeit minduntalan lopva körüljártatá a sétálókon, nézni, vajjon érdeket gerjeszte-e? s látják-e őt, mint működik halhatlan szelleme a haza javára? Egyébiránt az igazat megvallva, ő csakugyan érdeket is gerjeszte önmaga iránt, nem talán akként, mint azt ő ohajtá, hanem az elterjedt hir szerint mint olyan, kinek nincs egészen rendén első emelete. S ezt nem is volt oly igen nehéz elhinni róla.

A bányásztiszt, hatrőfös kendővel nyaka körül, elmerülten sétálgatott fel s alá, folyvást a földre nézve, mintha minden kavics egy-egy sakkfigura volna.

Végre a doctor is megjelent; méltó haragja az éjen át már meglehetősen elpárologván, jó arcza ismét visszanyeré szokott derültségét.

S igy az ijedtében elutazott táblabirón s az utána rugtatott lengyelen kivül, e fürdői évszak azon vendégei közűl, kiket olvasóimnak bemutatni akartam, egy sem hiányzik.

Minden napnak meglévén a maga kis ujsága, a mai, a lengyel esetén kivül az is volt, hogy a fürdőbe egy szemfényvesztő, valami Bosco-féle fiók-bűvész érkezett, ki estére a teremben tartand előadást. A dandy már tegnap este megismerkedett vele, s előre beszélé, mily bámulatos mesterséget fog a maestro mutatni, mint p. o. az egeret csirkévé változtatja, az elszakitott kártyát összeforrasztja, krajczárból aranyat csinál, a gyürűt mozsárban összetöri, s aztán mint egészet adja vissza, s e mellett a gyürű birtokosának legnagyobb titkát fülébe sugja, sat.

Ez utolsó mesterség legérdekesebbnek találtatott, kivált a szép nem által, s valóban a bűvésznek nagy publikumot is szerzett, mint majd erre későbben visszatérni lesz szerencsém.

E közben a reggelizés is megtörtént, s az illetők már-már szét és haza akartak oszlani, midőn a dandy egy inditványnyal lépett fel. Elmondá t. i. hogy ő a bérczek közt egy uj viszhangot fedezett fel, mely nyolcz szótagot tisztán mond vissza, s miután az nincs távol, a reggel pedig oly gyönyörü, ha ugy tetszenék, a társaság egy kirándulást tehetne oda.

Az inditvány a dandy véghetlen örömére elfogadtatott; minthogy azonban a hölgyek hosszabb sétára elkészülve nem voltak, előbb még mindenki haza szaladt, egy napernyőt, vagy kalapot, vagy écharpeot, vagy legyezőt hozni, s mig a társaság ismét összeszedkezett, majdnem egy óra telt bele.

Megindultunk. A dandy mint vezető legelől ment, s miután karját a kökényszemü lányka elfogadni kissé vonakodott, azt udvariasan a mamának ajánlá fel; aztán jött a négy lányos mama a kapitány kisérettel, ki köszvényes lábaira gondolva savanyú képet csinált az expeditióhoz; aztán egy csomó nő és férfi élénk beszélgetés közt; aztán jöttem én a doctorral, s utánunk, jó darabkákra elmaradozva, a szép özvegy D. ur karján, ki őt ékesszólása egész hevével látszott boldog emlékü férje fölött vigasztalni. - A bányász tisztet az egész nem érdeklé s hon maradt.

Félórai menés után a susogó fenyves erdőben a dandy megállott, mondá, hogy a kellő ponton vagyunk s egy sziklafalra mutatott, mely mintegy hatvan lépésnyire a fák közűl kimeredve, a hangot volt visszaverendő.

- Mint mondám, kezdé s mindnyájan hallgattuk, e sziklafal nyolcz szótagot viszhangoz; akármit, p. o. „felszaladt a nyul a fáva!” ez is épen nyolcz szótag. Tehát csendet és figyelmet kévek!

Ezzel felállott egy magasabb kőre, üvegét még jobban szemébe nyomta, kalapját levette a csóka fészekről, fejét lehetőleg kidugta a vatermörderek közűl, s torkát kellőleg megráspolyozván, fenhangon kiáltá, hogy:

Felszaladt a nyúl a fáva!

a hamis viszhang azonban igy felelt:

Fel ám az apád nyakára!

s mindjárt rá egy pörge kalapos, s pitykékkel megrakott kék spenczlis fiu, kiben szintén egy fürdői vendéget ismertünk meg, lépett ki a sziklafal mögűl, ezen, eléggé hallható szavakkal: ugy kell, mért váratod oly soká az embert!

A meglepetés első percze után hangos nevetés következék, a felsült dandy pedig irult pirult, nem tudta mit szóljon, végre zavarodottan szintén nevetni kezdett, s oly pofát igyekezett vágni, mintha ennek igy és nem másként kellett volna történni.

Mert tudnivaló, hogy e viszhanglelés eredeti eszméje D. uré vala, ki azt a dandyvel közölvén, ennek a tréfa igen megtetszett, s kivitelét magának elkérte. D. ezt örömest átengedé, remélve alkalmasint, hogy az igy lefoglalt közfigyelem mellett annál több alkalma lesz a szép özvegyet vigasztalni. A dandy ekkor összebeszélt ama pörge kalapos kék spenczlis fiuval, ki mint két lábú viszhang volt szereplendő, jól betanulták, mint fogja ez a kijelölt nyolcz szótagot visszakiáltani; aztán a viszhang már jókor reggel elbujt, de mig a kalapok, napernyők stb. összeszedettek, elunta a várakozást, unalmában cadencziát csinált az előre betanult sorra, s a sziklafal mögűl nem látva, hogy nők is vannak a társaságban, azt kissé boszusan vissza is kiáltá.

A szegény dandynek volt a csintalan viszhang miatt mit hallgatni, mindenki vele kötődött s igy indultunk haza felé. D. ur következetes maradt magához, s előbbi párjával karján, kis távolságra ő volt a sereghajtó.

Már jövet feltünt nekem egy idegen alak, ki a fák közűl majd kibukva, majd ismét elveszve, mindenütt velünk jött, s most ismét oldalvást kémlő szemekkel figyelt a társaságra.

- Ki lehet az a magas ember ott, kinek szakálla, haja, kalapja mind egyforma vörös? kérdém a doctort.

- Ah! az alkalmasint a monsieur l’escamoteur, ki ma este producálni fogja magát.

- Talán a felfedni igért titokból iparkodik valamit előre ellesni.

- Meglehet, s különösen az utánunk andalgó szerelmes pár látszik fürkészete tárgya lenni, mert leginkább velük tart lépést, s néha-néha oly éles pillantásokat vet reájok, mintha a mellény- és ruhán át egyenesen a szivekbe és vesékbe akarna tekinteni.

Azonban a nap sugarai nagyon is élénken kezdének melegitni, s megérkezvén igen jól esett a nyári hőség elől hűs szobákba vonulhatni.

A dél ismét összegyüjté a fáradt éhes kedélyeket, s az ebéd szokott vidám zaj közt folyt le. Épen fölkelénk, midőn egy roppant dördület az azt nyomban követő fergetegnek lőn előjátéka. Pár percz mulva az ég mintegy fekete posztóval lett bevonva, miből vakitó villámok czikáztak elő, s a körül fekvő hegységben ugy recsegett ropogott minden, mintha a világnak akarna vége lenni. A zápor minden egyes dörgés után, mintha dézsából öntenék, omlott.

A félénkebb nők szögletbe vonultak, s szemeiket hunyták be, a férfiak az ebédhez összerakott asztalokat szedték szét, s kártyaasztalokká alakiták, - óranegyed mulva a villanyterhes felhők elvonultak, az ég a fekete köpeny helyett szürkét öltött, miből a szél sűrü szorgalmas esőt facsart ki. Szó sem lehetett az elmenetelről, s miután e nap történetesen nem levén táncznap, a czigánybanda nem volt jelen: a terembe szorult társaság ugy mulatott a mint tudott, t. i. ki nem kártyázott, az beszélgetett.

Ez utóbbiak közé tartoztam én is, a doktort igyekezvén megnyugtatni, kinek ma, minden eső daczára, sem volt whist-partieja. Beszédbe akartam őt vonni, mert a közlékeny jólelkü doctor örömest beszélt, ha erre tér nyittaték neki, s életéből vett anecdotákkal gyakran sokunkat jól elmulattatott.

A lég a vihar által kissé meghüsülvén, a kandalló-tüz nem volt épen alkalmatlan, néhányan e körül telepedtünk le, s a pattogó fenyőtüz, és a doctor kedélyes előadása mindinkább több melegedő hallgatót vont körünkbe. Ezek közt legfigyelmetlenebb D. volt s a vigasztalhatlan özvegy, kik összehajtott fővel mindig egymással suttogtak.

Több asztal körül erősen atouztak, de nekem csak az volt érdekes, hol a kökényszemü lányka, papájával, mamájával s a dandyvel ült össze tarokkozni. Szegény gyermek arczáról szinte olvasható volt az unalom, s az, hogy akárhová inkább örömestebb nézne mint kártyájába. De aztán hibát hibára is ejtett, s a papa nem győzte őt eléggé szidni vigyáztalanságáért. Hogy is ne ejtett volna hibát, mikor az a deli barna fiu, kivel pár hét előtt valami csekélységen meghasonlott, oly szomoruan ült épen átellenében, s ha néha kéksugaru szeme reá tévedt, ez is épen akkor kapta le róla epedő tekintetét!

A kapitány a fiastyúkkal czvikkezett, s keverés és osztás közben folyvást harczairól beszélt; most épen Waterloo előtt volt, s azt magyarázá, hol táborozott Wellington, honnan jöttek a poroszok, hol állt a franczia sereg.

A bányásztiszt az egész időn át egy ablak mellett nézte, hogy esik oda künn.

Mi tehát a kandalló körül csevegtünk; a doctor hajlandónak látszék megbocsátani s elfeledni a lengyel hazudságát, ha ez, mint igérém, a megfutamlott táblabirót visszahozza.

- Megfoghatlan félelem! szólt, s általa e bajt legkönnyebben magára vonhatja, mert tapasztalásom mondja, hogy kik legjobban féltek a cholerától, legelsők estek bele. Az ellenkezőnek pedig élő példái mi vagyunk orvosok, kik legtöbbet forgunk a betegek ágyai mellett, s legritkábban kapjuk el. Mivé lettem volna, ha félek, ezelőtt husz esztendővel, Bécsben, az országos járvány idejekor! - pedig ugy szólván ez volt szerencsém megalapitója!

- Hogy hogy? kérdeztük egy hanggal.

- Sajátszerü menete volt az a dolgoknak, felelt ő mosolyogva, melyhez hasonló nem mindennap fordul elő. A szerencse, legalább egyszer, mindenkinek mutatkozik az életben, csak megfogni kell tudni a könnyen elsikamlót.

Mindnyájan kértük, mesélne nekünk erről, s ő nem sokáig kérette magát, hanem igy kezdte beszédét:

(Mielőtt a doctor meséje elmondásába kezdenék, meg kell jegyeznem, hogy a bányásztisztnek Allegro nevü barátságos pudlija a teremben fel s alá szaladgál, a kökényszemü lányka gyakran magához hivja, fejét veregetve kissé lehajol, s lopva a bús barna fiura pillant át; azután touslestrois-t mond skiz nélkül, a papa pedig szörnyen haragszik.)

A doctor beszélye.

A czél, melynek eléréseért annyi éven át küzdöttem, elérve volt, s én a szó legszorosabb értelmében nem tudtam, mihez kezdjek ujdonat uj orvosi oklevelemmel.

Ez szekrényembe jól eltéve, nevem ajtóm külszárnyára nagy rézbetükkel kiszögezve volt; magam pedig minden perczben készen, lélekszakadtan rohanni első betegemhez, kihez hivni fognak.

Az ebédi félórát kivéve reggeltől estig honn ülék, s az esti sétára is aggódva mentem ki, nehogy épen távollétemben kerestessem. Kár volt azonban aggódnom, mert a hazatéret mindig szorgalmatosan kikérdezett házmester felelete megnyugtatólag hangzott. Tudományomat és készségemet senki sem látszott igénybe venni akarni.

Minden este azon reménynyel feküdtem le, hogy majd az éjen át felvernek, reggel azonban véghetlen nyugalmas s legkevesbbé sem háborgatott álom után keltem fel, s gyakran emlékezém, hogy álmomban csodás szerkezetü orvosi rendelvényeket irtam.

Pedig bizony már igen kivánatos volt, hogy e rendelvényirás ne csak álomkép legyen; többi közt: a szigorlatok s diploma költségei erszényemet kétségbeejtő apályba helyezék, Bécsben pedig drága az élet.

E fölött egy elfojtott szenvedély is kezdett életjelenségeket adni, s egy emlékemből kényszerűleg száműzött kép látogatta meg tétlen magányomat.

E szenvedély, ifju korunk közös üdve és kinja, a szerelem; a kép pedig egy szőke lányka képe volt, melyet emlékemből száműznöm azért kelle, mert a szegény orvostanulónak a gazdag polgárleány irányában kedvező kilátásai alig vagy épen nem lehettek.

A szigorlatok idejében kevesebbet értem rá a sziv ügyeire gondolni, most azonban ujult erővel s elzavarhatlanul fészkelte magát képzetembe a szelid nyájas arcz, mely ábrándos szemeivel, ártatlan mosolyával annyira lelkembe olvasztá magát. Szüntelen előttem lebegett az, szüntelen a szinházra gondolék, hol először s gyakrabban láttam őt; a nehány estélyre, hol véletlenül találkozván megismerkedtem, tánczoltam, mulattam vele, s hol merészlett kézszoritásomat is gyöngén viszonoztatni véltem.

Szóval, fülig szerelmes voltam, s bár erről neki vallomást még nem tevék, de bizonyos symptomák után viszonhajlamáról elbizottság nélkül meggyőződve leheték.

Tehát szerelmes is voltam, és kenyerem se volt; két baj, miből egy is untig elég arra, hogy az ember tulságig nyugodt ne legyen.

Ha sétálni mentem, lépteim akaratlanul ablakai alá vittek, s ha véletlenül felpillantva ott megláthatám, könnyebb szivvel tértem ötödik emeleti szobámba. Legalább tudtam, hogy még nem ment férjhez.

Egy este épen ily sétából érkeztem fáradtan haza, s a házmestert szokás szerint kikérdezve, nem keresett-e valaki? ez meglepetésemre igennel felelt. Nem beteghez hivtak ugyan, de levelet hoztak, s azt honn nem létemben a házmesternél hagyták.

E levél egy széles hosszu hivatalos levél volt, oly tekintélyes nagy pecséttel lepecsételve, hogy csak akkor mertem felbontani, midőn a czim ismételt elolvasása után láttam, hogy csakugyan nekem szól.

Tartalma körülbelől ez lehetett: A fenyegetve közelgő cholera-betegség elleni óvó-intézkedések megtétele végett, az orvosi kar ajánlatára ön a Mariahilf nevü külvárosba osztály-orvosul oly utasitással neveztetik ki: hogy ez állomását rögtön elfoglalván, mindenek előtt fő-feladatául tekintse e külvárosban egy, vagy ha kell, több oly épületet kijelölni, mely kórházzá legkönnyebben s legczélszerűbben alakitható át. Részletesb utasitást a közigazgatás egészségi osztályánál veend, hol magát haladéktalan jelentse. A járvány egész ideje alatt öt ezüst forint napi dijjal fog elláttatni; aláirva: Bécs birodalmi székváros tanácsa.

Öt pengő forint napi dij, és orvosi állomás Mariahilfben, épen azon városrészben, hol szőke szépem atyja lakik lányostul, boltostul, gyárostul! Rohantam az egészségi osztály bureaujába, az utasitást könyv nélkül megtanultam, s következő nap már e külvárosi uj szállásomon, imádottam lakával egy utczában, etablirozva voltam. -

Társul, polgári biztosi minőségben, egy igen müvelt ifju ember adatott mellém, kivel egyetértőleg valék eljárandó. Kettőnktől függött tehát, melyik épületet jelöljük ki kórháznak, s hogy ezt tehessük, előbb az egész városrészt bejárnunk, s annak minden házát megszemlélnünk kellett.

(Bocsánatot kell kérnem a félbeszakasztásért, de lehetlen volt nem látnom a tarok asztali jelenetet. A kökényszemü lányka már nagyon megunta a kártyát, a pudlit simogatja; Allegro! Allegro! kedves kutya! s átpillant a barna fiúra.

Papa. Ugyan Pauline ne játszál mindig avval a kutyával, hanem adj bele!

Pauline felrezzenve: Igen is Papa! - bele ád, s a huszonegyest a coeur királylyal akarja ütni.

Papa haragosan: Mit csinálsz már megint? ha nem tudsz vigyázni, inkább ne játszunk.

Pauline. Bocsánat, skiznek nézem mindig a coeur királyt.

Dandy czélzással, de önmagát értve: Ha ha! nem csoda, nagyon elfoglalja nagysádat a coeuv kivály!

Pauline elpirul, s a barna fiura pillant sebesen; papa pedig, ki nem tudom mi okból, egy idő óta igen nyugtalanul fészkelődik székén, a játék végeztével fölkel, az ajtóig megy nézni: esik-e még? s minthogy az eső ugy ömlik, hogy kimenni lehetetlen, összevont szemölddel helyére ismét visszatér.)

Az első nap, folytatá a doctor, háznézések közt mult el, tulajdonosaik szörnyü aggodalmas arczczal mutogatták a szobákat, s különféle okokkal ügyekeztek meggyőzni arról, hogy házuk mindennek alkalmas inkább mint cholera-kórháznak. Természetesen, mert a ház nem megveendő, de csupán a járvány megszüntéig kibérlendő volt.

Késő este lerogyásig fáradtan tértünk haza, pedig a megvizsgálandó házak hatod részében sem voltunk még. - A házmester szobánkba jő fel, s a polgári biztosnak és nekem külön külön tiz darab levelet ad át, melyek, mint mondá, este felé hozattak hozzá.

Csodálkozva e hirtelen szaporodó levelezésen bontjuk fel azokat, de még jobban csodálkozunk, midőn mindenikben egy pár, ily rövid tartalommal kisért bankjegyre akadunk: Meg vagyunk ugyan győződve, hogy házunkat cholera kórházzá átváltoztatni alkalmasnak nem fogják találhatni: mindamellett bátorkodunk e csekélységgel alkalmatlankodni s kérjük stb. stb. E csekélység legalább ötven s legfelebb két száz pengő forint volt nekem, s ugyanannyi a biztosnak. Az összeg külön külön ezer öt száz forintot tett.

Egymásra néztünk s jó izűt nevettünk a házbirtokosoknak kórháztóli félelmén, de végre is abban egyeztünk meg, hogy ez ajándék el nem fogadható, s azért ismét szépen bepecsételtük, s a házmesternek az illetőkhözi széthordás végett átadtuk.

Következő nap estéjén ért még csak tetőpontra a tréfa. A házi urak, kiknek ajándékait reggel visszaküldtük, alkalmasint azt hivén, hogy mi keveseljük azt, megkettőzék a mennyiséget, s egy uj levélben igen szépen bocsánatot kértek a tévedésért, melynél fogva tegnap a szándéklott száz forint helyett csak ötven, a két száz helyett csak száz s igy tovább tétetett levelükbe. E mellett uj iratokkal ismét két ezer pengő forint érkezett.

Most már csakugyan nem tudtuk, mit teendők legyünk, s legjobbnak tartók a dolgot az egészségi osztály főnökének, kitől függénk, feljelenteni.

- Kérték önök e pénzt? volt a főnök kérdése.

- Soha, szóval sem, sőt tiltakozánk ellene; válaszolánk őszintén.

- Ugy hát tartsák meg s ne panaszkodjanak; - lőn a határozat.

S igy történt, hogy midőn egy hét mulva a ház-vizsgálatot bevégeztük, én, kinek sovány tárczájában azelőtt alig egy pár forint tengett lengett, 10,000 azaz szóval: tiz ezer pengő forintnak voltam törvényes ura.

Csupán két házi urnak küldtük vissza határozottan több izben a nevezetes mennyiségű ajándékot; az egyik vendéglős volt, kinek tágas ebédlő és táncztermei, szobái s egész nagy háza általunk, de még csak titokban, kórházzá jelöltetett ki; a másik szőke szépem atyja, ki terjedelmes és jövedelmes gyárát remegve féltette, s kinél a lánya elnyerhetésére nyilt kedvező alkalmat felhasználni akartam.

Nem nyujtom hosszura elbeszélésemet, elég az hozzá, hogy miután a gyárnok kettőzött hármazott ajándékait visszautasitám, ő pedig személyesen fölkeresve összetett kezekkel rimánkodott, hogy kérjek bármit, csak gyárából kórházat ne csináljak: én egész gyöngédséggel lánya kezét kértem, s egyszersmind ujan szerzett 10,000 f. tőkémet kereskedésébe felajánlottam. Ő habozott, leányához utasitott, együtt mentünk hozzá. Mari elpirult, igent sohajtott, az öreg összetevé kezeinket, s az egy hét előtt remélleni sem mert Mari jegyesem, s a járvány szüntével azonnal nőm lett.

(E pillanatban Pauline kártyát kever, de más felé nézvén, az egész játékot az asztal alá ejti; a dandy fölszedni egész készséggel lehajol, szedegetés közben a barátságos Allegro végig nyalja arczát, a dandy ezért kissé főbe koppantja őt, szegény érzékeny Allegro keservesen ordit, a bányásztiszt morog, hogy ne bántsák kutyáját s magához hivja; a papa haragszik leánya ügyetlenségén, s ismét, már talán negyedszer, szorongatott arczczal fölkel megnézni, esik-e még? s minthogy az eső kissé szünni kezd, kisiet, s nehány percz mulva vidámabb képpel jő vissza. Pauline kever, oszt; Allegro ismét mellette van, a lányka sajnálja a megütött pudlit, megsimogatja, s Allegro szegény Allegrócskának nevezi, de ezalatt a barna fiura tekint át.)

Hogy történetem egész legyen, végzé beszélőnk, még két eseményt kell ez időkből megemlitenem.

A vendéglős, termeinek kórházzá leendő idomitása kimondatván, sirt, jajgatott, panaszával Ferencz császár elé ment, előadván, hogy keresete nem csak jelenre de jövőre nézve is örökre megszünt, mert oly vendéglőnek, mely azelőtt cholera-kórház volt, küszöbét senki többé átlépni nem fogja, s igy ő végképen tönkre van silányitva.

- Tudja mit ön? szólt neki a császár; ha a járvány szüntével a kórházból ismét vendéglő lesz, hirdessen ön megnyitásául egy nagyszerü reuniót, - első vendége én leszek, s hova Ferencz császár elmegy, oda az ő jó bécsi népe is utána jő. -

A vendéglős megvakarta fültövét, de kissé vigasztalódva ment el.

A másik esemény az volt: hogy egy délután az e külvárosban lévő herczegi képcsarnok müvészeti kincseit megszemlélni mentem biztos társammal. Kellemesen tölténk néhány órát; a felügyelő oly szives és előzékeny volt irántunk, mintha dus angol lordok volnánk, kiknek bőkezüségétől nem csekély douceurt remél. - Kisült azonban, hogy ő játsza a bőkezüt, mert másnap korán reggel bekopogtatva ötven aranykát tesz le asztalomra, s mindenre kér, hogy a képcsarnok épületébe ne rakjunk majd betegeket. Hasztalan biztositám őt, hogy már van kórház kijelölve, s igy nincs mitől tartaniok, hogy az aranyokat elfogadnom lehetetlen sat. neki ugymond kötelessége e csekélységet itt hagyni, vissza nem viheti, már számadásba jött, - s ezzel elszaladt. Én még ágyban voltam, s nem szaladhattam utána. -

Ezután forró sulyos napok következtek; a járvány iszonyuan pusztitott, s csak bátorságomnak köszönhetem, hogy engem is el nem vitt. Ipam pár év mulva meghalt, s minthogy a városi lég nőmre nem jó hatással van, ide költözénk a világ legtisztább légű völgyébe, hol cholera még soha nem volt, s nem is lesz soha. -

A doctor, kedvencz thémájával végezvén jó izűn elmondott beszélyét, fölkeltünk a kandalló lohadó üszkei elől; az eső egészen elállt, s a nyugotról előtekintő napsugár élénk szinezetű szivárványban tükröződött, mely mintha virágos kosárnak volna fogantyuja, ragyogott fölöttünk, a harmatos virággal megrakott kosarat a fürdői völgy képezvén.

Egy más valaki roppant diadalkapunak mondá a völgynyilást beövedző szivárványt, s valóban e diadalkapu alatt épen egy szekér hajtatott be, a kocsison kivül két utassal közeledve felénk, kikben, mind a mellett hogy a kiöntött ürgénél lucskosabbak voltak, a lengyelt s az általa visszafoglalt táblabirót nem volt nehéz megismernünk.

Harsány éljenekkel fogadtuk őket, s a doctor is egészen kiengesztelődve nyujtott kezet az érkezőknek, de ismét majd megboszankodott, midőn a táblabiró, átázástóli félelmében, cholera elleni praeservativumot kért tőle, s lefeküdni sietett.

A lengyelnek is megbocsátva lőn, s e fölött a zápor a póznára tüzött hirdetés betüit is lemosta.

Este ismét a bűvész előadásán találkozánk, s mindnyájunk közt hihetőleg a kökényszemü lányka jelent meg legdobogóbb szivvel, vajjon az a Bosco eltalálja-e annak rejtett titkát? D. ur a szép özvegygyel a székek első során foglalt helyet, következtek a többiek, csupán a költő ült háttal az előadó felé, mintegy mutatva, hogy őt az illy haszontalanságok nem érdeklik.

A középen sorba rakott székek előtt volt a bűvésznek leteritett asztala, melyen két faggyu gyertya gőzölgött. Más szemfényvesztő tulságos világitást, vakitó fényt alkalmaz bűvészete segédéül, ez a vak sötétséget tartá tanácsosabbnak.

Nem soká váratá közönségét s bejött ugyanazon veres haju és szakállu ember, kit délelőtt az özvegy után leskelődni láttunk. Roppant seprő szemőldei voltak, s orrán jókora darab angol tapasz feketéllett. S hangja, ez volt még csak a különös torokhang! mintha nem is ő, de a háta mögűl beszélne valaki. Beszéde csodás keveréke volt legalább ötféle nyelvnek, oly sebesen hadarva, hogy bár alig értők, igen mulatságos volt hallgatni.

Kezdte mesterségeit, például a köles-kását dióvá, a diót galambbá, a galambot ismét almává változtatá, miből midőn ketté vágná, arany hullott ki, aztán kártyákkal changirozott, aztán ismét mást próbált, miket itt elmondanom czéltalan, elég lévén megjegyezni azt, hogy mutatványait, minden dicséret nélkül szólva, igen ügyetlenül adá. Na de nem is igen figyeltek oda neki, a társalgás egyre folyt, s kivált D. és a szép özvegy közt legélénkebben.

Következék a gyürü-játék s titoksugás. Ez igérni látszék valamit.

- S’ il vous plait, meine Herren und Damen adjanak djürűket, besonders annelli nuzziali, hogy is mondi - - jeddjürűt, ebből legjobban meglehet indovinare a titok!

Nevetve huzták le többen gyürüiket, s a bűvész legelőször is a szép özvegytől vette el a jóslat-kelléket.

- Jegygyürüm, sugá szomszédjának, de mögötte ülvén, én is hallhatám, - ha el találna tévedni, sem oly nagy baj! tevé hozzá jelentékenyen mosolyogva.

A vice-bosco azonban mozsárba veté a gyürüt, aztán nagy erővel tört benne valamit, mi persze nem a gyürü volt, a port a mozsárból egy üres iskátulába önté, az iskátula tetejét rá illeszté, holmi hókusz-pókuszt morgott föléje, aztán felnyitá, egész gyürüt vett ki belőle, s vele birtokosnőjéhez lépett.

- Már most megsug a secreto, s aztán Madame je vous restituerai l’ annello.

A nő kiváncsian nyujtá kissé előre a titok meghallása végett fejecskéjét, a bűvész lehajlott hozzá, megfogá egy kezét, s mialatt erre a gyürüt visszahelyezé, fülébe nehány szót sugott.

A feszült csendbe a szép özvegynek elfojtani akart s mégis kitörő sikoltása hangzott, hirtelen roszul lett, s halálsápadt arczáról látszék, hogy ájulás környékezi, ujjáról az egyszerre tággá változott jegygyürü legördült, de birt mégis annyi lélek jelenléttel, hogy, midőn a felvevő neki visszanyujtá, azt hirtelen keblébe rejtse.

Nyilván való volt, hogy az ördöngös bűvész valami lélekbevágó titkát sughatta meg neki.

Az ünnepelt nő változása az előadásnak véget vetett, különben sem volt kedve, a kökényszemü lánykán kivül talán senkinek ily veszedelmes hatásu titkot hallani; s e fölött, mire az első megütközésnek valamennyire vége lőn, a bűvésznek többé sem hire sem hamva nem volt.

Na hiszen gyönyörü tárgya lett ez esemény más és következő napokon a közbeszédnek, suttogásnak, különféle magyarázatoknak, következtetéseknek és gyanitásoknak; mert hogy a bűvészi historián kivül több is rejlik a dologban, azt mindenki sejté.

A többi commentátió közől én csak a nyugalmazott kapitányét adom, ugy mint ő azt a nagyságos mamának, s a nagyságos mama négy lányának kárörvendve adta elő.

1-ör. Okoskodék a kapitány, az állitólagos özvegy férjének halála még nem tényleges, mert az, hogy neve az elesettek sorában van, még nem egész bizonyiték.

2-or. Ha él, két fontos oka van nyiltan fel nem lépni: először, mert sulyosan compromittált egyéniség, másodszor, mert neje, ki őt egészen elfeledni látszék, nem nagy vonzerővel bir reá.

3-or. Hogy e tegnapi bűvész tulajdonkép nem bűvész, ugy meglátszik rajta, mint rajtam, hogy nem vagyok rebellis.

4-er. A visszaadott gyürű hirtelen tág lesz, világos, hogy nem a nőé, s ő mégis elrejti, a fülébe sugott néhány szóra sikolt és rosszul lesz. -

„Ezekből összevéve én nem vonhatok ki egyebet, minthogy az álbűvész, ki rögtön, senki sem tudja merre, eltünt, senki más, mint - a halottnak vélt férj, ki magát e kis tréfával, a jegygyürűk kicserélésével akarta megboszulni. Punctum.”

Én, a kapitány e hübnerének, mint a kapott kosár miatt kissé részrehajlónak, nem adok egészen hitelt, habár megvallom, jókora szöget ütött fejembe azon körülmény, hogy midőn a bűvész a szép özvegyhez lehajlott, fején a veres haj és szakál nem látszott bőrből nőttnek, sőt ha nem csalódom, paróka s álszakál volt az, mely alól koromfekete fürtök s barkó tünedezett ki, meg aztán villogó bogárszemei is voltak annak a bűvésznek, mik fölött a seprő vadszemöld nem lehet természetes. Hangja sem volt olyan, mintha mindig azon beszélne, hátha mégis - - na de jobb lesz hallgatni.

A szép özvegy - mert én már csak annak nevezem - néhány napig nem hagyta el szobáját, - gyöngélkedése miatt-e, vagy mert a szóbeszéd első rohamának csillapultát akarta bevárni? maig sem tudom bizonyosan. Pedig e rejteközés által a kapitány még jobban megerősödött hiedelmében.

Látogatásokat sem igen fogadott el, csupán D. ur bocsáttatott naponként egy párszor szine elé, kinek most a vigasztaló szerepre csakugyan valódi alkalma nyilt. Azonban egy furcsa történet váratlanul e látogatásoknak is véget vetett.

Egy nap déltájban D. szállásán szivaroztunk hárman, ugymint: a minket dicső havannáhval regalirozó házi ur, a lengyel, és én. Egyszerre, legjobb beszélgetés közben, gyors kopogás után nyilik az ajtó, s ezen egy fátyolos kalapu hölgy lejt vagy inkább tipeg be, uti öltözetben, homlokegyenest D. ur felé tart, drága karpereczekkel megrakott sovány karjaival ennek nyakába csimpeszkedik, össze vissza csókolja, s e félig édes félig szemrehányó szavakat sipegi:

- Adolfom, kedves édes kis Adolfom! végre ismét láthatlak; szólj gonosz, mért hagytad el oly hirtelen Füredet, s mért nem irtad meg: hova mégysz? alig birtam nyomodba akadni, de megbocsátok, csak hogy ismét karjaimba zárhatlak! -

Adolf azonban oly mereven állt mint egy határkő, s oly szinváltozáson ment át, mint a kit gutaütés kerülget, szóval egy cseppet sem látszott elragadtatva lenni fölleletésén. Szót sem birt ejteni, de ha birt volna is, föllelője nem engedendé ahhoz jutni.

- Ah de mily jó szinben vagy, folytatá, mint felépültél, megerősödtél, hire sincs már a görnyedtségnek, s ugy-e fájdalmaid is megszűntek? Áldott legyen e fürdő varázsereje! - Ah de nagy a hőség, hadd bontakozzam ki ez uti ruhából!

Adolf a légvonalról meghülésről hebegett valamit, de a hölgy ettől nem félt, s először is fátyolos kalapját tevé le.

Boldog Isten! mit láttunk! egy nőt, ki talán szép lehetett, mikor a quodlibetek divatba kezdettek jönni s a francziák Győrt elfoglalták, most azonban Grandville modorában personificált aszalt szilvához módnélkül hasonlitott. Nem használt az arczán pazarul igénybe vett hajpor, és pirositó, a berakott fogsor és felkötött álhaj: átlátszott biz ezeken, hogy mi alattuk rejlik, az nem e század szülötte.

Adolf lehető gyöngédséggel a mellék kis szobába tolá vendégét, s aztán zavarodott ónszin arczczal hozzánk tekinte ki.

Nekünk már a kalap kezünkben volt.

- Nem akarjuk - kezdém - a meglepetés első édes perczeit jelenlétünkkel háborgatni.

- Oh oh - - mentegetődzék a házi ur.

- Talán édes mamája? kérdé sugva a lengyel s kétkedőleg, mintha az alternativa a „nagy mama” volna.

- Igen is - az ám - felelé savanyu mosolylyal szegény Adolf, mi pedig mentünk, abban egyezvén meg véleményünk, hogy az az „édes kedves kis Adolfom” - az az ölelés és csókzápor épen nem mamainak látszék.

A közös ebédre nem jelent meg D. hanem az étkeket szállására vitette; este felé azonban kihozta a sétányra vendégét, vagy tán inkább ez hozta ki őt, mert nem a legjobb kedv honolt vonásain, talán a foga fájt, vagy más baja lehetett, s oly keserves arczot csinált, mintha vágó hidra vinnék.

Már ekkor az egész világ suttogott, nevetett és tudta, hogy e rococo asszonyság - kedves élete párja. A cselédség utján sült ki az egész. Adolfné szobaleányt hozott magával, ki a kökényszemü leányka hamis szobacziczusával ismerős lévén, elmondta neki, hogy urnője dúsgazdag asszony, tőkéken kivül öt háza van Pesten, félév előtt lett D. ur neje, ki azelőtt igen szegény legény volt, s a szó legkétemeletesebb értelmében megházasodott; de kinek szép termete mintegy hat hét előtt hirtelen meggörnyedt, keresztcsontjában nyilaló fájdalmak támadtak, s midőn fürdő tanácsoltaték neki, nejét mindenféle okokkal otthon maradásra birta, s egyedül utazott Füredre, onnan pedig, anélkül hogy imádott nőcskéjét tudósitaná, tovább s jelesül ide, hol végre sok fürkészés után nyomába jöttek, s oly kedves lepényt készitettek neki. (Lepény: megröviditése e hosszu szónak: meglepetés.)

A kökényszemü lányka szoba-cziczusa mindezeket hiven elmondá a nyugalmazott kapitány csinos legényének, a legény urának, a kapitány melegiben egész triumphussal a nagyságos mamának, és a nagyságos mama négy lányának, s öt percz mulva az egész fürdői közönség tudta, nevetett és suttogott.

Másnap a forrásnál az volt az ujság, hogy Adolf és Adolfné csendes házi boldogságukba visszavonulandók, kora hajnalban elutaztak.

A fürdői élet élénksége ez által igen csökkent. Hiányzott az összetartó kapocskő, a vidám mulatság-rendező; a még inkább szomoru özvegy, nem lévén ki vigasztalja, mélabús lőn, s gyéren mutatkozott, a dandynak nem volt kit utánozni, a kapitánynak kire boszankodni stb. csupán a doctor whistpartieje volt állandóbb és erősebb.

A kökényszemü lányka szülői, a dandy és én egy házban laktunk, s igy folytonos tanúja valék annak, hogy a dandy a kis Pauline mellől elmozdithatlan, s mindenüvé mint árnyéka követi; hogy ez, a szerelmes barna fiut keserűséggel tölti el, s a kibékülésre egyik sem akarván megtenni az első lépést, egymással még mindig daczolnak. Sajnáltam a szegény fiút, midőn gyakran holdvilágos estéken fejcsüggesztve láttam a ház ablakai előtt elandalogni, és sajnáltam a kis leányt is, hogy e dacz miatt annyi kellemes órától fosztatik meg, s a dandy izetlenségeinek lesz hallgató áldozata.

Tudtam ugyan, hogy a béke nemtőjének nem mindig legkellemesebb szerep jut, mindamellett már már a „miként”ről gondolkodám, midőn a dandy gyávasága és önhittsége a békités nehéz hivatalától felmentett.

A völgy keleti oldalát a közel bérczekből lesiető csermely hasitotta át, mely rendszerint jelentéktelen csekély, s kavicsos ágya könnyen átléphető, most azonban, a gyakoribb esőzések után rohanó patakká dagadt, s a szirteken néhol kis zuhatagokat képezve, erdőben felszedett faleveleket és galyakat sodrott zugó árjával.

Egy estén társaságunk nagyobb része a patak partján állott, szokott csoportozatokban, ugy mint a kapitány öt hölgye mellett, a szent alliance béketractátusának pontjait számolva elő ujjain; aztán a doctor, nehány nőt és urat mulattatva; tovább a kis Pauline, jobbján a papa szivarozott, balján a dandy hajlongott; közel hozzájok a lengyellel én; kissé távolabb, tekintetével a kökényszemü lánykán függve a barna fiu, s igy jöttek a többiek.

Pauline virágokat tépett, s bár mennyire óvta is papája, sokszor igen a part széléhez közeledett. Neki ugyan nem történt baja, de könnyű kis battiste kendőjét, épen midőn egy virágért hajolna, kezéből elkapja a szellő, s a patak tükrére teszi le, mely azt sebesen viszi magával lefelé.

A repülő kendőt gyönge sikoltás kiséri, s a sötét kökényszemek oly kérdőleg és kérőleg fordulnak a dandyre, mintha mondanák: nem mented meg szép himezett kendőmet?

A dandynek azonban ez eszébe sem jut, s nevetve mondja, hogy az uszó mindjávt elmevül és beful.

De a kendő nem merül el és nem ful be, mert egy merész barna fiu már a habok közt van, a fehér folt után gázol, a viz derékon felül ér, a mentő elszántan megy, elbukik, s a kis lány most már csakugyan nagyot sikolt.

Semmi baj! a bátor vitéz ismét előtünt, tovább törtet, eléri a kendőt, ez már kezében, s ő pár percz mulva ismét a parton van, hol fekete fürteit, melyekből omlik a viz, megrázva, a megmentett tárgyat, egy deli meghajtással, birtokosnőjének adja át.

Ennek arczai a helyzet feszültsége miatt kigyultak, átveszi a kendőt, s nekem ugy tetszék, mintha az átnyujtó kéz az átvevővel a vizes szövet alatt pillanatra találkoznék, s mintha e susogott szavakat hallanám:

- Köszönöm - Gyula!

A társaság dicséretekkel halmozza el Gyula lovagias merényét, sőt maga a phlegmatikus bányásztiszt is hozzá jő, s biztositja: hogy e tett felér egy megnyert sakk partieval. Gyula sugárzó tekintettel bontakozik ki az őt környezők közűl, s öltönyt változtatni elsiet.

A dandy most eszmél fel, hogy kötelességét más teljesité, s egész hazáig azzal menti magát: hogy ujdonatuj fénymázos topánja ma van először lábán, s e fölött uszni sem tud, pedig a patak mély is lehet. Pauline rá sem hallgat s más egyébről látszik gondolkozni.

Ez volt az urfi gyávasága - következik önhittsége.

Éjjel pokoli zaj ébreszt fel álmunkból, mely épen fölöttem, mintha a ház akarna rám szakadni, egyre növekvő erővel zörög, tombol és dörömböl. Rögtön gyertyát gyújtok, az óra éjfélt mutat, s ha csak kissé babonás hitü vagyok, azt kell hinnem, hogy legalább is egy ezred lidércz tart bált a padláson; igy azonban csak azt tudni lettem kiváncsi, ki okoz magának és másoknak ily kedélyes mulatságot?

Háló köntöst öltve kimegyek, az egész ház talpon volt már; nehányan felmegyünk a padlás lépcsőzetén, honnan a zaj származott, s hol csakugyan valaki belülről, a kivülről bezárt padlásajtón erősen dörömbölt.

- Ki az? kérdé egy férficseléd.

- Én vagyok, az istenve kévem, bocsásanak ki máv egyszev - hallatszék belülről a dandy rikácsoló hangja.

Az ajtó felnyittaték; s a dandy szörnyü poros és összefent ruhában kijő.

- Hogy jutott ön a padlásra s mit keresett ott? kérdém tőle csodálkozva.

- Hát - én - én - a csillagokat néztem - gagyogá - szenvedélyes astvonomus vagyok - s valaki vám závta az ajtót.

Hogy ki volt ez a valaki? azt a dandy igen jól tudta, s bármennyire szerette is volna titkolni, másnap köztudomásra jött. A kapitány csinos legénye be volt avatva a dologba, ez elmondta urának, ura a nagyságos mamának sat.

Elmondom, miután már nem titok, minő csillagokat vizsgált az uj Herschel.

A kökényszemü kis lány szobacziczusa a leghamisabb és leggömbölyübb szobacziczus volt az egész világon s a mellette fekvő tartományokban. Piros mint az alma, tiszta mint a mosott pohár, ügyes és gyors, mint a megpörgetett orsó, s e mellett kis ujában több ész és vicz volt, mint az egész urfiban, ki pedig ellenállhatlan személyéről azt hitte, hogy Mariska egészen bele bolondult, miután ez nehányszor csintalanul szeme közé nevetett, nem ugyan, mintha szeretetre méltónak, de inkább mintha nagy mértékben nevetségesnek találná. Természetesen ezt nem mondta meg, s a dandy hajlandó volt inkább az elsőről győződni meg.

Keresztényi sziv volt annyi a dandyben, hogy a szegény leányt lángjaitól felemésztetni s szenvedni ne hagyja. Sok szép édeset mondott, hizelgett neki, s végre titkos találkozót kért tőle. Mariskában első perczre majd felforrott a vér, de aztán egyet gondolt, s a légyott helyéül a ház padlását, megjelenés idejéül az esti tiz órát tüzte ki. „Megállj - gondolá magában - hadd lássa meg kisasszonyom, minő hitvány bábu forog körüle!”

A dandy már féltizkor fenn volt uj glacé keztyüben, s nyugtalanul haját és vatermörderjeit igazgatta, jobb kezével megveregette saját bal vállát, mondván: még is csak ügyes és szevencsés ficzkó vagy te Oszkáv! Azonban elmulik félóra - senki sem jő; eltelik még egy végtelen hosszu fél óra, minden elcsendesedik, még sincs senki - de im! Oszkár feszülten figyel, lépteket hall, közelednek, e könnyü lépéseket csak Mariska lábai lejthetik, feljő, már az ajtónál van, ah! - -

A padlásajtó betétetik, a zárt kétszer fordulni hallja. Maviskám! hol vagy? rebegi a sötétben, de válaszul nevetést hall kivülről, s a lépcsőn lesiető léptek neszét. Az ajtóig tapogatódzik - ez rá van zárva.

- Bolonddá tavtott, ez világos! de hiszen csak lesz esze, s legalább kibocsát! gondolja s mert fáradtnak érzi magát, valami ülő helyre akar szert tenni. Visszabotorkál a sötétben, mely oly sűrü, hogy a kanál is megállna benne, tapogatódzik, s egy átnyuló gerendához ér. Leül, de ugyanazon pillanatban fájdalmas orditással ugrik fel és hátra kap - mert egy a padláson eltenni szokott kender héhelybe ereszkedett.

A kiáltásra a háttérben valami mozgást hall, arra néz, s két forgó tüzgolyót pillant meg. A dandy, nem rettenthetlen lovag, őszintén félni kezd az egerésző fekete macskának a jó ég tudja minek tartott szemeitől. Merőn rá bámul, alig mer lélekzetet venni, a czicza szintén fél a szokatlan vendégtől, s igy néznek jó óranegyedig farkasszemet. Végre ez utóbbinak több bátorsága van, s egy miukolással tovább sompolyog.

Oszkár nagyot lélekzik s könnyebben lehel, de Mariskának még mindig nincs esze s nem jő kinyitni. Oly fáradt, hogy alig áll, meg aztán ott is fáj neki a hol megszurta a héhely, nincs más mód, végig fekszik a tapasztott földön, békén türi a sors csapásait, s szemeire álom kezd jönni. De nem sokára éber lesz, s érzi, mintha mozogna valami nadrágzsebében. Bele nyul, ujjai között hideg testet érez viczkándozni, rémülten kirántja s földhöz vágja a szegény egeret, mely talán épen azon örvendezett, hogy az üldöző ellenség elől biztos menedékre talált.

A dandy módnélkül irtózik az egerektől, fekve nem maradhat, feláll s még folyvást reméli, hogy lesz esze Mariskának. Minden síri csendes körülötte, bátor szive dobogását is hallja, vár, a közel falu toronyórája tizenkettőt üt.

Már kérem, az nem tréfaság, az éjfél és kisértetek rémes órájában egy sötét padláson egyedül lenni! Félre is tett a mi dandynk minden egyéb tekintetet, az ajtóhoz kuporodott, s azt öklével lábával vitézül el kezdte ütni, verni, rugni, annyira, hogy ha még pár perczig nem jövünk, talán be is töri.

E kellemetlen epizód egyébaránt alkalmat nyujtott neki, genialitásának ujabb fényes bizonyságát adni, vagy nem csak a legtalálékonyabb ész vághatta ki magát, midőn éjjel padláson fedeztetik fel, oly érvényes okkal, hogy astronomiai szenvedélyét gyakorolni ment oda?

Kérdezték is aztán másnap tőle a forrásnál a sétányon, az ebédnél, a tánczteremben és mindenütt, hogy

Nem fedezett-e fel uj üstököst?

El volt-e látva jó telescóppal?

A Venust leste-e vagy a Medvét?

Merre áll most a gönczölszekér rudja?

Mulatságos tan-e az astronomia? s még számtalan ily evődő kérdést, mi utóljára a legnyugodtabb vérü embert is kihozta volna a constructióból, s min ő ugy vélt legjobban segithetni, ha felszedve a sátorfát, a sok boszantás elől megszökik.

S ezt meg is tette, mindnyájunk, de különösen a kökényszemü lányka s a bus barna fiu örömére, kiket még az nap igen egymásba merülő tekintetek s meghitt beszélgetés közt láttam együtt sétálni.

Nem sokára ezután, ügyeim a városba visszaszólitottak, s a whist-partieját féltő doctor minden tartóztatása ellenére is, el kellett hagynom a fürdőt.

--------------

E napokban véletlenül lengyel barátommal találkozván, az „angol királyné”hoz, hol megszállott, mentem vele ebédelni.

Az ebédterembe lépve, első kit megpillanték, Oszkár a dandy volt, magasabb vatermörderekkel mint valaha; s ugy nézett felém, mintha ismerne is, nem is. Nem csodáltam volna ha meg nem ismer, mert egyik szemébe a négyszögű üveget nyomván, csak a másikkal láthatott, végre mégis rám ismer, hogy csakugyan én vagyok én; leteszi a kést villát, kezet nyujt, maga mellé erőltet mindkettőnket, s ajánlja a soupe santéet, a chevalier von poulardot, a trüfflepastetent, a fogast á la financiére, s a jó ég tudja még mit.

Ebédközben, a mult évi fürdői évszakra fordult a beszéd.

Kérdem tőle, mikor látta a kökényszemű kis angyalt?

- Ah! a szegény gyevmek! sohajta sajnálkozva a dandy.

- Talán csak nem halt meg?

- Még nem, de tavtok tőle, hogy nem sokáva - -

- Mi baja lehet? hisz oly jó szinben volt mindig.

- Képzelje ön, súgá hozzám hajolva Oszkár, a kis bohó udvavlásomat komolyan vette, s most nem biv elfelejteni; szülői is máv tudatták ezt velem, de én még nem akavom lekötni szabadságomat, - tőle szinte kaptam a mult héten egy panaszos kétségbeesett levelet; mindjávt megmutatom - - ah! - nincs nálam, fvakkom zsebében mavadt. -

- Mindegy, elhiszem, felelék, - ez mégis kegyetlenség öntől, őt szerelmében igy hervadni hagyni.

- Sajnálom a kis bohót, de hiába, csak nem vehetem el mind, a kinek szépet teszek. - Pinczév egy palaczk vénusi bort!

E pillanatban nyilt az ebédlő ajtaja, s ezen egy gyönyörü ifju pár lépett be. Fürdői ismerősünk mindkettő: Gyula, az akkor bús, de most igen derült arczu barna fiu, s karján Pauline, a kökényszemü kis angyal, s most a legbájolóbb ifju menyecske.

Megismertük s viszonköszöntők egymást, egy üres asztalnál foglaltak helyet, hova frigyük fölötti örömömet nyilvánitani, perczre követtem őket.

- Ah! mosolygott az asszonyka, hiszen már fél év óta - -

- Vagyunk a legboldogabb férj és nő! végzé be Gyula.

Még nehány szót váltva, midőn ismét visszamentem asztalomhoz, a dandynek már itt hűlt helyét találtam.

- Elment mint a forgó szél, szólt lengyel barátom, kalapját is majd itt hagyta, s azt sem várta meg, hogy a pinczér tiz pengős bankjegyéből visszaadjon, vajjon mi lelhette?

HINDU ROMÁNCZ.

Mr. John kis rövid ember, mindössze négy láb öt vonal, s aligha nő már nagyobbra, miután jóval túl jár az ötvenen.

Mindig gondosan kefélt magas kalapot s felálló kemény inggallérokat hord, mik fölött naponkint simára borotvált arcza ugy virít, mint egy fehér tányérra tett piros alma. E pír azomban sem az ifjuság sem a grog érdeme (Mr. John igen mértékletes ember): huszonhét évig volt ő tengerész, s ez által nyerte arcza ama barnavörös színt, mit hazájában weather-beaten, vihar vertnek neveznek.

Mióta szárazföldi lakos nem viseli többé a matróz jelmezt, de emlékeit híven megőrzi. Ruhájának minden gombján látható a horgony, melltűje horgony alakú, pecsét gyürűjébe horgony van vésve. Felöltönyét télen nyáron soha sem gombolja össze, hanem két kezét két oldalzsebébe dugva, kissé lőcs szerű lábait oly hanyagul rakja egymás elébe, mint ki inkább van a mászáshoz mint a gyalogláshoz szokva.

Ki őt igy látja az utczán haladni, első pillanatra megismeri benne az angolt.

S ő az is, a szónak leghidegvérűbb értelmében. Mi másokat megnevettet, az reá nincs hatással, de néha csekélységek fölött gyermekies kedéllyel elnevet; türelmét soha nem veszti; honáról, mit már tíz év óta nem látott, mindig nyugodt büszke önérzettel szóll; különczségei, melyek ott talán természetesek, senkit nem sértenek, különben ő maga igen könnyen, kis figyelem hiány által is sérthető, mert habár semmit sem is arrogál magának, de minden inkább akar lenni mint tolakodó.

Egy nagy emlékű gróf hozta őt magával külföldről, s először a hajógyárban, aztán az uradalmával határos Fertőn alkalmazta, mint az ottani vitorlás csolnakjai felügyelőjét; idők változtával itt felesleggé válva, Pesten települt meg, s éveken át megzsugorgatott kisded tőkéjéből él, tisztán és rendesebben, mint sok más tízszer annyiból.

Igaz, neki nem is sok kell; a tengeren tanúlt nélkülözés szokásává lőn. Szobája, mit csak nagy hidegekben fűt, egy négy emeletes ház negyedik emeletében van, hol csupán azért lakik mert ötödik emelet nincs: öltönyei emlékezhetlen időkig tartanak s mindig csinosak; más ember kalapja három havi hordás után viseltebb mint az övé ugyan annyi évi után; élelmezésében, mint már említém, igen mértékletes, csak egy gyengéje van, s ez is inkább a megszokásé mint az ő sajátja - a dohányzás. Kora reggeltől (mindig négy órakor kel) késő estig füstöl, s ha dohánya nem volna, tán a lőport is megszívná.

Sőt megvagyok győződve hogy az év végével Mr. Johnnak még marad is mit tőkéjéhez tegyen, mert ennek kamatjain kivűl még más segédforrásokkal is bír. Azokhoz, kik az angol nyelvhez már kissé sejtenek, s készségét igénybe akarják venni, szokott ő eljárni beszéd gyakorlat végett csekély havi díjjért, s e minőségben nem csak ajánlható sőt megbecsülhetlen; az illető kénytelen tőle megtanúlni a nyelvet, miután John ur temérdek utazása daczára sem tud anyanyelvénél egyebet, s ezt még épen ugy beszéli, mint gyermekkorában London utczáin tanúlta.

E mellett társalgása nem kis mértékben mulatságos is. Huszonhét évi tengerészsége alatt az öt világrészt beutazván, sok olyan maradt emlékében, mit ő igen naiv egyszerűséggel tud elmondani. China, Japán, India, Aegyptus, Malta, Gibraltar, a jó remény foka, Mexico, Otahajti sat. mind jó ismerőse, s ő mindegyikről tud érdekes dolgokat beszélni, minőket ut leirásokban hasztalan keresnénk.

A következő eseményt is tőle hallottam, s miután a forrást meg kelle neveznem, jónak láttam életirásából is közölni némi adatokat, meg lévén győződve arról, hogy azok közt kiknek nevét csak hizelgő biographia menté meg a halhatlanság számára, lehetett sok hiresebb nagyobb ember az én Johnomnál, de jóság és becsület dolgában egy sem múlta őt felűl, s ez már maga elég a mai világban, hogy elmondassék róla: ki volt, mi volt, minő volt?

--------------

Harminczhat év előtt, beszélte egy estén tea és szivarfüst közt kis angolom, - legifjabb skipper voltam a gyönyörű Armida fregáton, mely a liverpooli kikötőből büszke lejtéssel indúlva ki, s három hónapi nem legsimább utat hagyva maga után, kissé roncsolt állapotban, de azért nem kevésbé büszkén érkezett a Bombay révbe.

Ez volt első utam keletre, s hazudnám azt mondva: hogy nem szivemből örűltem szárazföldre tehetni lábamat. Képzelheti ön, hogy ez nem lehet az ember előtt közömbös ha három egész hónapig lakott ülve a legmagasabb árbocz kosarában.

Húsz évű voltam akkor, de midshipmanom, kit Tierney Alfrednak hivtak még fél évvel volt ifjabb nálam. Londoni gazdag kereskedő fija lévén, a gondos szülék által oly hathatósan ajánltatott a kapitány pártfogásába, hogy ez a szigorú hajói fegy daczára is talált módokat őt némi kedvezésekben részesíteni. Mind e mellett a hosszú és viharos út kellemetlenségei igen megviselték szegény Alfrédet; még a hajón veszélyes lázba esett, s Bombayba érkezvén, az orvos okvetlen élet szükségnek látta, hogy az ifju az itteni tikkasztó légkört elhagyva, nehány hetet az őserdők árnyas hüves közelében töltsön. Ez annál inkább kivihetővé lőn, minthogy részint Armida tatarozása, részint a rakodás legalább két hónapi időzést igényelvén, ez idő eltelte előtt a visszaindulásról szó sem lehete.

A távozhatási engedelmet a kapitány rögtön aláirta, sőt kivánságára azt is megengedte: hogy mint kísérője vele mehessek. Igy történt, hogy megérkezésünk után három nappal Bombayt ismét elhagytuk, s a magunkal vihető kényelemczikkekkel ellátva útban valánk egy tizenöt mérföldnyire fekvő hindu falu felé, hol akkor angol őrcsapat tanyázott.

A hindu falu neve Serinagapatnam - vagy ilyesmi volt (e név kimondásánál John jó izűt nevetett, alkalmasint azon, miként is létezhet ily nyelvtörő hat szótag hosszú név) kies völgyben feküdt, buja növényzetű erdők és ligetek közt, hol a fris ruganyos légen és a rég élvezett tiszta forrás vizen kivűl jó társaságra is találtunk a katonai őrcsapat nehány tisztjében kik egytől egyig vig ficzkók voltak, s az angol életmodorról a bánaán fák rejtélyes árnyában sem tettek le. Ezekkel barátságot kötni első gondja volt masteremnek.

E tényezők összege oly csodás hatást gyakorolt Alfréd egészségére, hogy ez láthatólag javúlt s kevesebb mint tíz nap alatt tökéletesen helyre állt. Arcza, melynek tej és vér bőrzetén az első selyemszálak épen akkor göndörültek, teljesebb és csattanóbb lett mint azelőtt, nagy kék szemeibe a régi tűz, mozdulataiba az élénk könnyüdedség bája ismét visszatért, öröm volt a deli ifjura nézni, s nem egyszer mondám neki, hazajövet mily öröme lesz majd benne édes mamájának.

S itt meg kell említenem, hogy az ifju midshipman sem ezen édes mama akaratával sem saját jó kedvéből, hanem atyai szigorú rendelkezés következtében jött ily messze földre, ki jónak látta a könnyelmű fiút London ezernemű csábjaitól eltávolitani s új pályát nyitni az e csábokba már már elmerülőnek. A szerető anya végsőig ellentállott ugyan e tervnek, de midőn Alfréd egy ballet tánczosnővel megszökve Gretna Greennél éretett utól, az ellenzék vesztes lőn s engednie kellett az atyai vas akaratnak.

Meg kell vallani, hogy Alfrédénél könyelműbb szellem alig lakott még emberi testben. A kinálkozó élv után mohón nem nyúlni, vagy a következő perczre gondolni, nem volt képes. Ha mint szomjas, tigris torkában látott volna tölt serleget, minden habozás nélkűl utánna nyúl. Egy képtelenséget ismert csak: a nélkülözés eszméjét. A tengeri élet jó leczke és orvosság az ily kéjvadászoknak, s meg vagyok győződve (mondá komolyan John) hogy ez által ő is eszére tér, ha - mielőtt teheti - ki nem fogyott volna az időből.

Pár hét múlva az élet meglehetős egyhangú és unalmas kezdett lenni masteremnek s nekem is, a tiszteknek már régen az volt, s keményen szidták ez átkozott számkivetési helyet, minek az állomást nevezni méltóztattak. Vadászat, kártya, punch: ezen örökös három tárgy közt volt minden nap felosztva. Annál nagyobb örömmel lőn tehát fogadva az egy szép esten jelentkező bayadere csapat, melynek Biddája vagy is vezérnője egész udvariassággal kért engedelmet arra, hogy társasága előttük tánczolhasson.

Míg a bayaderek, vagy mint ott nevezik daatscherik, vallásuk szabálya szerint a közeli patakba fürödni mentek: a tiszt urak összegyűlekeztek a födött terembe, hol a tánczmutatvány tartandó volt, s hova a vidékbeliek közűl is sokan csoportosúltak. Alfred illatos houká-ját szívta, én punch készitéssel foglalkozám.

Rövid időn megzendűlt a matatan rezgő hangja, s szellő könnyüden lejtett elő a hat daatscheri, hat tövér bájos hindu nő, a legcsábitóbb jelmezben. Fejük tetején vörös selyem szalaggal lekötött arany lemezt viseltek, mely alól dúsan hullt alá az éjfekete fényes haj fürtözete; hosszú fülönfüggőik szinte csörögtek, karjaikat és czombjaikat arany és ezüst karikák körzék, csikos selyem ruhájuk csillagos öv által szorúlt csípőjükre - s mind ez oly sajátságos oly elragadó bájjal bírt, hogy kevésbé gyulékony kedélybe is szikrát vetett volna mint Tierney Alfrédéba, kiről már elébb megjegyzém, hogy a tánczosnékhoz külömben is erős hajlamot érze. Csupa szem lett az én ifjam, mintha láng tekintetével mind a hatot egyszerre akarná elnyelni; houkája kialudt, puncha elhűlt, s ő észre sem vette.

Hát még midőn a táncz végeztével a bayaderek legszebbike egy Cerritóhoz méltó szökéssel egy lábán mélyen előre hajolva más lábát magasan a légbe nyújtva, Alfred előtt megállt, s az övéhez tűzött virágot bűvös mosoly és pillantás között neki felajánlá! ez több volt, mint a mennyit a midshipman megbirhata, felugrott megölelni a daatscherit, de ez már akkor nehány lépésnyire tőle számtalanszor pördűlt meg lábújhegyén a légben.

A táncz közkivánatra ismételteték, - Alfred mohó szemekkel s elszakaszthatlanúl függött azon, ki néki imént a virágot ajánlá, s ki szerelmes tekintetét nem kevésbé lángolóval viszonozta.

E nő kétségkivűl legszebb s legifjabb volt társnéi közt. Régen történt, de mintha most is magam előtt látnám a magas erős s mindemellett eszme könnyü alakot, a kifejlett gömbölyű idomokat, a mozdulatok ingerlő hajlékonyságát, a mandola vágású szemek drágakőszerű fényét, az ajkak mosoly görbülete közűl előragyogó fogsort - szóval az egész tüneményt, mely természetes s be nem tanúlt bájaival mindnyájunkat elragadott ugyan, de különösen két egyént bűvölt el kecsei varázs vesszejével.

Az egyik ifju masterem, a másik egy helybeli öreg hindu volt, ki azomban vetélytársánál sokkal több jártassággal bírt mint kell és lehet vágyainak sikert szerezni, s midőn amaz még az önfeledtség ámulatával csodálta a lengő sylphet, ez már a Biddával alkuban állott a szép daatscheri vételára iránt, s csupán ez ár roppant magassága ellen szörnyűködött.

Ondag Maaradhja a legdúsabb s legocsmányabb hindu volt a vidéken, s míg ez utóbbi tulajdonsága miatt nem talált nőt, ki véle jószántából sorsát megossza, az elsőbb képessé tette őt ilyest bármi áron megvásárolni. Már több ily daatscherit vett meg nejévé, kik részint megszöktek tőle, részint korán elhaltak - az irtózattól.

Megkisértem leírni külsejét. Füleinek körzete levágva, haja leborotválva ugy hogy csak egy összekötött csomó állott fel magasan a hosszúkás fő tetejéről, himlőhelyes arczának minden egyes gödre más színnel kifestve, szemöldtelen szemei rézsútt nyulva le a tömpe orrig, melynek czimpájából gyöngyök függtek a tágra hasadt száj duzzadt ajkaira, tán hogy elfödjék a betel rágástól kiveszett fogak fekete gyökereit. Kék öltönyét, miből tatovírozott karjai s térd alatti lábszárai csontszerűen nyúltak ki, abroncs alakú réz vagy arany öv szoritá derekához, lábaira hímes bocskor volt fűzve.

Ilyen volt körűlbelől a hindu, ki most a szép Vazilája birtokáért fukaran alkudott, mindaddig, míg a figyelmessé lett vetélytárs közbe jötte által erszényét megoldani hajlandóbb lőn.

Vaziláját a táncz s Alfreddeli kaczérkodás nem foglalta el annyira, hogy a Bidda s Maaradhja közt történőket észre ne vegye, s a pillanatban midőn ezt tevé, lelkébe félelem és irtózat szállott. Arczán, ajkain, szemeiben a mosoly egyszerre keserves panasszá vált, s ha percz előtt a kéjvidámságnak volt igéző jelképe, most mint a fájdalom gyászló szobra állott meg Alfred előtt, s egy kezét hevesen szivére szoritva, mással az alkuvókra mutatva, hindu szavakat rebegett, miknek hanglejtéséből a forró kérelem érthető volt.

Az ifju ösztönszerűleg kelt fel s ment a mutatott helyre, hol a körülállóktól megértve, miről van a szó, a hindu által ajánlott összeget rögtön megkettőzé. Ez ismét többet igért, s egy percz alatt dühös árverés keletkezék a két vágytárs közt, melytől Alfredet elvonni merő lehetlenség vala. Kész lett volna örökségét, atyja egész vagyonát oda vetni a lány birtokáért.

Szerencsétlenségére azomban pénzének nagyobb része egy bombayi kereskedőhez intézett utalványokból állott, s itt, hol azonnal kellett határozni, Maaradhja jobban győzte pengő ércczel, és a nyakáról függő szív alakú nagy arany medaillon leoldásával bevégezte az árverést.

Vazilája az ocsmány hindu tulajdona lőn, s a Bidda által kézenfogva hozzá vezetteték. A megrettent bayadere szemrehányó tekintettel nézett hol a Biddára, hol új urára, aztán panasza kiáltásokba tört ki, mik hihetőleg szitkok lehettek mindkettő ellen. Az én midshipmanom dühe nem ismert határokat; Vaziláját megragadva nem akará elbocsátani s a hindut megöléssel fenyegette. A tisztek, ne hogy az eset komolyabb összeütközésre adjon alkalmat a könnyen ingerelhető népfaj s a katonaság között, erővel vonszolták el őt a szín helyéről, s az olcsóbb áron birható daatscherikkel igyekeztek őt vigasztalni. De ő hallani sem akart másról, neki csak Vazilája kellett, pedig ezt a hindu már győztesen vezette lakába, a tömeg vad ujjongatásai s a matatannak távolban elhaló zenéje közt.

A tisztek alig birtak vele; a csúf állatot - igy nevezé Maaradhját - folyvást meglőni és összeapritani készűlt, s a lánytól kapott virágot szenvedélyesen csókolá és szoritá szivéhez. E virág még inkább növelé őrjöngését; este kelyhét bezáró harangvirág volt ez, s keleti nyelven ez értelemmel birt: Szívem megnyílt látásodra, miként e virág megnyílik napsugáron.

Szeretni, szerettetni, s a valót álomként elenyészni látni: ezt a korlátlan indulat elviselhetlennek hitte.

Társai nem tehettek vele jobbat, mint bőven rhumozott punchal ugy leitatni, hogy csak másnap délfelé ébredezett nehéz álmából. A tennapra eszmélve, ismét a régi lőn. Kettős csövű fegyverét felkapva, vissza tarthatlanúl elrohant s egyenesen a hindu háza felé tartott. Szerencsére ez már nem volt hon; vallás vagy szokás parancsa szerint házassága első hetét eltölteni szentnek tartott pagodába vonúlt.

E hét lefolyta alatt Mr. Tierney heveskedése kissé csillapúlt, csak a vén csúf állatot káromolta szüntelen, eleinte mérgesen, később tréfásan, élczeket szórva reá, s a jövőben bízva.

A nyolczadik éjjen, jól emlékszem tikkasztó hőségű napot követő kellemes éj volt, fenn az égen csillagok gyémántjai tündököltek, lenn völgy és erdő frissitő lanyha illatot lehelt - masterem egy terepélyes kókusz fa alá hozatta palankinját, s houkáját kiszíva épen elaludni készűlt, midőn az ismert matatannak távolból előható s mindinkább közeledő csengése egyszerre minden álmot kivert szemeiből. A hangok irányába nézve láthattuk, hogy a sötétben gyorsan mozgó fáklyák lobognak, s nem sokára ezek vörnyeges fényénél kivehettük a tánczoló daatscherik körvonalait is. Megállottak a tájon hol Maaradhja Ondag háza állott, s felhagyva a tánczal sajátságos melodiáju dalt énekeltek, aztán ismét oly szélsebes karikában forogtak, hogy a magasra feltartott szövétnekek világa egy összefolyó kört képeze.

Ez igy ment jó félóráig, aztán a szövétnekek egyszerre kioltattak, a matatan elnémúlt, a bayaderek elvonúltak, s minden ismét sötét és csendes lőn.

- Ha! az átkozott vén orangoutang! kiáltott ki a palankinból fogcsikorgatva masterem, jól sejtve, hogy e zene dal és táncz kiséret közt a hindu hozta vissza lakába új nejét.

- Jer John, üssünk rajtuk! szóllt ki hozzám.

- Nem lehet Sir! feleltem röviden.

- Miért ne lehetne te törpe vakand, te - riadott indulatosan.

- Három okból: mert vagy ő lő meg hamarább minket mint mi őt, vagy ha mi vagyunk gyorsabbak, akkor a népfaj boszúja ver agyon, vagy - s ez a legjobb eset - ha csak vak lármát ütünk, őrnagy úr mint már ígérte, rögtön elzárat, s holnap reggel irgalom nélkűl és rövid úton visszaküld Bombayba. És igy világos, hogy ily módon czélt nem érhetünk.

Minden válaszúl a szidó és gyalázó czímek egész zápora özönlött le reám; aztán fekhelyére vágta magát s elhallgatott.

Másnap hajnalban a fejem fölötti kókuszfán csicsergő és csattogó madárdalra korán felébredtem - a palankín bevont függönyei mögött még minden csendes volt.

- Alszik, jól teszi; gondolám, s a tájba el kinézve arról töprenkedtem, hogy ha bár Anglia levegője kissé ködösebb is mint Hindosztáné, még is csak szebb és vigabb ott az élet.

Óra múlva halkal szétvonva a függönyöket bepillanték a palankinba - ez üres volt mint a megbolygatott fészek.

- Itt nem jól megy a dolog, Mr. Tierney a menyecske után ólálkodik! volt első eszmém, s már épen keresésére indulék, midőn az erdő bokrai közűl kibontakozva ő maga előmbe jő; fegyvere vállán lógott, hevűlt arczáról csorgott az izzadás, ruhái az éji harmattól lucskosak.

- Értesz e a szabómesterséghez John? kérdé.

- Miért ne Sir, ha kell -

- Ugy hát csak hamar vess foltot e lyukra itt; mondá s öltönyét levetve, nekem nyújtá.

- Mi történt Mr. Tierney? kérdém most én, mert az öltöny szárnyán lévő lyuk minősége perczig sem hagyott kétkedni, hogy azt golyó okozta.

- Csitt! inte ő, csekélység, semmi: messziről lőttünk egymásra, de egyikünk sem talált; csak ruhámat sebzé meg, s ez nem baj. Csitt! ismétlé, hogy meg ne tudják!

E leczke, ugy látszék, valamennyire lehűté az ifju hevét, mindenesetre ovatosabbá tette őt. Legalább egy hétig nem is említé kaland vágyát, s már már hittük, hogy végkép feledi, midőn egy esten hazatérve egész reménytelenűl azt rendeli, hogy málhánkat összerakolva, holnaptól kezdve minden pillanatban kész legyek a visszaindulásra, különösen pedig még egy lovat szerezzek, miután egy harmadik személy is utazand velünk.

- Talán csak nem a daatscheri? szólltam én röviden böffentve ki a merész kérdést.

- Millió ördög, mi közöd hozzá? s ha az volna is - -

- Akkor csak azt volnék kiváncsi tudni Sir, mit lesz ön vele teendő.

- Ostoba kérdés! hát - átviszem őt Európába, hogy ott túl azoknak is legyen fogalmuk Isten legbájosabb teremtményéről.

- Mr. Tierney ön feledi hogy a hajó szabályai rabnőt venni s ilyet hajóra hozni tiltanak.

- Az nem a te dolgod, aztán mit bánom én a távolibb jövőt, megmentem őt a szörnyetegtől s ez elég.

- S igen nemes szándék is öntől, csak a kivitel hiányzik, s bal következései lehetnek. Vagy hiszi ön, hogy e szörnyeteg majd ölébe teszi két kezét, megnyugszik sorsában s nem üldözend?

- Nem, mert aludni fog mélyen és sokáig. Vazilája él hal értem s kész velem szökni; súgá örömragyogó arczal, - első alkalommal álomport adand be férjének s mire ez felébred, mi rég Bombayban vagyunk. Aztán kereshet már.

- S mint beszélt ön össze a nővel, ha egy betűt sem tud hindu nyelven kiejteni?

- Együgyü te, kell is arra szó hogy két szerető megértse egymást. Jelek által. Külömben ne okoskodjál, hanem tégy mint parancsoltam.

Ezzel a párbeszédet ő is én is befejezettnek tartottuk, én ugy tettem mint parancsolta s nem okoskodtam tovább, csak a fejemet csóváltam rakolás közben, aztán lovat szerezni indúltam, mi e vad országban nem csekély feladat, s csak is ugy volt végrehajtható, hogy egy tiszt groomjának rosz gebéjét őrűlt áron vettem meg.

Következő reggelen tehát tetőtől talpig készen voltunk a szökésre, csupán Vazilája jeladását vártuk, midőn e helyett három tiszt lépett be hozzánk, aggodalmas arczal kérdezve, hallottuk-e az újságot?

Mi természetesen egy szót sem tudtunk.

- A hindu, ki pár hét előtt a szép daatscherit megvette, ma reggel halva találtatott; - mondák egyszerre mind hárman. Orvosunk Mr. Squibble, folytatá egyik, megvizsgálta a halottat s a mérgezés félreismerhetlen nyomait ismerte meg rajta, de nem szóllt az össze gyülekezett rokonoknak, nehogy gyanúsításokra és boszúra nyisson tért.

Alfred arczáról minden pír elenyészett, s fehérsége viasz szerű lőn.

- Megölte őt a nyomorú! szóllt megborzadva.

- Nejét érted? mi is igy vélekedünk. Ez, mint hallom, a hulla mellett űl hang és köny nélkűl, s talán hogy minden gyanút eltávolitson magától, késznek nyilatkozott e veszett ország szokásaihoz képest megégetni magát, a szent braminek és sachemek nagy örömére.

- Lehetlen! lehetlen! rázta fejét gépileg az érdekelt.

- Mi azt jövénk tanácsolni, vevé át a szót egy másik - hogy a menyiben a bayadere iránti önfejűséged köztudomásra jött, talán jó volna ma nem mutatkoznod a vadak előtt - -

- Ugy van, ugy van; erősité a más kettő, s miután e pontban megállapodánk, eltávoztak.

A hosszu nap a kétség gyötrődései közt folyt le. A fő kérdés, mi fölött nem birtunk tisztába jönni, az volt: vallyon Vazilája szántszándékkal ölte e meg a szerencsétlent, vagy csak az álompornak lett általa nem czélzott hatása? a jelbeszédben Vazilája alvót mímezett, de hogy örök vagy csak ideiglenes álmot értett-e? ez volt a mit nem tudtunk. Én határozottan az elsőt állítám, masterem, már csak azért is hogy lelkiismeretéről a részesség legkissebb súlyát is lerázza, az utóbbit vitatá, fő okúl hozván fel azt: hogy a vétkes megégési áldozattal akar szándéktalan bűneért vezekleni.

Ily töprenkedések közt múlt el a csiga baladású nap, melyre alig szállott le az éj, midőn ajtónkon halk kopogás lőn hallható. Alfred egy szökéssel ott termett, kinyitá, és - Vaziláját látta meg, ki elébe omolva, térdét átkarolá, s jel mozdulatainak kérő hevességével a távozást a szökést látszék sürgetni.

E pillanatban az ifju lelkében meggyőződéssé érett az, hogy a megégés igérete nem egyéb palástnál biztosabb szökhetésre: s e meggyőződés nem volt a nő részére kedvező. Mert habár végletekig könnyelmű is volt az ifju s a vágyott tárgy birhatásaért minden földi jót odavetni képes, de egy orgyilkolt férj tetemén át még sem tudott vagy akart volna e birhatáshoz jutni. Szemeiben Vazilájáról minden báj, inger, varázs lehullott, csak a férj gyilkost látta benne, ki majd egykor véle is igy foghatna bánni. Aztán a fölkeltett gyanú a szökés által megerősítve, eltitkolhatlan ténnyé válna, s őt is a czinkosság szinébe keverhetné - - -

Mindez e rövid másodpercz alatt átgondolva lőn, s Alfred, ki tennap még ezerszer koczkázta volna életét a hölgyért, most lábát az ölelő karok közűl kifejtve, durva hidegen lökte el őt magától.

A daatscheri felállott, hosszan nézett zsarnokára, s ábrándos nagy szemeiben, melyek még talán soha nem valának nedvesek, egy pár könnyön át a boldogtalanság kétségbeesése viharzott.

Még egyszer rohant szerelmeséhez, s nékünk érthetlen hindu mondatokkal kért, könyörgött, esdeklett, s még egyszer haragos komolyan visszautasítva lőn.

- Tembrane Meharsa! (az Isten nagy) mondá ekkor, s kezeit feje tetején összekulcsolva, arczán a megadás kifejezésével, elment.

Ez éjen nem jött álom szemeinkre. Éjfél tájban többek által énekelt szomorú menetű dal, melybe néha néha sajátságos üvöltések vegyültek, hangzott a távolból. Maaradhját temették.

Képzelheti ön, mind ez mily leverő hatást gyakorolt Alfred kedélyére, melyet, a könnyelműek jelleméhez képest, bú és kéj egyiránt bírt túlfeszíteni. Indulatosan járt fel s alá a szobában, káromkodott, dühöngött, s talán sírt volna is ha nem szégyenli magát előttem. Az éj és sötétség azomban nem barátja az embernek s mire ez oszlani kezdett, az ő ingerűltsége is alább hagyott első hevéből. Kissé pihenni és aludni dőlt le ágyára.

Reggel indúlni akart s e czélból a tisztekhez készűlt bucsúzni, de ezek korábban keltek fel s zajos beszéd közt toppantak be hozzánk, nyomban követve egy hindu küldöttség által, melynek szószóllója a többiek köréből kilépve, patheticus mondókát tartott.

E mondókát, miből csizmánk épen annyit értett mint magunk, egy tolmácsuk magyarázta meg törött angolban: meghívás volt ez a nap lementekor leendő önkénytes auto-daféra, midőn majd a férje halálát túlélni nem akaró gyászos özvegy Visnu dicsőitésére elégeti halandó testét. Ismételt felhivásukra meg kelle igérni a megjelenést.

A küldöttség távoztával Mr. Tierney elutazási szándéka mellett maradt. A helyzetében természetes borzadáson kivűl talán titkos sejtelem szava is súgta néki: hogy ne legyen e jelenet tanúja. A tisztek azomban mindennemű rábeszélő okokkal igyekeztek maradásra birni őt; jelesűl, hogy csak jelenléte által tisztázhatja ki magát a gyanúból, mit róla Maaradhja halálára nézve suttognak; hogy e külömben szokatlan meghivás is leginkább e gyanúsítás miatt történt, s hogy végre távozása által férfihez nem illő kis lelküséget, mi halál látásától asszonyi gyöngeséggel fordúl el, tanúsitana.

Ez okok közűl leginkább az utolsó győzött. A gyávaságnak legcsekélyebb árnyát sem akarván viselni, talán ha bizonyosan tudja is előre a történendőket, marad, és megy sorsa elébe. Később a jelenet külünszerűsége, miről a beszéd szakadatlan folyt, annyira felgerjeszté kiváncsiságát, hogy minden egyebet feledve, várva várta a kitűzött óra érkeztét.

A hő sugárú nap felhőtlen tiszta égről vérvörösen merűlt a távoli tengerbe. Az áldozatra kijelelt erdő szélhez gyülekezett nép félkört képezve állta körűl a máglyát; e félkört hátfal gyanánt az erdő zárta el, honnan a brámínok éneke hallatszék. A nézők tömege előtt az angol katonaság volt elhelyezve, a szín elején pedig, a máglyától alig húsz lépésnyire, masterem s a tisztek állongtak.

A hindu égalj alatt a nap és éj igen rögtön váltja fel egymást. Alig tűn le a nap a láthatárról, a sötétkék égen már rezg az esti csillag. Midőn ez feljött, az erdőből hallatszó ének mindinkább közeledék, s nem sokára látható lőn a dal-kar. Tizenkét brámin volt ez földig érő fehér talárban, (a fehér ott a gyász színe) mindegyik vékony égő szövétnekkel kezében, középen Vazilája, lesütött fővel s keblén keresztbe font karokkal. A fejdísz, az arany és ezüst karikák, a csillagos öv, minden ékszer hiányzott róla: ezek helyett fehér virágú jázmin lomb koszorú simúlt halantékira, összetartva itt a körűl leomló s arczát is elfedő dús hajzatot. Derekáról rövid fátyolszerű kelme folyt le, melynek átlátszó szövetébe lótusz-virágok voltak tűzve.

Ha nem tudtam volna, hogy ő az: nem ismerendettem meg benne a nehány hét előtti ingerlő, elragadó daatscherit. Magas izmos alakja a fő és derék meghajtása által görbedten alacsonyabbnak látszék, s e szemcsalódást még inkább növelé az, hogy az egykori hajlékony termet kecses mozdulatok helyett síri merevséggel haladt előre a kisértetes hindu papok közt.

A szinhelyre érve, ezeknek éneke perczre elnémúlt, de midőn a száraz mangó és pálma ágakból rakott máglya a tizenkét szövétnek által minden oldalról meggyújtva fellobogott, ismét új s fokonkint zajosabb dalba törtek ki, szinte azon vad felkiáltások és üvöltésekkel, miket az elébbi éjen, Maaradhja temetésekor hallottunk.

A kinsuka és puspakaranda gyökérrel behintett máglyáról kékes füst csavargott fel a légbe, s mennél jobban terjedt a sustorgó tűz, a környező bráminok éneke annál üvöltőbbé vált, s Vazilája is, ki eleinte csendes léptekkel járta meg a bel kört, annál gyorsabban futott a máglya felcsapkodó lángnyelve körűl. Futás közben arczáról szétvált a leomló haj, s a tűz rezgő fénye rémesen világitá meg e sötét kifejezésű sárga arczot.

Végre, midőn a lángok tetőpontjukat elérve, a rakás egy izzó halommá lőn, a bráminok irtózatos orditással adtak jelt az áldozatnak a máglya parázs torkába rohanni: ez azomban a körből kirontva, nehány merész bayadéri szökéssel Alfred előtt termett s karjait ölelésre tárta szét.

Szegény masterem, e nem várt jelenés által megzavarodva, vagy talán azt menedék keresésnek tartva, kényszerűleg átölelte őt: de ugyanazon pillanatban Vazilája, erős idegű karjaival szorosan magához szorítva a meglepettet, könnyű játékszer gyanánt kapta fel, s mielőtt védhette magát vagy szót szóllhatott volna, ragadta vissza a kis pokolba. Következő perczben még látni lehetett őket a lángok közepette; a daatscheri az égés fájdalmai daczára sem bocsátá ki vaskarjaiból áldozatát. Fél óra múlva nem lehetett szét ismerni hamvukat a mangó és pálma fa hamvaitól.

- S nem történt megmentésére kisérlet? kérdem elbeszélőmet.

- Sőt igen Sir, felelt ez, csak hogy sokkal könnyebb e megmentés lehetőségét most harminczhat év után elképzelni, mint akkor a percz meglepő hatása alatt eszközleni. Többen rohantunk a máglya széléig, ki még egy lépéssel tovább megy, többé ugyan nem jött volna vissza, s az angol ember nem őrűlt hindunő, hogy elevenen süttesse meg magát. Én megeléglettem azzal, hogy kezeimről a bőrt, s arczomról szemöldeimet tövig lepörzsöltem.

- Szegény John, mondám fél enyelgve, képzelem mily szépen nézhetett ön ki szemöldek nélkül!

- Oh a szemöld vesztés még legkissebb rosz volt részemről a dologban.

- Na s mi történt még?

- Csupán az, hogy hajó kapitányom Mr. Bawson irgalmatlan kemény ember volt, ki ha megharagudott, haragját valakire ki kellett öntenie. Már pedig reám, midőn Bombayba visszatérve az eseményt részint szóval részint az angol őrnagy levelével jelentém, ugy megharagudott, mintha mindennek én lettem volna oka, s ennek következtében eleinte az árboczhoz akart köttetni, aztán meggondolta magát, s a hajó legmélyére egy sötét lyukba záratott, honnan, tíz hétig kétszersültön és vízen élve, csak akkor szabadultam, midőn a büszke Armida harsogó hurrahok közt érkezett a liverpooli kikötőbe.

MÁSODIK KÖTET.

HÁROM ÉJ.

I.

- Kivánok-e tőled egyebet szerelemnél? Élvezz, tombolj, pazérolj, mint senki más, s Rammacini Giuditta kincstára nem fog megnyögni vágyaid betöltésében: akard, s rabnőként kisérendlek az északi jégsark hideg honába, parancsolj, s teljék bár tulvilági üdvömbe, teljesülve lesz; - mindent, mindent elkövetek, feláldozok, elszenvedek, csak szeress.

- Giuditta! mi adhat okot kétkedni szerelmemben?

- Oh hideg magyar! ezek-e nálad a szerelem szavai? szemeidben, ha rám tekintesz, alvó tüz bágyadt világa hamvad, pedig láttam, oh, jól láttam, egykor heves sugarai is voltak e szempárnak, melyért a Rammacini herczegek vére egy ismeretlen magyarnak nyujtá kezét. - Arczodon unatkozás és élvelégeltség festi magát; pedig épen ez arczok mosolygó csábja hozta ki a forró égalj szülöttét idegen hazába; - tompán vonagló szavaidban nincs többé semmi erő, semmi bensőség, semmi szivből származó; pedig épen e hangnak egykori dalszerü csengése s költői tüze volt az, mi a herczegnőt elhatározá, hogy velenczei palotáját elhagyva, életét szegény festővel ossza meg!

Az ifju ajkaiba harapott, arczát vér futotta el, s vonásain sértett önérzet dühe vonult át. De hirtelen összeszedé magát, s lehető nyugodtsággal felelt a nő szemrehányásira.

- Giuditta, ne légy méltatlan az iránt, ki érted épen olly hévvel lángol most, mint midőn a velenczei képcsarnokban először bámulá isteni alakod kontár másolatát -

- Gusztáv, Gusztáv! oh ha igazak volnának szavaid! - kiáltá a Rammacinik ivadéka, s égalja egész szenvedélyességével karolva át a szép ifju nyakát, ajkait lángoló csókokkal halmozá; majd, mint egy eszmétől megkapatva, visszataszitá magától a gyönyörü főt, s a gyanú élével folytatá: - de nem; szavaid minden betüje árulás! Te megszüntél engem szeretni s oly hideg vagy mellettem, mint az Appeninek jégcsúcsa Italia nevető virányai felett!

Rövid csend lőn. A nő hirtelen elhallgatott, mint ki szemrehányásra kedves ellenmondást ohajt. - Gusztáv bensejében mondhatlan érzelem küzdött, s lezárá a szót ajkairól. - Ő nejét, Giudittát, nem szereté. Gusztáv mást szeretett, Giudittát utálta.

- Lásd, Giuditta - mondá végre erőtetett nyájassággal - nekem nincs hizelgő szóárom, mely indulatom hév ragaszkodását fesse: de kivánd bár életemet - - -

- Igen, vága közbe az olasz nő - életedet vagy szerelmedet! kettő közűl egynek enyémnek kell lenni! De szerelmed forró legyen, forró és osztatlan! Hallád, lelkem ifja? osztatlan, mint a sziv, mely ketté vágva megszün dobogni. Szavaid nekem kevesek: esküdet akarom. Nézd e tőrt, a Rammacini család ezen ereklyéjét: vasán Cornaro és Borgia vér rozsdállik - feszületalaku markolatánál több Rammacini haldoklott. Esküdjél e feszületre, hogy szerelmed életed vég perczéig osztatlanul enyém leend.

- Esküszöm! monda Gusztáv, kis vártatva, halavány arczokkal. - Giuditta éles figyelmét nem kerülé el a sápadó reszketegség, mely férje arczain az eskü kimondásakor elterült. Ez gyanuját még inkább növelé, s kedélye ingerültségét tetőpontig fokozá.

- Én is esküszöm, hogy a mely perczben esküd megszegve: ugyanabban az itélet e tőr által a hittörő felett kimondva s végrehajtva lesz! Emlékezzél meg, Gusztáv, hogy szavam, föltétem, igéretem, esküm, ivéből kiröppent nyilként, soha visszahuzva, soha megmásolva nem lőn!

Sebes léptekkel hagyá oda a nő e fenyegető eskü után a termet, s a dús szőnyegzeten hagyá ifját, ki gondolatokba mélyedten s egybe font karokkal meredett utánna.

- Hahaha! tört ki keserü kaczajba hallgatása, miért igényli e nő szerelmemet? Azért e, hogy felrántva a nemtudás vágytalan rögeiről, a fény és pompa hideg lég körében szenvedni megtanitott? azért-e, hogy a kéj mámorában letombolt néhány hétért életem egész boldogságát vessem oda? Volnék bár most is a szegény festész, egyedül, elhagyatva, de reményekkel a jövő, s ihletéssel a szent müvészet iránt! Ezeket, mint fa virágát szélroham, leszedte szétszórta rólam a világ vásári zaja, népe; s vagyok most nyomorú rab-ember, lekötve egy féltő hölgy szeszélyeinek a milliókért, miket lábaimmal tudnék tapodni; esküszegő, hazug a nőnél, kit bünömként utálok, ámitó iparlovag az angyalleánynál, kit lelkem mélyéből imádok!...

- Emelka és ő! - monda ismét, a néma eszmélet rövid szünete után - erény és bün, menny és pokol! A hyéna gyanut forral; még ily ingerültnek nem láttam őt, folytatá, mialatt egy udvarra nyiló ablakon kitekintett - hálószobájában még világ van, várjunk mig elalszik, aztán elégtételt édes elégtételt a keserüen hosszu nap gyötrelmeiért!

Félóra telhetett el várakozásban. - Gusztáv ezalatt köpenyt keritve vállaira, a tervezett kalandra fölkészüle, s a perczben, midőn az udvari szoba ablakai elsötétültek, kilépett a házból.

Éjfélt kongottak a város tornyainak minden órái, s a néptelen utczákon Gusztáv egyedül haladott, csak néha találkozva egy-egy haza sietővel. Mintegy ötven lépésnyi távolságban, mindenütt árnyékot keresve, egy más, bő köpenybe burkolt alak követé őt, kit azonban kalandorunk nem látszott észrevenni: mert vissza sem tekintve hagyá el a belvárost, s a vonalhoz közel egy falusi alaku emeletes háznál megállva, kapuját felzárá s ezen gyorsan besurrant.

E ház előtt állapodott meg a másik alak is. Szétvetett köpenye alól szenvedélytől lihegve emelkedő nőkebel hullámzék, s a gyönge lámpafény egy arczot világita meg, mely a kora ifjuság rózsaévein tul, élte delében sem szünt meg szép lenni. Könnyü fekete bársonybarret födé a dushajzatu főt, a vadul szikrázó szemek az emelet világitott ablakain függének.

Giuditta volt.

- Nem csalódám tehát, monda düh- és bosszuságtól fuldokolva, ő mást szeret, s még egy órája sincs, hogy nekem hűséget esküvék. Ő megszegte esküjét: én megtartom enyémet!

Gyönyörü nyári éj volt. Csillagmillió ragyogott az ég nagy sátorán, a természet nyugodt és csöndes, mintegy ellentéte a szenvedélyességében viharzó nőkebelnek.

Az átelleni ház falához támaszkodék Giuditta s merően bámula az ablakra, melynek fejér függönyein a benn mozgó alakok el-elvonuló árnyaik láthatók valának. A férfiun kivül, kit ő igen jól ismert, nőárny is vala kivehető, az elébbinek majd nyakában csüggő, majd ez által karjai közé szoritott.

- Hah, mint élveznek, kéjelegnek! - töredezék elő dühösen összevont szájszélei közül - s ezt nekem látnom, ezt nekem tűrnöm kell! A nyomoru, háladatlan, kit azért emelék föl a porból, hogy másnál pazérolja szerelmét.

Arczát kezeibe rejté s indulatosan zokogott.

- S mi adhat nekem e kinért kárpótlást, mi egyéb, mint... igen legyen a percz, melyben a kapun kilép, éltének utolsója. De nem nem, ez kevés, ez rövid elégtét volna annyi gyötrésért. - Oh, Giuditta Rammacini forrón tudott szeretni: de boszuja is rettenetes leend!

Kevés percz mulva az ablak sötét, s a külvárosi utcza üres és puszta lőn.

II.

- Szüntesd aggályaidat, jó anyám, szüntesd az alaptalan gyanut, mely nem hagyja gondatlan napodat, nem éjedet, s hidd el, isten után ő az, kiben bizni lehet. Nem volt-e mindeddig szavának pontos ura? Két év előtt Olaszhonba utazik, s hüséget esküszik a szegény leánynak. Művészete s a szerencse kincsekkel halmozza el. Hasonló esetben más élvez, felejt, fennhéjaz: ő visszatér, s régi hévvel öleli az igénytelen leányt, kit rövid időn nejének nevezend.

- Adja az ég, ne csalódjál, leányom.

- Miért e kétkedés? Ha el akara hagyni, nem tehette volna-e azt, mielőtt nyomoru padlás-szobánkból e fényes lakba hozott s midőn minden büne csak feledés, csak az leendett, hogy a fü közé rejtőző ibolyát eltiporta. Ha nem feledett, mint árulna el! Anyám jó anyám, te a napban keressz foltokat, te a legnemesb sziv ellen vétkezel - -

- Emelkám, a szerelem első álma nem lát, nem hall, nem eszmél. Én jól látom az arczain elömlő zavart, midőn összekelésteket érintem; s miért is halasztja ő ezt? miért rebeg érthetlen, kényszeritett mentségeket? Oh mily sokszor ohajtom vissza magam régi padlás-szobánkba, s inkább szeretném kézi munkámmal keresni a nap csekély szükségeit, mint e pazar fényű, de félek, drágán megfizetendő lakban vesztegleni! -

- Lásd, anyám, e szavak fájnak nekem, e szemrehányás engem is sért. Neki vannak okai még most legyőzhetlen okai, miket mi fel nem foghatunk. De én isten igéjeként hiszek minden szavának, nem sokára elenyésznek az akadályok; addig is légy nyugodt, saját boldogságodért, légy nyugodt és elégedett jó anyám!

Az anya s leánya összeborultak, s hosszu, szokatlan ölelkezésben vőnek bucsut a rövid éjre. - Nem előérzet ihletése volt-e az, mi e két nőnek megsugá, hogy most látja egymást utólszor?

Emelka fölvevé a szép mivü ezüst gyertyatartók egyikét, elhagyá anyja szobáját s nehány percz mulva szeszélyes izlésü lakának egy pamlagára dőlve némán maga elé merengett. Némán: ha e szó csupán az ajk szavainak hiányát jelenti; s ha az édes ábrándokba olvadó nagy kék szemek beszélő tekintete, e hő reményben mosolygó ajkak nedves bibora és vágyemelt kebel hulláma nyiltan nem mondanák: hogy ő Gusztávját várja.

S ki e Gusztáv, e várt e szeretett e boldog Gusztáv?

Pár év előtt szegény festész, kinek nem volt egyebe ecseténél, mit hajlam, ihletés, szenvedély adott kezébe; s ki az előtte tárva lévő szép nagy világból nem mondhatott sajátjának mást, mint egy gyermekangyal első tiszta vonzalmát...

Most - dús olasz herczegnő férje, rabja, - ki hideg halvány érczen forró szerelmet akart vásárolni; - vértanuja saját érzelmeinek, mik a vesztett üdv felé fájva ragadják; - a müvészet, hajlam, szenvedély bolygó számüzöttje...

Akkor - a munka, nélkülözés, szenvedés sötét napjait szépnek álmodott jövő reménysugára derité, - s ő az ecsettel kezében, s a lánnyal kebelén vidáman élt, kedélye könnyü, lelke ifju volt; istenei: müvészet és szerelem.

Most - a birt, a pazérolható arany békóként nehezült életére; fényében az eladott boldogság kisértő rémei tükröződtek; lelkéből az ihletést tovaszállani, kezéből az ecsetet kihullani érezé; - meghasonlott önszivével, az emberekkel, a világgal - -

Minden percze, mit nejével kellett töltenie, pokoli század; ennek minden pillanata lelkében megforgatott gyilok, minden szava kérdése kínpad volt, melyre az életuntság által megfojtott kedély feszitteték, - a nap minden órájában ezerszer átkozta meg a perczet, melyben Giuditta csábitó meghivását elfogadta, aztán sirt, s a halál legkönnyebb neméről gondolkodott.

A müvészetben akart ujra menedéket találni.

Ez megtagadta hütlen fiját.

A Palazzo Pitti remekei, a Tiziánok és Correggiók, a Tintorettók és Paolo Veronésék gunyos nevetéssel látszottak elfordulni tőle.

Kirohant a képcsarnokok termeiből - s hon vásznát tépte széjjel.

Visszavágyott honába; azt hivé hogy ott hagyott boldogságát ismét föllelendi, hogy a hazai lég meggyógyitja szenvedéseit.

Giuditta követte őt, mint repülő felhőt a sötét árny, mint bünöst az öntudat sulya. - A tövér olasznő, tul a koron mely bájaival vonz hódolókat, a deli magyar ifjúban remélt korlátlan szenvedélyének állandó zsákmányt, kit neki hálaérzet biztositson a kincsért, melyen őt a nyomorral határos helyzetből megváltva, kényelemárba merité. -

Mint ez nem ritkán az eset, az élet delét meghaladott hölgy, egy féktelen élet orgiái, s rövid időszakonként cserélt imádók megfizetett tömjénei után, az első szerelemnek nem tisztaságával ugyan, de visszatérő őrültségével függött az ifjun, s midőn a kábult élvbe fulás néhány hava után sejteni kezdé, hogy ez nem elég drágán hiszi hazudott lángját megfizetettnek, hogy e vett férj unja önmagát, nejét, a világot: keserüség, harag, gyülölet ömlött szét ereibe...

E gyülölet ugyan egy szelidebb pillantás, egy simább szó által rögtön engesztelve lőn, de a fásult kedély gyönge volt soká vinni az álszerepet, s hamar engede a nő othellónak átmenetet féltésre, dühre, őrjöngésre.

Igy kinozta felváltva szerelmével s gyülölségével szerencsétlen áldozatát.

Ebben naponként nőtt az idegenülés, az utálat.

Pestre érkeztek.

Gusztáv, fekete eszméi által szerte zilált hangulatának egy kétségbeesett órájában, félig öntudatlanul tévedt a házhoz, hol pár év előtt Emelka lakott.

A viszontalálkozás első perczében feledve lőnek két hosszu év gyötrelmei; s e feledés sokkal édesebb volt, sem hogy ismétléséhez briaraeusi karokkal ne ragadta volna őt ez uj élet forrása.

A hamvadó léttüz uj lángra gyult ki, minden szava, tekintete, mozdulata visszakezdé nyerni ruganyosságát. Giuditta eleinte mohón örült e változásnak, de csak hamar meggyőződve, hogy nem ő a titkosan müködő kéz: sejteni, puhatolni kezdett, s gyanujának alapot lelve, boszuvágyát a legiszonyubb megtorlási dühvé fokozta a kinos ingerültség.

Az első szerelem azomban nem kétkedett, nem sejtett, nem eszmélt, csupán egytől félt: hogy a visszatért Gusztáv, ennek hő szerelme, e pazar fény és kényelem, a pásztor órák kéjdus mennye, hogy ez mind csak álom, nem tarthat soká, szertefoszlik - kinyitá szemeit, s látta maga körül a valót, kedvese hiányzott még, s az ismét behunyt szemek sötétében előtte lebegvén képe, tovább szövé ábrándjait.

Kis vártatva, lopódzó léptek neszét vélte hallani.

- Ah Gusztáv! illy korán nem vártam őt; - susogá kigyuladt arczokkal, s felugorva pamlagáról az ajtó felé sietett.

Burkolt alak lépett be ezen, s kétszer forditva meg a kulcsot závárjában, lehuzá azt, és zsebébe tevé.

A leány ajkai közül félelmes sikoltás hangzott; mert ez alacsony termet, e szakáltalan arcz, e szikrázó mély szemek nem Gusztávéi valának.

Siri csend következék.

Emelka egy szekrényhez tántorogva, rémülten reszketett: mig Giuditta szoborként mereven, sas tekintettel mérte végig vágytársnéját.

- Ez tehát ama érzelgő Madonna fők örökös eredetije? sziszegé, s keble indulattól hullámzott; a minta jól van választva, mert a lányka szép, az irigység sem tagadhatja meg tőle; e galambszelid arcz-él, e rózsa-arczok, ez égszin szemek, meg kell vallani, sok hóditó erővel birnak. Kár értök, - tevé hozzá erősebb hangnyomatékkal, - kár értök, hogy oly hamar s örökre el kell hunyniok.

- Ki vagy, szörnyü! rebegé alig lélekzve Emelka, mit kivánsz tőlem? -

- Szivedet, - viszonzá Giuditta összeszoritott fogai közül, mialatt tőrmarkolatot szoritó jobb karja a köpeny alul kifejlék, - a szivet, mit cserében kaptál, s mely jogszerü birtokom. -

- Nem értelek, szólj világosan, mit vétettem, ellened?

- Mit vétettél kérded? te szeretted őt! Gyilkoltad volna ki a fél világot, tapodtál volna lábbal mindent, mi szent isten és emberek előtt, előttem büntelen leendél; - de te szeretted őt, s ezért halnod kell! -

- Kit? oh, én csak őt szeretem, s te nem ismered, nem ismerheted, te csalódol...

- Nem csalódom, mert karjaid közt láttam, ismerem mert férjem, s a vallomásban, hogy szereted, halálos itéleted hangzott.

Giuditta magasba emelé tőrét, s egy lépéssel közeledék áldozatához.

Ez féltérdre bukott, s egybekulcsolt kezeit rimánkodva emelé hóhérja felé.

- Ne, oh, ne ölj meg! tagolá lázas vonaglás közt, - ismétlem, te csalódol, az én Gusztávom még nőtlen, ő nem a te férjed.

- Ő ugyanazon hittörő, ki tegnap ez időben buja kebleden édelgett, s jelenleg mákony-álmában talán épen rólad álmodik. De nincs időm szót fecsérelni; - halnod kell!

- Nem, nem lehet! - sipegé a leány, hunyt szemekkel s erőszakosan reszketve. -

Majd hirtelen felállni törekvék, halotthalvány arczát perczre reménypir futá el. Kebléből selyem-szalagról függő kisded arczképet ránta elő, s azt az olasznő elé tartva mondá:

- Nézd e képet, csalódásod oszolni fog, ez az én Gusztávom!

Giuditta a képre tekintett, bal kezével dühösen ragadá meg azt; jobbjában a tőr felvillant, s markolatig merült a pihegő galamb kebelbe.

III.

- Fejem oly nehéz, oly kábult, mintha év óta lakott sirból kelnék fel, - nap van-e? éj van-e? mért oly sötét e szoba, vagy talán csakugyan sirba tettek, elevenen temettek el? oly rég időnek látszik - bár csak homályos emlék gyanánt - midőn utoljára valék ébren, sokat sokat kellett aludnom. Hadd csengetem be a komornokot - - mi ez? hova tünt a csengetyü zsinór? elvágták vagy csak a sötétben nem lelem? Girolamo, hé Girolamo! te olasz gazember, jer be, hozz gyertyát vagy nyiss ablakot. Girolamo!

A szokatlan nyikorgásu ajtó nyilt, s ezen finom kövér kéz, fényes kristály gömbű érczlámpát magasba tartva s utánna rögtön e kéz tulajdonosa: hizásra hajló barna hölgy jelent meg.

- Giuditta! kiálta fel Gusztáv, mi okozza - minek köszönjem e meglepő e váratlan látogatást?

- Szerető házastársak között nincs váratlan meglepő látogatás, s mi egymást hőn szerető házastársak vagyunk nemde Gusztáv?

- Oh igen - határtalanul - nyögé ez ágyában felülve, de fejtsd meg a rejtélyt, hol vagyok? e szőnyeg, e Madonna kép, e butorzat s környezet, mind szobámé, s még is az én hálószobám téresebb, amott az ablak hiányzik -

- Ugy tetszik látogatásomon kivül neked a helyzet is meglepő; - felelt kitérőleg a nő, s a bronz lámpát az asztalra téve, férje lábainál egy karszékbe ereszkedett.

- Ismételve kérdem, mi rejtély ez? elég ébren vagyok már tisztán eszmélni s meggyőződni hogy nem vagyok hon - - s ez itt - mi tompa moraj ez itt alattunk s körülünk, mint a hánykodó hullámoké, minő üvöltés?

- A szél borzasztóan üvölt oda künn, s tajtékká korbácsolja a hullámokat, mik alattunk elrohannak.

- Alattunk? hol vagyunk hát - hova jutottam - -?

- Emlékezel a malomra, mely a szigetek fölött a Duna közepén magánosan áll, s melyről egy sétakocsizásunk alkalmával oly ábrándozva mondád: mily édes volna rengő ölében, a világ vásári zajától messze, alul viz, felül ég, a szivben égő szerelem - e szerelemnek boldogan élni? Az eszme tied, a kivitel enyém. E malom huszszoros áráért sajátom lőn, - s mint látod mindenről gondoskodám, mi kényelmedhez szükséges.

- Átkozott szeszély; gondolá, arcza boszus kifejezését elfödni törekedve a festő.

- Na s használd az alkalmat lelkem ifja, folytatá a nő, - a világ vásári zaja ide el nem hat, felül ég, alul viz, szivünkben égő szerelem - vagy talán a tiedből kialudt az, Gusztáv? s éles átszegző tekintetet lövelve férjére, mellette a nyugágyon foglalt helyet.

- Ah Giuditta! hiszen - én szeretlek, dadogá ez erőltetett fennhangon, s titkon utánna gondolá: mint a pokolra kárhozott szeretheti az örök kinszenvedést.

De azért, szavait igazolni karját az olasz hölgy tövér nyaka körül foná, s kényszerű hizelgéssel simult mellé. Egyszerre, mintegy villanytól érintett, riadt fel laza hangulatából.

- Minő szalag ez Giuditta, - hol szerzéd, mi függ rajta? vedd elő, látnom kell minden áron - - sodrá sebesen, erősen tartva a szalagot, melly neje vállairól keble rejtekébe folyt le.

Ez, nyugodtan vevé ki a szalagon függő miniaturet, s a lámpa fénye elé tartá.

- Nincs féltésre okod, szólt hidegen, saját arczképed, minőt többet festél - -

- S mint jutott birtokodba? kérdé a csattanásig kigyult arczu ifju.

- Különös kérdés! ha az eredeti enyém, nincs-e jogom a másolathoz? - Te ingerültnek látszol Gusztáv - térjünk át más tárgyra - nesze olvasd, itt a napi lap mai száma -

- Nem érdekel -

- Talán még is, - sajátszerü öngyilkolási esetről beszél, mely tennap éjjel a Ferencz külváros egy félrefekvő utczájában követtetett el -

- Ki által? kérdé csak nem kiáltva s hirtelen a beszélőhez fordulva Gusztáv.

- Ugy látszik a dolog érdekelni kezd. Az öngyilkos korán sem valami spleenes életunt angol, hiszen ez ujság sem volna, hanem egy ifju szép leány, ki szivében tőrrel, halva találtatott reggel szobájában -

- Neve? - - nevét nevét!

- De te oly indulatba jősz Gusztáv, mintha saját testvéredről volna szó. - Nevét a napilap nem s csak ennek kezdő betüit emliti, ezek R. E.

- Szentséges Isten! ez lehetlen - -

- Lám lám, mi nagy hatással van e kis tragoediai végjelenet a festő képzelmére, mely már is kiszinezve látja azt, s látja az elomló szőke fürtöket, a megtört sugáru ég szemeket, a félig nyitva maradt ajkakat, a végsőt pihegő liliomkeblet, melyben oly vadregényesen áll a véres tőr - -

- Asszony te őrjöngesz, vagy ha valót beszélsz, iszonyut sejtek -

- Fehér kebel, piros vér; oh ez oly szép lehet, folytatá a nő, mintha a félbeszakasztást nem is hallaná - nem ohajtanád látni festőm e szinvegyületet? lásd e Madonnán megkisérthetnők azt, én majd sziven szurom, s te fesd oda pótlólag a kicsorduló vért -

E szavait mondva fölkelt, s az átellenben függő Madonna képet tőrével a malomszoba fa falához szögezé.

- Giuditta! szörnyeteg! te vagy a gyilkos, te ölted meg őt -

- Igen! én vagyok a gyilkos, én öltem meg őt, ágyasodat, ki tőled a hálát, tőlem szerelmedet rablá el, - én meritém a tőrt szivébe, én hallám remegő kérelmét az életért, sikoltását, vég nyögését - én téptem le kebléről képmásodat, mint tépem azt most le az enyémről, s zúzom itt porrá lábaimmal; s igy teendek tenéleteddel is alávaló hittörő gaz te, kit férjemnek neveztelek!

Giuditta szemkarikái szikráztak, s minden vonása a boszu édes dühében vonaglott. A sérv és szenvedély e kitörésben lelte fel az égő szomjal vágyott elégtételt.

Gusztáv egy szélütöttnek mozdulatlanságával meredt a dühöngőre. Esze megállt, szivverése megszünt - nehány pokoli kinu pillanatra.

A tigris tovább ordita:

- Szerelmedet vagy éltedet, mondám s esküvém, és én nem leszek hozzád hasonló hitlen esküszegő. Szerelmed másnak adtad - élted nekem maradt, s én elveszem osztályrészemet. - Itt fogsz veszni, nyomorun, kinosan, menthetlenül, - el fogsz égni, hogy csontjaidból por se maradjon; élve lépendsz az örök kárhozatba!

Gusztáv zsibbadott lelkébe fokonként uj erély kezdett ömleni - neje utolsó szavainál hirtelen ugrással felszökött, hogy megragadja az az őt bőszülten fenyegető torz-alakot.

De ez vadállati ovatossággal fordult el s ki az ajtón, mely a következő másodperczben kivülről zárva lőn.

Az ajtón kis ablak volt hagyva, ezen tekinte most át foglyára a vad furia fő, s lihegve kiáltá be:

- Nincs, nincs számodra menekvés, e szoba sirod, melyből csak akkor szabadulsz, midőn hamvaidat kapja fel és szórja szét a tomboló szél - - nem hallod mint zúg, mint üvölt? Nem hallod mint recseg e faház száraz fenyője, melyet huszonnégy szurokkoszorú egyszerre gyujta fel? Nem látod még a terjedő vörnyeges világot? Nem érzed még a fütés melegét, mi nehány percz mulva hőséggé aztán égető lángnyelvé változand, hogy téged lelkem ifja körül nyaljon, megsüssön, felemésszen? - Ez a hütlen eskütörő sorsa - ez Rammacini Giuditta boszúja!

Mondá, s a malom talapzatához, hol a csolnakban meghitt szolgája Girolamonak kellett a gyujtás mütéte után várnia, sietett: - de itt, sem csolnak sem Girolamo nem volt látható.

A megdöbbenés első fagyasztó percze után körültekinte, s a hánykodó hullámok közt nehány ölnyire csolnakot pillanta meg, melyben, midőn az égő malom lángsugára reá veté világosságát, viharral küzdő alakot, szolgáját vélte kivehetni.

- Girolamo! sikoltá eszeveszetten, - Girolamo, jer vissza, ments meg Girolamo!

- Adio Eccelenza! töredezék elő a szél által el el kapott gunyhang - jó mulatást, mit üzen Velenczébe?

- Légy átkozott! orditá ez vissza, s összerogyott.

Az égő malom gyönyörüen világolt a koromfekete éjbe; a fővárosi lakosok közül sokan a hidra jöttek ki megbámulni a távolból előtündöklő óriási fénybogarat, de minthogy a szélvész borzasztóan dulakodott, hamar megunták a nézést, s falak közé tértek.

Egy évvel később Párisban a rendőrség egy olasz marchését, ki a hôtel des Princesben lakott, s pazérul költött, vett őrizet alá, s ki ellen a vizsgálatoknak mindjárt kezdetén kiderült, hogy az év előtt hirtelen és nyom nélkül eltünt Rammacini herczegnőnek volt megbizott komornoka.

Az ügyes rendőrtisztnek sikerült a vétkessel mindent megvallatni.

VILÁG FOLYÁSA.

Dús angolkert virágházában, caméliák és heliotrópok, oleanderek és azaleák között, ül bizalmasan csevegve két ifju hölgy.

Barátság, minő csak növeldében tizennégy évü lánykák közt köthető, fűzi össze boldog kebleiket, mikben, e barátságon kivül, az első szent érzelem előálmai varázs sejtésekként röpkednek.

Két év óta, hogy a növeldéből kiléptek, ma látják egymást először - csoda-e ha annyi mondani valójuk van?

Künn a késő ősznek egy gyönyörü napja alkonyodik piros esti fényben; az elhaló természet vég fellobogással bucsuzik életétől, hogy eltemetkezzék a közelgő tél hósirjába; hangos szél kergeti a hullatag sárga lombokat, mik panaszosan csörögnek fel a kerti utakon.

Van a természet e haldoklásában némi leverő, némi szomoritó, mely a lelket búskomolyan lepi meg, s az emléket visszaragadja a multra, melynek virágai szinte ugy lehervadának, mint a fák levelei, miket az őszi fuvalom oly kiméletlenül sodor alá az árván maradó ágakról.

A virágházi párbeszéd folyamát azonban ily eszmék nem busiták, hiszen a hölgykéknek multjok még alig volt, ők csak a jövőre, a szép jövőre eszméltenek, mert lelkeikben tavaszt hordtanak, kedélytavaszt, melynek nyilásakor a szerelem mindenható napja az ifju sziv világába egy tündérországot varázsol.

Ifjuság és szerelem! ti adjátok a szem sugarába, az ajk mosolyába, az arcz kifejezésébe ama bájt, mely maga széppé tesz; ama ömleteg ragyogást, melyet Ticzián szinvegyülete, Rafael élethüsége csak megközeliteni bir, de visszaadni nem. -

S a két barátnő ifju volt és szeretett, - szinte látható volt e kiválólag gyönyörü két fő körül a szüz szerelem glória-fénye. Összehajolva súgták egymásnak a bizalom közlékeny szavait, mik a távollét két évéről, s ennek legérdekesb szakairól beszéltek.

Érdekes ellentét voltak igy egymás mellett, mert bár mindkettő bájdus, e két arcz-él kifejezésében véghetlen a különbség.

Irma arcza egyike azoknak, melyek az embert az első pillanatra meglepik, megragadják. E villogó szempár édes tekintete, annélkül hogy kaczér volna, szivbe hatni kénytelen; e rövid római orr, e nedves ajk, melynek csattanó bíborán hódítóan leng az örökös mosoly, e gömbölyü áll, s minden vonás egyenként s együtt remek; a gyümölcsfrissü pir, mint a pillangó szárnyainak himpora, vagy a hajnalban feselt virág kelyhének harmata, játszva rezg e barnás szinezetü arczbőrön, s épen e barnás szinezet az, mi nélkül e tojásdad andaluziai arcz talán vesztene teljéből, kelleméből.

Berta halvány fehér arcz-havába alig vegyül a pir gyöngéd árnyéklata; magas homloka alatt, vékony félhold szemöldek ivében lakik a pár éjfekete szem, melynek átható nézése mélabúsan foly elő a hosszu pillák selyme közül. És e szemhéjjak többnyire lesütvék, de ha egy tárgyra lassudan emelkednek, titkos varázsuk annál igézőbb, és ez ajkakon mosoly ritkán látható, de ha megjelen rajtuk, a vonások szabályos szépségét megdöbbentővé fokozza.

S ilyen a két nő; hasadó hajnal amaz, midőn harmat-csillogás közül vidáman felmosolyog; forró déli nap ez, mely a földre néma méltósággal tekint le. Azt csak szeretni tudnád, imádva, bájszerüleg, mondhatlanul, - ehhez elfogódott tisztelettel közelednél, s e tiszteletben öntudatlan nyujtanád fel szivedet.

- Édes Irma te boldog vagy, szeretsz és szerettetel, mondá hosszabb párbeszéd folytatásaként Berta, ki egy virág-állvány melletti kereveten, ölében tartá az alacsonyabb zsámolyon ülő Irma szép fejét - de bizalmad fél csak, mert mindeddig elhallgatád nevét -

- Ez maradjon most még titok, nevete Irma, a holnapi tánczestélyben itt leend, s ez kis szeszély tőlem, hogy előbb ismerd őt magát mint nevét, - de különben is ne feledd, hogy még te vagy adósom azon egész történettel, melynek eddig csak végeredményét hagyád sejtenem, az elvesztett szivről - -

- Oh nem, ezt korán sem! vága közbe Berta, s fehér arczait gyönge pir futá el; én csak annyit akartam mondani, hogy ő legkiválóbb a férfiak közül, kiket eddig ismertem.

- S hogy ezen ő, kötődék Irma, kinek csak emlitésén is elpirulunk, s kinek nevét oly gondosan titkoljuk, közelebbről érdekli szivünket. De felmentelek a további vallatástól, s bizalmas őszinteségedre hagyok mindent.

S ezzel zsámolyszékén oly helyzetbe tevé magát, mint ki erősen eltökélve van, figyelmes hallgató lenni.

- Legyen - mondá lágy mosollyal Berta, s rövid szünet után, mely alatt emlékei a multra látszának visszaszállani, igy kezdé elbeszélését:

- Emlékezel, hiszen párszor meglátogattál ama góth sztylü nyári lakban, mely a budai városliget közelében nyáron át nagynéném által rendesen béreltetik. Ismersz engem is, ki a város zaját örömest kerülöm, s a szabad természetben künn legjobban érzem magam, s igy képzelhetd, mit egyébként leveleimből is tudsz, mily boldogul folytak itt, a zárdábani elválásunk után, egyhangu csendes napjaim. Pest utczáit ritkán, de annál többet láttuk zugliget viruló berkeit. - Egy forró juliusi nap délutánján, a Carthauzit olvasám a városliget felé nyiló park árnyában, midőn az égen hirtelen vihar tornyosult, s a rekkent léget dühös szél kezdé átzavarni. Szobámba vonulva innen hallgatám a záporömlést, mely czikázó villámok s recsegő dörgések közt szakadott le a sötét felhőtömegből. E zivatar emlékezetessé lőn Budán, mert több embernek, kit a hegyek közti útmélyedésekben lepett meg, éltébe került. Este felé szünt a zápor, a fellegek oszlottak, midőn két szőlőmivelő ájult ifjat hozott lakunkba. Mély út iszapába keverten, eszmélet nélkül találták őt. Nagynéném rögtön orvosért küldött, s mire ez megérkezék, ájulásából az ifju lázőrjöngésre ébredett. Az orvos ideglázt jósla, s ez bekövetkezék. Rövid leszek, s csak azt mondom el, hogy kilencz életveszélyes nap után a beteg visszanyeré eszméletét, s tisztán beszélhete. Elmondá, hogy táblai jegyző, idegen emberektől bérel lakást Pesten, szülői távol laknak, s a nagy városban nincs senkije, ki sorsában közelebbről venne részt. Nagynéném nem akarta elbocsátani a lábbadozót, kinek a gondos figyelmes ápolás még annyira szükséges, s igy ő még hat egész hetet töltött körünkben.

- Oh ezek szép napok voltak! folytatá ismét rövidke csend után s az emlékezés által kigyult arczokkal a kedves elbeszélő. Vesztett erejét visszanyerni kezdve, reggelenként a városmajorba sétáltunk ki, az augustusi szép délutánokon zugligetbe, Ferenczhalmára, vagy a szép juhásznőhez kocsizánk, napközben fenszóval olvasók fel Abafit, Vörösmarty és Garay szebb helyeit; estenként az első csillag feljöttét lestük meg. - Társalgása gyöngéd volt, hizelgés - vidám és érdekes, kaczér szépmondás nélkül, - nyilt és elfogulatlan, annélkül hogy önbizott hiuvá fajulna; szóval - én őt mondhatlanul nemesebbnek, kiválóbbnak, fennköltebbnek ismerém, mint bárkit, kivel a zárdábóli kiléptem óta találkozám.

- Nem kétkedem, jegyzé meg Irma, hogy ő is épen igy vélekedett és érzett irántad. S nem mondta ő ezt meg néked egy szép órában? kérdé mosolyogva.

- Nem, soha, lőn a susogó válasz; szerelemről soha nem volt szó közöttünk.

Majd, mintha a legkisebb részlet elhallgatóját is barátnője irányában árulásnak tartaná, csaknem remegve folytatá:

- Egyszer - talán mégis - czélzott hajlamára. - Regényhősnékről volt szó. Madeline Lester, Emily Bruce, Matild, Czelesta jellemeiről beszéltünk. Ő mindezek fölébe Csáky Gizellát emelé, a kedves gyermekhölgyet, ki titkos érzelemvilágát keble szentélyébe rejtve, oly hiven oly hőn oly lemondólag tud szeretni. Föllelkesülten s nemes hévvel mondá, hogy előtte Gizella a női szépség jóság szerelem eszményképe. E beszélgetés után pár héttel, a Hajnalosra vezető ama mellék uton sétáltunk fel, melyen őt a felhőszakadás meglepé. Megmutatta a helyet, hol a zuhatag árja elsodrá. Erről, betegségére fordult a szó. Elmondá, mily határozatlan álom és sejtés-képek lebegtek előtte az eszmélet-visszanyerés utáni első napokban. A multat egészen elfeledte, nem gondolt arra hol van, jövője csak a legközelebbi perczig terjedt. Később rég feledett s elmosódott képek gyermekkorából látogaták meg, - aztán ifjusága első olvasmányaira emlékezék. Az első nap, midőn fölkelhete, a kertudvarra nyiló ablakhoz jött - szét kitekinteni. Egy kerti padon, terepély hársfa alatt, engem látott, s a rögzeszme foglalá el a rajongó képzelődését: hogy én nem lehetek más mint - Csáky Gizella.

- Alig hagyta el ajkait e név, midőn hirtelen elhallgató ijedése sejteté, hogy önkénytelenül többet árult el, mint ohajta. Nem mertem reá nézni, de szinte láttam, szinte éreztem hogy hőn pirulnak arczai. A beszéd megszakadt, s hosszasb csend után közömbös tárgyakra vőn irányt, mely aztán nagynéném s társalgónője hozzánk csatlakozása által közös érdeküvé vált.

- Kevés nappal ezután átköltözék pesti szállására, azonban naponként ellátogatott. Egy estén arczain szokatlan borúval jött - másnap reggelén el kelle utaznia. Nem tudom észrevette-e, de én érzém elsápadásom, s azt sem tudom mint történt, hogy szokásom ellenére a csarnok-lépcsőkig kisértem ki távozásakor. Elfogódástól némán nyujtá kezét bucsúra - megtagadhatám-e tőle enyémet? Kezem nehány másodperczig maradt az övében, s azt hiszem, rövid szoritását is érzé. Rebegett nehány szót mit alig érték, aztán elment, s szegény szivem csak akkor tudta meg, milly - végtelenül szereti őt!

S itt hirtelen elhallgatott Berta. Feltárva lelke legtitkosb rejtjeit, nem maradt neki több mit mondjon. De beszélőbb volt minden szónál a fekete szemekben nedvesülő könypár.

A csend ünnepélyességébe Irma gyöngédsége is hallgató részvéttel s együttérezéssel olvadott át. Tán egyikük sem tudta, hogy ajkaik hosszu csókba tapadtak össze.

- Itt vannak hát szökevényeink? hangzék a felrezzenők megül Irma atyjának kedélyes szava.

- Mi összeesküvést forraltok leánykák? kérdé enyelgve Berta nagynénje, ki szinte a szökevényeket meglepő társaságban volt.

- Virágokat választunk a holnapi tánczestélyre hajékül - viszonzá sebesen s régi vidorságát visszanyerve Irma - mit mond izlésemhez nénikém? engem e piros camélia fog disziteni.

- Oly szép mint a ki viselendi - felelé a kérdezett nagynéne; s te Berta?

- Én e zöld myrtusz-ágat választom; mondá ez, illetve a hozzá hajló ágat.

- Mindig oly egyszerü, oly szerény! susogá Irma, tudod hogy épen ez által nyered meg mindenki szivét? -

S a társaságba vegyülten elhagyák édes titkaik tanuhelyét, a virágházat.

--------------

Perczenként közelgett várva várt órája a tánczestélynek, melyet Réthalmi ur, leánya s ennek vendég barátnője Redényi Berta kedvéért, rendeze. A vidék hivatalos volt a báléjbe; minden perczben uj és uj vendég érkezék, a kastélyban sürgött forgott a cselédség, az ifjuság báli öltözékével volt elfoglalva.

Mielőtt a tánczterem ajtai megnyilnának, vegyünk időt a régibb multakba visszatekinteni.

Redényi Berta anyjára nem emlékezék, s tizenkét évü korában veszté el atyját, kihez a mély érzelmü gyermek mondhatlan hévvel ragaszkodott. Fájdalma fokozásához járult még az is, hogy - hon többé nem maradhatván - a szülői házat, melynek minden zugához őt egy egy gyermekkori emlék csatolá, elhagyni, s az ismert kedves vidéket, kertet, arczokat, egészen idegen körrel, az atya szerető ápolását pedig egy rokon apácza fejedelemnő hideg gondviselésével fölcserélni lőn kénytelen.

Hideg januári napon lépett a zárda komor falai közé. Künn nagy pikkelyekben szállongott a hó, s az utczák iparüző zaja tompa morajként hatott fel a magas ablakú terembe, mely ezentul sok sok időre leendett lakhelye.

A hozzá távoli rokon fejedelemnő, némi kegyes oktatások és hideg tanácsok után a közös tanterembe vezeté őt, s bemutatván és átadván a tanitó nőknek az uj növendéket, eltávozék.

A körülbelől negyven növendék leányka kandi tekintettel vizsgálta a könyező uj vendéget, s ez a tömeg halk suttogása közül elfojtott nevetést czélzott gunyként vélt előhangzani. Arczát kendőjébe rejté ekkor s keservesen zokogott.

A tanórák végeztével a leánysereg távozék, s Berta egyedül vélve magát, levevé a kendőt kisirt szemeiről. Lepetve döbbent meg azomban, midőn pár lépésnyire hozzá hasonló koru lánykát látott, ki szánó tekintettel függött vonásain.

A lányka hirtelen közeledék hozzá, s megfogá kezét.

- Vigasztalódjék Berta, szólt, az idő a megszokás enyhitendi keservét, s talán barátságom is - tevé hozzá félénken susogva.

Van a nem szinlett részvétnek egy csalhatlan kifejezése, mely első pillanatra megnyer; közelitése, mely a tolakodás bélyegét nélkülözi; tekintete, mely midőn megért, egyszersmind megértetik; szava, mely szivbe hat, mert szivből származott.

A két lányka, összeborulva, könyek közt szentelék fel barátságuk első pillanatát.

Irma és Berta egymáshozi gyermeteg ragaszkodása rövid időn közmondássá vált a zárdában. Üres idejüket együtt tölték, egyenlő öltönyöket viseltek, s minden legcsekélyebb örömük, érdekük közös volt. A szünnapokat rendesen Irma szülőinél Réthalmon tölték, vidoran ezer játék és mulatás közt; de lefolytával sem búsultak, mert hiszen a zárdában ismét együtt maradának.

Négy nevelési év után azomban válni kellett, s Bertának ez volt atyja halála után legkeservesebb napja. A bucsu sürü könyek és sürü levelezés igérete közt megtörtént; - Irma szülőihez Réthalomra, Berta atyai nagynénjéhez, Pestre költözött; s itt ismét visszaesett eredeti borongó kedélyzetébe, mit a pajzánságig vidor Irma azelőtt néha még is felderite.

A budai nyári lakban ezután történteket saját ajkairól hallottuk a virágházban, hol a két barátnő hosszabb távollét után, érzelemvilágát - név elhallgatással bár, egymásnak kölcsönösen kitárta.

Irma szinte szeretett, de nem epedve, nem érzelgően, hanem jelleme szerint vidáman, boldogan, féltés nélkül. A választott: Szendrey Béla megyei ifju aljegyző volt, kivel a tréfás szülők még gyermekkorukban eljegyzék. A tréfából azomban való lőn, mert a frigytől eleinte határozottan vonakodó ifjut mindenféle atyai rokoni és nagynénei rábeszélések végre oda birták, hogy azon távolabb megyei birtoknak, mely Réthalommal volt határos, kezelését átvegye, s ugyanott aljegyzői hivatalt viseljen.

Ez megtörténvén, lehetlen volt a szomszéd réthalmi kastélyba el nem látogatnia, hol nyilt kedélyü szives gazdát, s gyönyörü vidám lányt talált, ki - bár rég látott arczára alig emlékezék - neki gyermekkorából oly kedves volt; e gyermekkori emlékek felujultak, oly jól esett azokat ujra lerajzolni, kiszinezni; a kellemes társaságban órái gyorsan multak, mig ellenben puszta birtoki magánya mindinkább kiállhatlanná kezde válni; - s igy az eleinte gyér látogatások a következett őszön át mindig sürübbek, s az ifjak másodszor is, de most már komolyan, jegyesek lőnek.

S ily helyzete volt a dolgoknak, midőn Berta nagynénjével Réthalomra jött látogatóba - s midőn a kedvükért rendezett tánczestély végre csakugyan megkezdődött.

Dús csillárfény, gyönyörű hölgy-koszorú, legjobb társaság, megelőző szives házi ur, fesztelen társalgás, vidám erős zene: volt az ékes és jó izlésű tánczterem foglalatja. Pezsgett a jó kedv, a lelkesedés nőtt, a párok repűltek.

A szeretetre méltó házi kisasszony barátnéjával az érkezőket ismerteté meg, s a camélia és myrthusz-ág mindig együtt volt látható, kivéve, midőn az első tova repült a sebes keringőben, mit Berta, gyöngébb egészsége miatt nem tánczolhata. A fordulat végeztével azonban pihegő kebellel ismét a myrtusz-ághoz űlt, s mig kereső tekintete lelki nyugtalanságát árulá el, panaszkodó hangon suttogá:

- Mondd Bertám édesem! nem szörnyű szószegés ez? ő még sincs itt, pedig az első franczia négyesem az övé.

- Még eljöhet, a négyes még nem kezdődött; csillapulj kedves nyugtalanom!

- Igaz, nyugtalan vagyok, s ezt talán mindenkinek inkább panaszolhatom, mint épen Bertámnak, kinek szinte nélkülöznie kell budai ifját.

E pillanatban nyilt az ajtó, s ezen elegans öltözékű sugár termet, mely szőke fürtű ifju főt horda, lépett be.

- Ez ő! súgá a belépőre tekintve s megdobbant szivvel Irma, - de az Istenért, Berta mi lelt? egyszerre oly halálsápadt levél?!

- Semmi, rebegé ez, s keze görcsösen szoritá Irmáét; talán a hőség - légvonal - gyönge egészségem -

Ezalatt Szendrey Béla, az első tisztelgések után, látható zavart hozva arczain, közeledett a hölgypárhoz.

- Engedje hinnem, hogy nem vágya szárnyain érkezik ily későn; kezdé élénken Irma; Szendrey - Redényi Berta kedves barátnőm - volt a rövid bemutatás.

Szendrey ujra meghajtá magát; szeretett volna szólni, mosolyogni, felelni, de hangtalan ajkai csak remegni tudtak, s arczán a zavar hideg verítékké fagyott.

Berta is hallgatott mint a sír; lesütött szemeit nem merte fölemelni, s elszorúlt kebléből nem birt egy szó, egy hang előtöredezni.

A kinos feszültség e lélekemésztő másodpercze után jótevőleg zendűlt meg a quadrille meghivó hangja. Irmát jegyese, Bertát egy más ifju fűzé karjára.

A történet néha csekélységekben is kegyetlen játékot űz; most is úgy akará hogy átellenesek legyenek, s ezáltal tánczközben egymás elébe lejtsenek, egymás kezét érintsék. Gépileg járta le a szegény lányka a françaiset, végeztével azomban életereje kimerítve lőn, s félájultan rogyott egy székbe.

Nagynénje s Irma kivezeték az aléltat. Magához térve, csak magány- és nyugalomért esdett, s midőn környezői megnyugtatva eltávozának, magára zárta az ajtót. Erőszakosan törtek elő ekkor elfojtott könyűi, s vánkosába rejtve arczát, keserves zokogás között tölté az éjt magányos szobájában, hova a mulatók zaja s a zene vidám hangjai keserű ellentétűl hatottak.

-------------

Másnapon megjelent a reggelinél s a mint létéről kérdezősködőket tökéletes jobbultáról biztosítá.

Elhitték neki - hiszen a hallgató nagynénén kivül senki sem tudta baját; Irma a boldog nem sejté, Szendrey nem volt jelen.

Mi férfiak a szépnemet gyöngébb nemnek nevezzük. Erős az ha a kín lelkét megedzé; erősebb a férfi szilárdságnál, midőn életkérdések fölött kell határozni.

Im e félig gyermeteg nő, ki tennap szerelme tiszta egében még oly angyalboldog volt, s ki egy szivrepesztő pillanatban elveszte mindent - nézzétek, csodáljátok őt! Halvány arczai betanúlt nyugalmat hazudnak, mig a kebelben kínos lelki harcz viharzik; ajkain mosoly tévedez, miről a fájó lélek mit sem tud; szemei oly nyájasan oly édesen tudnak tekinteni, mintha nem is ők sirták volna egész éjen át ama keserű könyeket, mik közt az elzúzott kedély jövőjével megküzdött, megalkudott, kibékélt.

Kilopta magát az estély utóhangjait emlegető társaságból, s zajgó szivével a kertbe sietett. Szomorúan bújkált sűrű ködleple fölött az őszi nap, s a fel-felrezzenő szél a fákat utolsó lombjaiktól fosztá meg. Némán odameredve, sebes léptekkel járt a fasorok kavicsos útján a boldogtalan nő; multja és jelene egy gyötrelmes érzületbe folyt össze, melyről lelke hite mondá, hogy nem muló, hogy örökös; a multban ott látá a budai lak árnyas fái közt a lábbadozó ifjut, ki mellette ülve oly szerető áhitattal emelte reá fel halvány arczait; a jelenben - - s ez nem volt többé ábrándkép, mert midőn egy lépés neszére föltekinte - ott látá maga előtt az elébbi kép élő eredetijét, sápadtabb dúltabb vonásokkal, mint a hosszú kór új életerőért küzdő szakában.

Szive e látásra oly erőszakosan dobogott fel, mintha verésével az árva keblet akarná szétfeszíteni, - hirtelen visszafordulni ohajta, de mielőtt ezt teheté, lábai előtt térdelt az ifju.

- Mindenre mi szent kérem önt - kezdé ez sebesen - ne vesse meg a föld legszerencsétlenebb emberét, s hallgassa ki védelmét, nehány rövid perczen át.

- Védelmét? viszonzá ez rögtön összeszedve magát s bámulandó nyugalommal, - tettem-e önnek szemrehányásokat, vádat, hogy védelmet emlit?

- Óh hát nem a legbűntetőbb vád-e nekem minden tekintete; a hang, melylyel elébbi hideg szavait mondá; maga a mozdulat, melylyel most könyörtelenül itt s kétségbeesésemnek hagyna, ha épen e kétségbeesés nem kényszerítene őrűlt esengéssel ragadnom meg eltaszitó kezeit? nem égő vád-e multam, melyből az eljátszott üdv réme visszajár kisérteni; nem vád-e jelenem, mely azt mondja, hogy nem vagyok méltó e kézre hullatni könyeimet, csókjaimat?

- Szendrey ur! szólt mosolyogni erőlködve Berta, mialatt kezét az ifjuéból kifejté, - miért folytatni a csalódást, melynek ködfátyol képei csak az ábrándvilágban, s egy kissé hiú szív mulékony álmaiban léteznek? Éljen a valónak s ne feledje, hogy jegyese a szeretetére legméltóbb lény, s hogy nekem semmivel de semmivel sem tartozik, kivéve talán egy kis elismeréssel azon őszinte részvétért, melylyel egykor - - a beteg sorsában osztozám! Még egyszer - éljen a valónak, s legyen boldog! -

S ezzel, mielőtt az ifju felelhetne, megfordúlt, s gyors haladással hagyva maga után a tért, egy fasor-kanyarulatban eltűnt.

- Miért folytatni a csalódást, a kissé hiú szív mulékony álmait? - ismétlé az elsiető szavait merev gondolkozás közt a magára maradott, - ő tehát engem nem szeretett? s én elég önbizott valék mind a részvétet, melylyel ő csak a beteg sorsában osztozott, mind saját hálámat e részvétért, túlbecsülni s mindkettőt szerelemmé eszményesitni? - Óh én balga én! Végzé önmaga fölött fanyarúan nevetve, mig arczait ama pír festé meg, melyet a hibás lépéssel lealázott férfiúi büszkeség gyújt ki.

Hitte-e benső meggyőződéssel e balgaságát s azt hogy Bertának irántai hajlama részvét és barátságnál semmivel sem több? erre „igen”nel határozottan felelni nem mernénk, annyit azomban bizton állithatunk, hogy az emberi szív gyarlóságainak egyike örömest elfogadni a kinálkozó ürügyet és mentséget, melylyel hibája fölött önmagát megnyugtassa; s behúnyni a szemeket, ha a világosság ezeknek nem kedvező.

Sok okunk van hinni, hogy Irma jegyese s későbben férje - is igy tőn.

-------------

A budai krisztinavárosi sirkertben azomban halomka domborúl, melynek ifju lakosát tavaszi esten hozták ki ide egy, a városmajor közelében álló nyári lakból.

Mikor én láttam e sírhantot, még egészen friss volt az, a fedő gyeplemezek még alig értek rá kihajtani a halott-tanyán, még a márványemlék sem készülhete el melléje, s csak egy kis fakereszten állt a név, az elhunyt neve: Redényi Berta.

Meghalt, megsiratták, eltemették, elfeledték.

A sors könyvébe úgy volt írva: hogy mások legyenek boldogok helyette.

Egyébaránt sokszor megtörténik ilyesmi, s az emberek azt szokták róla mondani, hogy ez már a világ folyása.

Igaz; hiszen én is felirtam a fakeresztre, - s még tán most is ott van, ha az eső le nem mosta - Heine versét:

Es ist eine alte Geschichte

Doch bleibt sie immer neu,

Und wem sie just passieret

Dem bricht das Herz entzwei.

A MÚLT SZÁZADBÓL.

Krisztus urunk születése után ezerhétszáznyolczadik esztendőben, első József király uralkodása alatt, L. városban, melynek egyéb szabadalmain felül pallosjoga is volt, tiz év óta P... Tamás ült a birói széken. Róla soha senki sem beszélt, mert jót legszemtelenebb hizelgője sem mondhatott, valót pedig, vagyis roszat szólani mindenki tartózkodott, rettegvén Tamás birói haragjától, mely, többi szenvedélyével együtt, határokat nem ismert. Negyven évü akkor, kitünő éles észszel, a tudományokban jártassággal, s tíz év alatt roppanttá halmozott vagyonnal birt, mely tulajdonoknak a nagy tömeg ez időkben kényszerűleg hódolt, s csak az illető rosz akaratától függött, e szellemi s anyagi felsőbbséget jogellenesen és zsarnokilag gyakorolni. Tamásban nagy mértékben megvolt e rosz akarat. Elsőbb visszaélései ellen tétettek ugyan legfelsőbb helyen panaszok, de a Rákóczy zavarok lecsillapitásával akkoriban igen elfoglalt kormány azokat bővebb vizsgálat alá venni nem érvén, egyéb eredményük nem lőn, mint hogy a feladók merészségét a sértett biró kegyetlenül megtorolta. Ilyes események a lakosokat további feladásoktól elriasztották, s igy a nép és tanács jobb része tűrt és hallgatott, egy része pedig, a folyammal úszva, a hatalmas biró kedvében járni igyekezett.

Egyetlenegy volt a tanácsban, ki a kiáltó igaztalanságok ellen szót emelni, ki a biróval néha ellenkezni mert, - Z... Lajos, a városi főjegyző. Ennyit róla mondanunk elég annak indokolására, hogy őt Tamás halálosan gyülölte. Sokkal ravaszabb és eszélyesebb volt azonban, hogy sem e gyülölséget addig, míg erre biztos alkalom mutatkoznék, éreztesse, vagy csak el is árulja ama férfiu irányában, kit az egész város tisztelt, becsült, szeretett. De vesztét önmagában elhatározá.

Egyébiránt - az igazat megvallva - e két férfiu között kölcsönös volt a gyülölet, s eredetét régibb időkből vette. A főjegyző, helybeli szegény kézmüves fia, saját szorgalma, kitűrése és tehetségei által jutott jelen álláspontjára, de az anyagi szükség tömérdek szenvedésein megtörött lelke, különben is visszavonuló kedélyét még zárkozotabbá tette. Igy - kebelében két évig lángolt az első szerelem a nélkül, hogy e titkos lángokról bárkinek legkisebb sejtése volna. Szerelme tárgya a város leggazdagabb polgárai egyikének leánya, - vetélytársa Tamás a biró volt. Az apa, buzgó catholikus s a túlzásig vallásos ember, ismervén Tamás gazságait, borzadott őt vejének elfogadni, s tőle lányát különféle okoknál fogva megtagadta. Ennek az lőn következménye, hogy a polgár a tanács előtt folyó tetemes pörét elveszté, egy pár vállalatban megbukott, s két év alatt vagyona tönkre ment. Ekkor jelenté magát Z... s a szép Benedictát nőül nyeré.

Z... kételyes lelkén azonban féreg rágódott, ama soha senkivel nem sejtett aggály: hogy Benedicta - ha szülői nem ellenzik - talán inkább választja a tekintélyes dús birót, s hogy hozzá, ugy szólván, csak szükség kényszeríté.

Pedig ha lelkébe tekinthetett volna e nőnek! Vallásos buzgalom szentesíté ebben a szenvedélyt, s férje iránti forró hű szerelme a mély tisztelet ama szilárd talapzatán égett, hol e lángok csak az élettel alusznak el.

S ők mégsem voltak boldogok. Talán ha e nőben kevesebb ama hódoló tisztelet, melyet a férj hidegségre magyarázott, s ebben viszont több a közelítő bizalom, a rokonérzelmek legboldogítóbb öszhangzásban lelik fel egymást. De igy némi, a feszültséggel határos távolságban állottak egymástól, mely kizárta mind azon játszi apró gyengédségeket, miket a szerelmes nő szivében titkon áhitott, de a komoly méltóságu férjnél keresni nem merészelt.

Tamás gyülölete tehát a vetélytárs czélt érésén gyökerezett, ki viszont, a féltés némi árnyéklatát lelkétől elvitázni nem bírva, egy okkal többet érzett a rosz embert viszongyülölni. -

Történt, hogy tolvajlásokról hires vándor czigánycsoport közül néhányat a városi hatóság elfogatott. - A biró, ki átalában a vádlottakat nemcsak a tanács előtt, de saját szobájában négy szem közt is ki szokta hallgatni, a czigányokat is részelteté e kegyében. Mi, mi nem volt e zárt vallatás tárgya? Elég az, hogy következéseül a czigányok nemcsak vétkeseknek nem találtattak, sőt kérelmükre megengedtetett, a város végén néhány düledező lakatlan házat elfoglalni. Voltak, kik a kóbor csapat által lefizettetett összegről s holmi megvesztegetésről suttogtak.

Annyi bizonyos, hogy egy vén czigánynő, a jóslatai és büvészetéről csakhamar elhiresült Borinka, ez időtől fogva gyakrabban fordult meg Tamás házánál, sőt szobáiban is. Az akkori babonás világ azonban e felett cseppet sem ütközött meg, s igen természetesnek találta, ha valaki szerencsét mondat magának, vagy tenyerét jóslatra nyujtja.

De az is bizonyos, hogy Borinka - mint ezt később maga is kivallá - nem jóslati szolgálatokat tőn Tamásnak.

Egy estén következő titkos párbeszéd volt közöttük:

- Sikerült, nagyságos biró uram! - szólt a szobába lopodzó jósnő, miután óvatosan körültekintett.

- Mi sikerült vén boszorkány? -

- Biró uram leglángolóbb ohajtása - lőn a suttogó válasz - mert a menyecskét akként és addig ölelheti, a miként és meddig csak meg nem unja.

- Ördögöt és erőszak nélkül? mert tudod, hogy szemet szúrni nem akarok.

- Épen oly kevés erőszakba fog kerülni, mint hő viszonzásra találni, - elmondom az egészet. - A menyecske oly babonás, hogy a mit én mondok, azt szentül hiszi. Három ízben vetettem már neki szerencsét, s ma tenyeréből kivánta kijósoltatni, ha szereti-e őt férje? Én használtam az alkalmat, s mondám: hogy bizony nem igen, sőt iránta napról napra hidegül. Sírva fakadt, s remegve kérdé, nem lehetne-e segiteni rajta? De hogy nem - felelék én, - tudok én erre csalhatlan módot. Utolsó rongyát is ideadta volna a titokért, de én megelégedtem nehány garassal, s egy fejkötővel; négy nap mulva elviszem neki az italt, melyet ha férje távollétében megiszik a nemzetes asszony, férje egész holtig csupa szerelem lesz iránta!

- S mit használ ez nekem, te égetni való?

- Lassan lassan, nagyságos uram! elég idő lesz még tüzbe jönni; értsen meg jól! E hatást csak a menyecskének kell hinni, hogy bevegye az italt, melytől azonban ő lesz szerelmes, s nem férje, - mert ezen ital után ereiben vér helyett tüz fog folyni.

- Értem, értem - a dolog igy könnyü, de veszedelmes. - Te azonban a zagyvalékot, mondá kis gondolkozás után, mindenesetre főzd össze, s holnap jőjj határozatomért.

- A mint tetszik - jegyzé meg a czigánynő - de most legalkalmasabb idő van. Az orgonafákon csak ugy hemzsegnek a bogárkák, fris fűveim is vannak. -

A biró, midőn magára maradt, kezeit örvendetesen dörzsölé, sötét arczán pedig pokoli öröm vereslett.

-------------

Néhány nappal e párbeszéd után Lajos főjegyző uton volt. A tanács, azaz: a biró hivatalosan egy szerződéskötéssel bízta őt meg, s a városi község, melylyel e szerződés kötendő vala, egy napi távolságra feküdt. Az ottani foglalkozás egy napot, az oda és visszautazás kettőt okvetlen igényelvén, e három napi távollét Tamás rejtett czéljainak épen megfelelt.

Lajos sohasem vált meg ily nehezen nejétől. Bucsuzáskor mondhatlan sejtés sulyosodott lelkére, s e felett Benedicta nyugtalan tekintetéből s szokatlan aggályos viseletéből előre nem látható vészt jósolt magának. Szótlan komorsággal ült szekerére, s utjában kedélyén oly tikkadó elszorultság borongott, mint a nyári légben közelgő vihar előtt. - Képzelhető tehát öröme, midőn féluton az érdekelt város küldötteivel találkozék, kik szinte e szerződés végett L...re utaztak, s kik örömest beegyezének útjokat folytatni. Velük e szerint Lajos is visszatért.

Holdvilágos éjen érkezének meg. Nejét meglepni ohajtva, a főuton leszállt szekeréről, s gyalog ment házához. Szive feldobogott, midőn már távolról egy ablakot láta az éjből kiviláglani, ez ablak hálószobájaé volt, ez ablak megett Benedicta virasztott. De mi okból maradhatott fel oly későig?

Haza érve - itt minden csendes volt. Az öreg cseléd ijedten sikoltott fel, midőn urát a pitvarba lépni látta. Lajos alig ügyelt e sikoltásra, de miután a rémült cseléd a szobaajtó elébe állt, s az érkezőt bebocsátni nem akarva, halálos szorongás közt érthetlen szavakat rebegett: Lajos keblében sötét szörnyü gyanú riadt fel. - Ellökve a cselédet, zárt ajtóra lelt. Mi volt e törékeny akadály a bőszült gyanú óriási erejének? Első emelésére sarkaiból hullott az ki - s a férj neje szobájába lépett. Ott benn a világ kialudt, semmi nesz nem hallatszék, csak - egy nehéz nyögés. A holdvilág besütött a nyitva hagyott, kertre nyiló ajtón.

Lajos odatekintett, egy árnyat látott a hold fényén elsuhanni. Utána rohant - az árny hirtelen eltünt, s egy kulcs fordulása hallatszott azon kis ajtó zárjában, melly a kertből az utra vitt.

Háborgó érzésviharral felzaklatott keblében tért vissza a bün szinhelyére Lajos. A látvány, mely itt szemei elé nyilt, irtózatos vala: Benedicta a kereveten feküdt, a hold fehér arczára világolt, jobb keze görcsösen tartá egy tőr markolatát, melynek hegye szivében fészkelt.

- Irgalmas ég! Benedicta! - orditá a szerencsétlen, s a kerevet előtt két térdre rogyott.

- Lelkem - ártatlan - töredeze elő a haldokló elfagyó ajkai közül - de - vérem vétkezett, igy élnem tovább nem lehete -

Talán még többet is szól, ha a kétségbeesés eszméletlenségétől megkapatott férj a gyilkos tőrt a sebből ki nem rántja. Ez által a vér rögtön elömlött, s Lajos csepegő tőrrel kezében nejének lelketlen teste felett állott.

E perczben emberek tódultak a szobába, s a vélt nőgyilkost megragadták. Ennél az ész megállott, érzékei elzsibbadtak, - lelketlen eszköz, darab fa volt, melylyel akármit lehete csinálni, - megkötözék, ő nem szólt, nem védte magát, s midőn egy börtön sötét fenekén hevert, alig tudta mi történik vele?

-------------

Z... Lajos, neje meggyilkolásával vádoltatva, főben járó bünperbe fogatott.

Ki ezen eseményeket akkor följegyezte, több érdekes adatot közöl e per folyamáról; én azonban ez adatoknak csupán olyan kivonatára szoritkozom, mely e történet kiegészitéséhez okvetlen szükséges.

A perbefogott tagadta a vádat, s egyelőre makacsul kivánta a biró esküjét, hogy a tényben s előzményeiben semmikép részt nem vőn. Tamás a feszületre tett kézzel esküt mondván, gyanútól tiszta lett, s elnöke volt később a törvényszéknek, mely a város jegyzőjét halálra itélte. Ez nem védte magát, a szin s két tanu lépett fel ellene, egy vén czigányasszony Borinka, ki őt a tény előtt kevéssel az utczán kezében tőrrel haladni látta, s a nőcseléd, ki a gyilkolásnak állitólag szemtanúja volt. - Később kisült, hogy e két némber hamis tanú, s bérelt czinkosa volt a birónak, ki gaztette elfedését s boszúját egybekötve, őket részint fenyegetéssel, részint pénzzel e tanúskodásra birta.

Az eredeti jegyzetek irója jó tapintattal, és sok emberismerettel adja okát annak, miért védte magát oly hanyagul a vádlott s türte közönbösen az igazságtalan itélet kimondását? Ő haldokló neje végszavait sohasem idézte a törvényszék előtt, ezek emlékét bemocskolandották, s a bünös nyomára még sem vezettek volna, igy pedig neje a világ előtt tiszta s büntelen maradt. Aztán az élet elvesztette előtte becsét: ha halálra nem itéltetik, talán öngyilkos lesz, - egyetlen vágya lőn meghalni, s mit gondolt avval ő, hogy az igy vagy ugy történjék? A tiszta öntudatnak ily vértanúi lemondása legalább nem példanélküli.

A hóhérpallost felsőbb itélet örökös fogságra változtatván, az ügy királyi kegyelem alá volt terjesztve, midőn az, négy évvel e szomorú nap után, egészen más, bár nem kevésbbé borzasztó fordulatot vőn.

1712-ben a dögmirigy vészes csapása látogatta meg az országot. - A következményeiben iszonyú mirigy szerfelett ragadós volt, s huszonnégy óra alatt elkerülhetlenűl bekövetkező kínos halált okozott.

Kedvezett neki a rendkivüli nyári hőség is, milyenre emberélet óta nem emlékezének. A madarak szárnyleeresztve hallgattak, a virágok lehajtották kelyheiket a rekkenő melegben, a vidékek felett halotti gyászcsend terült el. Az emberek rakásra haltak - nem volt ritkaság oly falu, hol négy-öt lakos maradt életben.

Tapasztalás szerint a kór mindenütt a börtönök romlott légében ütött ki először. Eleinte ott veszni hagyták a nyomorultakat, később, midőn a jog, rokonság s minden társadalmi viszony kötelékeivel felbomlott a rend s a közintézetek léte is: - a börtönök, e kész koporsók, ajtai megnyiltak, s a szerencsétlenek legalább ama jótéteményben részesültek, hogy isten szabad ege alatt halhattak meg.

Igy szabadult ki négy évi tömlöczéből Z... Lajos is; s első menete a temető felé volt, neje sírját meglátogatni. E négy év szenvedése az élet delén álló szép férfiút irtózatos alakká torzította. Soványnyá aszott magas termetén összegubbaszkodott a nyak, alig birván a főt, melynek hosszúra nőtt szakálla s hajai félig elfödék a sárgazöld arczot, s a beesett gödrökből előmeredező vad szemeket.

Midőn a szabad légre kilépve, körültekintett, eszméi négy évvel visszaszárnyaltak, s ő egy rémes gondolatban átérezve a négy év alatt reá mért kínokat - összeborzadott. Aztán mondhatlan pokoli boszúvágy gyúlt fel fásult keblében, s bár egész bizonyossággal nem tudta ezt ki ellen irányozni, de sejtése mondá, hogy Tamás volt boldogságának ördöge.

A temető felé irányzá ingatag lépteit - talán neje sírján, szellem-árnyától remélé a bizonyost megtudhatni?

A város néptelen végén, ronda ház előtt, nyöszörgő czigányasszonyba botlott. Ez a dögmirigyben vonaglott, s végóráján reá ismert a város egykori jegyzőjére, ki mellette szótlanul elhaladt.

- Megállj, uram! - kiálta utána - a mindenhatóra kérlek! hallgass meg engem, hogy egy bűnnel kevesebbet vigyek magammal a másvilágra!

Lajos visszafordult, merően a betegre bámult, s emlékeit összeszedni törekvék.

- Én Borinka vagyok - fuldokolt ez - talán első oka nőd halálának! -

Z. mintegy átvillanyozva, s minden egyebet feledve, megragadá a haldokló karját, s azt indulatosan rázva, dörgé:

- Szólj, szerencsétlen! addig nem halsz meg, addig nem szabad meghalnod, míg mindent, az utolsó hangig el nem beszélsz!

Miként készité a pokoli italt, miként hiteté el a babonás, de ártatlan nőt, miként tulajdonitá el a cseléd segélyével a szoba- és kertajtó kulcsát, melyen aztán Tamás belopódzott; miként élt ez vissza a magával tehetetlen asszony tulingerült állapotával - Borinka mindent, mindent kivallott.

De Lajos végszavaira már nem is hallgatott, mert a biró neve emlitésénél agyában a boszú terve megfogamzék.

- Előre, ördög martaléka! - ordítá - jer velem, ha általad történt a bün, általad történjék a büntetés is, s ha iszonyú volt az, iszonyú lesz ez is! -

A beteg felállani sem volt képes. Z. eszeveszetten zsákként vállára vetette őt, s feszített erővel haladt a városba vissza.

Hasonló esetekben, midőn a közbátorság s rend bármiképen felbomlik, a nép rejtett gyülölete rendszerint kitör; s a tömegben határokat nem ismerő fanaticus dühhé válik. Igy volt ez most is. A biró háza elibe népcsoport gyülekezett, s vadlármával követelte, jönne le közibe, a város előljárójaként lehetőleg rendet és segélyt hozni.

Tudnivaló pedig, hogy talán egész országban senki sem féltette úgy drága életét, mint épen Tamás úr, s ezért a pestis kezdete óta kapuját zárva tartván, senkit maga elébe nem bocsátott, senkivel érintkezésbe nem jött, hanem szobájában rejtekezve, ellenszerekkel bástyázta magát körül, minden perczben tükörbe nézett, és saját üterét tapogatta, - mig a nép künn tőle vagy segélyt várt, vagy a kétségbeesés napjaiban, sokáig forrongó boszúját rajta hüteni akarta.

E népcsoportot találta Z... a biró háza előtti téren, hol tőle s mirigylepett terhétől mindenki borzadva vonult vissza. Ő a pihenés néhány percze alatt fenhangon mondá el a czigánynő vallomását, s aztán felhivá a népet, hogy egyesült erővel törje be a zárt kaput, a megtorolás többi részét pedig engedje át neki.

A tömegnek csak ily biztatás kellett még, s a kapu recsegve dőlt be, - a nép fel nem tartható árként ömölt be rajta, s rövid időn bezúzva lőn ajtaja azon szobának is, melybe a biró zárkozott. Ez a szoba túlsó végén, a zúzott ajtóval átellenben, a küszöbön állókra pisztolyt szegzett.

E feszült helyzet rövid perczig tarthatott igy, midőn a folyosó elején réműlt kiáltások hangzottak. Lajos jött a vég-vonaglásokban levő jósnővel vállán, kinek haldokló feje a vivő mellére hanyatlott. Útjából mindenki lehető távolságra tért ki.

- Ne közelits! - kiálta rémülten a biró, meglátva őt - lépést se közelits, mert meghalsz! -

- Ha! ha! ha! - kaczagott fel négy év óta először Lajos - az bizonyos, pár órával elébb vagy később! De te is meghalsz, s most csak az a kérdés, melyikünk elébb? -

Tamás elsüté a pisztolyt - a golyó a haldokló czigányasszony fejét zúzta szét.

Z. letevé a tetemet, s felgyürve öltönye ujjait, először az ablakfüggönyökről nehány hosszú rojtos zsinórt tépett le, aztán ezekkel a reszkető elé lépett.

Rövid tusa keletkezék. Tamásban a félelem minden erőt megzsibbasztott, s védtelenné tevé őt a boszúló végereje ellen. A csontkarok egyetlen rántására földön hevert. Lajos martaléka mellére térdelt, s vad gyönyörködéssel nézett zöldülő arczára.

- Te az ártatlant - szólt kegyetlen nyugalommal - négy évig készítetted a halálra, én neked, a bünösnek, néhány órát adok. Melyikünk irgalmasabb? Ha nem tudnád büntetésed okát, megkérdezhetd a pokolban elkárhozott czinkosod lelkétől, kinek testével együtt fogsz elrohadni! -

A biró rémesen ordított irgalomért, mialatt őt a boszúló a pestises tetemmel szorosan összekötötte. Aztán ott hagyta a szoba közepén az élőt a halottal, egymáshoz arczczal fordulva, fetrengeni.

E műtét után a temető felé látták őt tántorogni.

Midőn a pestis megszünt, néhány szemtanú többeknek elbeszélte, a jegyzetek irója pedig könyvébe igtatá az eseményt.

Z. többé nem láttatott, elveszett tömérdek mással, kiknek hírét sem lehete hallani. A temetőn azonban Z. Lajosné sírhalmán egy hosszú csontváz sokáig volt látható.

A HOLLÓ-KIRÁLY.

Orvosaim egyező tanácsát követve, a fővárosi por és gőzkört ruganyos hegyi léggel fölcserélendő, egy juniusi szép hajnalon bucsut mondtam Budapest hátrahagyott falainak. A Kárpátokat közelebbről megismerni régi vágyam volt, s most e vágyam teljesülése felé vitt a pest-eperjesi gyorskocsi.

Ne várják vagy ne rettegjék olvasóim akár a gyorskocsini utazás és társaság kellemeinek lapokra terjedő unodalmas leirását, akár a kárpát-vidéknek fekete tentával vázolt tollrajzát. Az első tömérdek jó és rosz fresco képnek volt már learatott, felgyüjtött és kicsépelt tárgya: a másodikat pedig természetben s ugy kell látni, mint azt a teremtő és romboló erő, az elemek utolsó forradalmakor mindenható kezével lerakta. Annyit azonban mindenki tud róla, hogy e fenyves és zergelakott óriási bérczek s alföld kalásztengerü sikjai között körülbelől van annyi különbség, mint a mennyivel egy szőke haju kék szemü nő sima szelid arcza különbözik a bozontos szakállu, vad tekintetü haramjáétól.

Eperjesről Bártfát látogattam meg; onnan pedig rögtönözve fogadott szekereken folytattam utamat Szepesség és Tátra-Füred felé, s nem ritkán, ha málhámat biztosan előre küldhetém, gyalog is tevék kirándulásokat a hegyláncz tövébe s szebb tájaira.

Egy ily kirándulás alkalmával az est s a közelgő fergeteg egy fenyves völgyben lepett meg. A karcsu magas fák sudarait már rezegteté a vihar előhirnöke, örökzöld ágaik közől enyhe illatot hozott a fel-fellebbenő szél. Siettetém lépteimet a magányos ösvényen; Sz...falva, hol az éjt tölteni szándékozám, a vett utasitás szerint már nem messze lehetett. Mindamellett már-már félni kezdtem, hogy netalán utat tévesztve, az erdőben kellend bevárnom az éjt s viharát, midőn a csendet hosszas, viszhangozott dörgés recsegte át. Első pillanatban a tornyosuló fellegek megdördülésének hivém, minthogy azonban ezt sem villámfény nem előzte meg, sem dörgés nem követte, gyanitanom kelle, hogy e hang fegyver-csőből származott.

Sejtésem valóságáról nemsokára léptek zaja győzött meg, mely a hegyről le, a völgyi ösvény felé mindig közelebb s közelebb hangzott. Egy vadász alakja bontakozott ki a sötét fenyvesek közől, kit én első tekintetre szőke ifjunak tartottam, de kit, midőn alig két lépésnyi távol választá el tőlem, hófehér haju és szakállu öreg embernek ismertem meg. A mellre simuló ősz szakállba csodásan fonódott a legfeketébb tömött bajusz, s különös, meglepő kifejezést adott az arcznak, mely borzas barna szemöldeivel s az ezek fölött redőkbe vont homlokbőrrel, a nézőre visszaijesztőleg hatott. E homlokredőzet nem volt csupán alkalmi vagy pillanatnyi, olvasni lehete róla a sok évi bút, mi által maradóvá lőn. Öltözékét, a viseletes vadászruhát, melynek szine hajdan sötétzöld lehete, az idő és viszontagságai fakóvá koptaták. Balválláról széles szijon keresztbe csüggött a fegyver, táskája zsinorjára fényes fekete tollazatu madár, egy holló volt füzve, hihetőleg az imént hallott lövés áldozata.

Ugy tett mintha észre sem venne, s csak hozzá intézett szavaimra állott meg.

- Jól megyek Sz...falvára? kérdém jó estét kivánva.

Az öreg vadász igent inte fejével, de szóval nem felelt.

- Mit gondol ön, oda érhetek-e mielőtt esni kezd? folytatám én, párbeszédbe ohajtván bocsátkozni a nimródi alakkal, de hasztalan, mert ez szóra nem nyitá fel a fekete bajusz és ősz szakál közt elvesző ajkakat. Körültekintett az elboruló égen, miből meggyőződhetém, hogy érti szavaimat, aztán inté, hogy kövessem s előre ment.

Megvallom, hogy e magányban, a tájjal s szeszélyes külsejü vezetőmmel ismeretlen, nem minden elfogultság nélkül követtem őt, annál inkább, miután a jártabb gyalogutról letérve, elhagyott erdei ösvényeken haladott. Még egy párszor szólottam hozzá, ő azonban, mintha karthauzi kolostornak volna lakója, makacsul s rám sem ügyelve hallgatott.

Végre nyiltabb térre értünk, hol az est röpkedő homályában, leégett kastély meztelen romát vehették ki szemeim. A sötét falak komoran meredtek elő a körző fenyvesek közől, ablakpárkányain kihajtott a parajos fü, az égés kormát az egész falzaton szét mázolta az eső. Pedig e kastély, magas ablakairól s kapujáról, s izletes épitészetéről itélve, ujabb kor müve lehetett, s minden oda látszott mutatni, hogy a pusztitó elem nem szerfölött rég rombolta szét.

Mi gyászos jeleneteknek szinhelye lehetett ez urilak? véletlen történet, vagy szántszándékos boszu üzte-e itt gonosz játékát? kik és hova lőnek lakói? élnek-e még, vagy tán a duló lángokkal éltük is kialudt?

Mily örömest szerettem volna e magamban tett kérdésekre felvilágositást nyerni; vezetőm némaságát azonban további próbára tenni sem volt többé alkalmam, mert ez, követendő utamat rövid kar legyintéssel jelölve, a kapunyiláson át a romok közé lépve, hirtelen eltünt.

Az arczomon érzett néhány esőcsep födélkeresésre emlékeztetett, s én merengésemből feléberülten siettem a kijelölt uton, mely a kastélytól alig kétszáz lépésnyire, rögtöni görbülettel balra térve, mélyen fekvő völgybe vezetett le, honnan apró világok csillámlottak fel Sz...falva pórházainak kicsi ablakaiból. Ez megnyugtatott; közelebb valék az ohajtott hajlékhoz mint remélém.

Öt hat percznyi gyors menetel után az első házikók egyikének ablakát koczogtatám meg, fogadó után tudakozódva. Fogadó nincs a faluban, volt a válasz, de a tisztelendő ur szivesen szokott éji szállást adni az elkésett utasnak. Habozni nem volt idő, mert az eső mindig sürübben kezdett hullani, s én rövid időn a lelkész egyszerü szobájába köszönték be. -

Estelijénél ült ez, s lehető legbarátságosabban fogadott, mint olyan, ki a társas életből számkivetve örül ha egy beszélgetőre szert tehet. Rögtön még egy teritéket hozatott, s mellé kellett telepednem. Csak ekkor éreztem, mi borzasztólag elfáradtam, s mi jól esik a pihenés; egy pohár fris ital, s félórai nyugvás után szemhéjaim önkénytelen lecsukódni kezdtek. Házi gazdám mosolyogva egy benyiló kis szobába, eléggé kényelmes ágyhoz vezetett. Künn a fenyves erdőben zugott a zápor, s én ennek egyhangu moraja közt csakhamar elaludtam.

Reggel, mire fölébredék, a nap hosszan szobámba sütött. Fölugrottam fekhelyemről, s a tegnap eseményeire gondolék. Fokonként eszmélni kezdék mindenre s arra is, hogy ez éjjel roppant kettős csattanásra ébredtem föl, s az éj sötétét sürü villámfénynyel láttam megvilágittatni, mit ismét rögtöni dörgések követtek, a zápor szakadva omlott, s hogy én e közt ismét szépen elaludtam.

Felöltözvén kimentem az udvarra; házi gazdámat, ki már egy sétából jött vissza, ott találtam. Arcza komolyabb volt mint tegnap az estelinél.

- A vészes éjre ugyancsak szép reggel derült! szólitám meg őt.

- De az éj zivatarában isten keze működött, válaszolá, hallotta ön amaz irtózatos kettős csattanást?

- Tán közel ütött le a villám?

- Azon kastélyromba, mely mellett ön jött el tegnap este, s fölkereste a benne rejlő egyetlen emberéletet.

- Hogy hogy? talán az öreg vadász -

- Holtan fekszik, a villany megfojtá. Onnan jövök. Ülő helyzetben találta őt a halálos sujtás, teste egészen megfeketült. Borzasztó látvány. - - S még borzasztóbb annak, ki ez irat tartalmát ismeri! tevé hozzá, a kezében tartott iratköteget mutatva.

- S e tartalom - - nem titok-e? kérdém kissé tartózkodva.

- Nem. Azok közől, kik benne közelebbről érdekelvék, egy sem él már. Ez irományok a halottnál találtattak, s nekem, mint a falu lelkészének adattak át. Én is csak most futottam át, s egészen meg vagyok rázkódva az olvasottak által. Mi csodásan czikáznak gyakran össze a sors szövevényes utai! Ha akarja ön, még egyszer s figyelmesen elolvashatjuk.

Szivesen egyezém az ajánlatba, s reggeli után, melyből azonban a lelkész alig izlelt, ohajtásomra fölmentünk a kastély romjai közé.

Menet közben röviden elmondá társam, hogy midőn taval a hegyi szorosok az orosz betörés ellen elzárattak, találkozott oly egyén, ki a kozákokat járatlan utakon vezette be az országba, s midőn ezek az akkor díszes kastélyt megrohanták, büntettekkel vádolt urát elfogandók, ez, kit Mándory Ottónak hivtak, az első belépő főtisztet lelőtte, mire a felbőszült ellen a lakot először kirabolta, aztán több oldalról fölgyujtotta, tulajdonosát pedig - - - de hiszen, szakitá félbe elbeszélését, a kéziratokból mindent megtudand ön.

Ez alatt fölértünk a dombra, honnan a faluba látni le, s elhagyva a görbületet, tekintetem egy óriási cserfán akadt meg, mely elkülönözötten s egyedül állt az ut mellett; százados dereka villám által volt megrepesztve, életnedves törzsét azonban a villany meg nem gyujthatá. Egy perczig megállottam szemlélésére.

- Siessünk innen, szólt nyugtalanul a lelkész, vészteljes és végzetszerű fa ez; nem csoda, ha a mindenttudó lesujtá haragos balkezével.

Tovább mentünk, be a romok közé, s ott valánk, hol a második csattanás villám működött. Földszinti kis szoba volt ez, kormos négy fala elég ép lévén még arra, hogy a szél keresztűl ne fütyörészszen rajtuk. Egy ablakán több volt a felraggatott papiros mint az üveg, födelzetül deszkák nyultak végig, melyeknek hasadékaitól fölül zsupokban heverő szalma és kukoriczaszár zárta el jól roszul az esőt. Az első azonban, mi figyelmemet benn magára voná, a tömérdek kitömött holló volt, mely a padlózaton felállitva, mozdulatlan fekete csoportozatot képeze.

- E madarak, magyarázta vezetőm, a szerencsétlen Volovecz golyói által hullottak le. Urasági vadász volt ő itt azelőtt, de a lak elpusztulása óta félőrültnek tartá őt a népség; mert senkihez nem szólt, nem felelt, s minden más vadat mellőzve, csupán a hollókat üldözte. Golyóval czélzott reájok, és sohasem hibázott. Aztán fölszedte zsákmányát, és kitömte; e különcz szenvedély miatt nevezték el őt holló-királynak.

Eszembe jutott a tegnapi találkozás, mely a lelkész szavait igazolá. - És nem tudni, mi készteté őt e veszélyes vadászatra? kérdém tőle.

- Az ok eddig titok volt, s én is csak most, naplójából tudtam meg, volt a válasz, mielőtt azonban ennek olvasásához fognánk, nem akarja ön látni a boldogtalan ember hulláját? s ezzel egy a földre teritett pokróczhoz lépve, azt felhajtá. Volovecz, a holló-király merev hullája előttünk nyult el.

Sohasem feledem el e látványt, e fölfordult szemeket, miket szerető kéz nem zárt le, ez összeszoritott fogakat, e homlokredőzetet, mely a megfeketült arczbőrön iszonyú kifejezést ölte, mintha égető kin okozná. Borzadva fordultam el, a lég itt nyomasztó lőn, kisiettem a szabadba.

A kastélyhoz tartozott kert elhanyagoltan buja gyommal volt ellepve; alig törhettünk át a tövér növényzeten föl a három vadgesztenye-fához, mely alatt a rezgő árnyékban kőpad és asztal állott.

- E kézirat, szólt a lelkész, miután a padon letelepedtünk, e kézirat két különböző egyén egybefüggő naplójából áll. E férfias szép irás itt, Mándory Otto tollából jött, s szörnyü eset által került a holló-király birtokába, ki azt saját emlékiratához csatolá. A kettő egy egészet képez. Olvassa ön előbb Mándory naplóját, aztán Voloveczét: igy érthetőbb lesz a tartalom.

Átvevém a sürün irt ivekből álló köteget, s itt csupán azon helyeket közlöm belőle, melyeket elolvasása után, mint a történet szövegéhez közvetlen tartozókat, jegyeztem ki. A kihagyott részt többnyire uti rajzok alkotják, miket irójok több évi vándorutaiban vázolt; az alább következőket azonban már honn, magányos élete remeteszerü napjaiban tette papirra, s ezeknek minden során a sivár kedélytelenség ama homályos köde borong, melylyel csupán egy elhibázott életpályának késő bánata borithatja el a léthatárát.

---------------

Jegyzetek Mándory Otto naplójából.

Május 1849.

Tizenkét év előtt husz éves ifju voltam.

Gyakran hallottam öreg emberektől emliteni, hogy az élet második husz éve sokkal gyorsabban repül el az elsőnél. Nálam az eset ellenkező. Mióta huszadik évemet elhagytam, minden napom egy-egy örömtelen század, s ily napokból van összefüzve mögöttem tizenkét év örökkévalósága.

Pedig nem mondhatom, hogy eddig futott pályám nem volt eléggé változatos. Láttam a természet óriási alkotásait, láttam az emberi ész remekmüveit, bejártam a polgárisúlt két világrészt, vándoroltam Senegambia és Aegyptus, Tibet és Arábia sivatagjain, éjeket tölték a pyramisok alatt, beszéltem Memnon szobrához, meglátogattam a szent sirt, fenn voltam az égbe meredő Davalaghiri legmagasb pontján, meddig halandó mehet -

Egy kép, egy szörnyü kép mindenüvé elkisért, és nem hagyott örülnöm annak, minek mások örülnek; elüzte lelkemből a nyugalmat, szivemből a szerelmi vágyat, szemeimről az álmot, ajkaimról a mosolyt.

Tizenkét év óta nem nevettem, vagy ha igen, szivem mit sem tudott róla. Vágyaim teljesülésétől kezdve nem éltem boldog vagy legalább nyugodt perczet. Gazdagság és utazhatás voltak már gyermekkorom álmai, s midőn valóvá értek, eltünt róluk az álomképekben fölöttük látott dicskör... oh mert az eszközre, melylyel megszerzém, vérrozsdák ragadnak.

Hol keressem őt, hol találhatom fel az embert, kit én könnyelmü gonoszsággal taszíték a boldogtalanság kin-gyehennájába, s kinek előttem, a természet szent szava és köteléke szerint, a legdrágább, legkedvesebbnek kell lennie?

Unom a nyomasztó életet, s mégis félek - félek a haláltól. - -

Félek, mert a végzetszerü jóslat még most is fülemben cseng, lelkem az álhit vakbuzgóságával ragaszkodik hozzá, nem szabadulhatok, nem menekülhetek meg tőle, ha csak saját kezeimmel nem vetek véget...

E gondolat már ezerszer megkisértett, s ezerszer visszairtóztam tőle. - Gyáva vagyok? Igen, igen, de nem meghalni, hanem a siron túl, az Isten itélőszéke előtt találkozni e férfiuval, kit én nyomoruvá tettem, ki reám az örök kárhozatot kénytelen lekönyörögni, ki nekem meg nem bocsáthat, mind a mellett, hogy e férfiú - - atyám!

* * *

Pénz, s a legyőzhetlen vágy, messze, távol országokba elbolyongani: voltak gyermekkorom álmai.

Meglehet, hogy az elsőért, csak mint eszközért a második elérhetésére, epedtem: annyi bizonyos, hogy reszkettem látásán, s mohó szemekkel nyeltem a látott érczdarabot.

Ha néhány forintot összezsugorgathaték, szó és engedelem nélkül szöktem meg az atyai háztól, könnyü, vidám kebellel mentem az előttem tárt világba, s ha az alkony hegycsúcson ért, honnan messze nyilt vidékbe nézheték, örömlihegve mondám magamban: holnap este ott és ott leendek. Fáradság, nélkülözés, éhezés nem ijeszthettek vissza vándorpályámtól.

Atyám, vagyis a szelidjó beteges férfi, kit annak nevezék, nem ügyelhetett eléggé neveltetésemre. A néhány mértföldnyire fekvő városkában, hol iskoláztam, kártyázni tanultam meg, s a szerencsejátékok iránti hajlamom, habár ezeket akkor csak fillérekben üzhetém, bennem rövid időn kiirhatlan szenvedélylyé nőtt. Ez tartá folytonos feszültségben kedélyemet nap és éjen át.

Iskolai leczkék alatt, szoros tilalom s ismételt büntetések daczára, mindig és kizárólag utazási könyveket olvastam, - a kártyán kivül csak ez birt sovár lelkemnek éleményt nyujtani. Tizenhat éves koromban, Robinzontól kezdve minden utleirást ismerék, mit magyar vagy német nyelven megszerezhettem.

A magasabb tanévek végeztével a fővárosba jöttem törvénygyakorlatra, s itt kevesebb mint egy rövid hó mulva, a kártyaszobákban otthonossá váltam. A szerencse, mely eddig kedvezni látszott, rögtön elhagyott, s én rövid időn, mindenemből kifosztva, fillér nélkül, egyedül, elhagyottan érezém magam a városi zajgó néptömeg közt.

Ifju lelkem keserű világgyülölettel telt meg; minden ember arczán boldogságot véltem ragyogni látni, s egyszerre irigyeltem s gyülöltem őket, mintha ők volnának helyzetem nyomorúságának okai.

Ily kedélyviharral keblemben bolyongtam czél nélkül föl és alá egy szép őszi délután Margit szigetén. Természettől halvány arczomat a feszült hangulat s éjjelezések még sáppadtabbá tevék; a bú és szenvedés ugy hiszem olvasható volt róla, mert egy ifju nő, kinek séta közben elvesztett keztyüit megtalálván visszaadám, hosszan és kérdőleg merengett panaszos vonásaimon. A szenvedők iránti részvét fő része a nők jellemének, s én e részvétet benne még inkább fölgerjesztém hazug de jól szinezett előadással, miszerint egy szeretett lény hűtlensége oka gyilkoló keservemnek. Az ifju nő minden szavamat hitte, s hogy ezek nem kevésbbé valának érzékenyek, mint az ő szive, bizonyitá a könypár, melyen keresztül tekintve rám, vigasztalni ügyekezett. Volt annyi emberismeretem kitalálni, hogy szinte nem érzi magát boldognak.

Nem csalódtam. Férje borkereskedő volt, kihez kényszerből ment, s ki az év nagyobb részét a fővárostól távol üzlete ügyei közt töltve, keveset foglalkozhaték a szeretni teremtett női szivvel. E szerelem eddig aludt, s látásomra, mintegy sympatheticus villanyszikra által felgyujtva, erős életre ébredt, s a gyöngéd lelket óriási karokkal ragadta meg.

Negyedik találkozásunkkor szerelmünk kölcsönösen megvallva lőn. Részéről a sziv mélyéből szakadottan, tisztán, forrón, őszintén: részemről hazudott, vagy legfölebb pillanatnyi érzékiség által ajkaimra adott szavakkal. Leghathatósabb indokom e nővel viszonyba lépni, a mellékeszme volt: hogy ő gazdag, s adhat vagy kölcsönözhet annyit, mennyivel a vesztett összegeken kivül többet is nyerhetek.

Óh, több mint átkozott könnyelmüsége a romlásába rohanó jellemnek, mely midőn önző szenvedélye forog kérdésben, perczig sem kétkedik, kielégitésének egy lét nyugalmát, boldogságát hozni áldozatul!

* * *

Ereimben vadul lázongó vérrel s fölhevülten rohantam ki egy novemberi estén a játékházból, hol mindenemen fölül rögtönözött kötelezvényt is veszték, jövő nap reggelén kifizetendőt. A nyerő olyszerű ember volt, ki nemfizetés esetére kész volt bármely nyilvános helyen meggyalázni.

Eszme és terv nélkül, kétségbeesetten száguldtam át az utczákat, miket a késő őszi szél olykor olykor durva csipősen söprött végig. Kiértem a néptelenebb külvárosok egyikébe. A széles uton visszatérő fuvarosok könnyü szekerei zörögtek, s én minden hosszabb gondolkozás nélkül csekély bérért ezekhez ültem föl.

Már jól kün voltunk a városból, midőn helyzetemre s arra kezdék eszmélni, hogy esteli tiz órakor a szép nővel találkozómnak kellene lenni. Miután azonban jól tudtam, hogy ez utolsó pénzét és ékszereit, miket én szerencsétlen játékomban utolsó fillérig elveszték, már több nap előtt ide adta, s hogy minden, mit tőle ezentul várhatnék, nem volna egyéb szemrehányásoknál és untató kérelmeknél felhagyni a kártyaszenvedélylyel: legkisebb vágyat sem éreztem a kitüzött óra megtartására. Ezenfölül több hitelező is fenyegetett, s igy legjobbnak tartám, utamat folytatva atyámat látogatni meg, s tőle csikarni a visszatérhetésre elég összeget.

Ily gondolatok közt értem az első állomásra. A szél lecsöndesült, s apró hideg eső kezdett permetezni. Bementem a fogadóba, s a közös vendégszoba egy szegletébe telepedtem, ember és világgyülölő eszméimmel.

A közös szoba teritett asztalánál egy utas estelizett. Megtermett erős férfi az életkor derekán; szemei élénken jártak körül, s a tányéron előtte párolgó sültről hol a teremben függő képekre s egyéb tárgyakra, hol reám szállott kémlő tekintete.

- Pestre megy, vagy onnan jő kegyed? szólitott meg végre.

- Az utóbbi; felelém én komor rövidséggel.

- S hova, ha szabad kérdezni?

- A lehető legrövidebb uton - a pokolba! dörmögém vissza boszúsan a kérdezősködőnek.

- Ön, ugy látszik, rosz kedélyel hagyta el a fővárost; folytatá ez, hatalmas étvágygyal fogyasztva étkeit; nem tartana velem? tapasztalásból mondhatom, hogy egy sült kappan s néhány pohár jó bor után az ember egészen más szinben látja a világot, mint előtte! Mi?

- Köszönöm, nem eszem; viszonzám mindinkább növekedő kedvetlenséggel.

- Jó, de igyék ön legalább; ez a szerednyei fogadom fölviditja, ez nem a kocsmáros keresztfia, hanem saját pinczetokomból való; s e fölött valóságos harmincznegyediki, magam vettem a szüreten háromszáz akót a javából.

E szavak után gyorsan pillanték föl a kinálóra, kit eddig, elfordulva tőle, alig vettem szemügyre; s tapasztalám, hogy szakál- és bajusztalan arcza rendkivül hasonlit egy mellképhez, melyet a szép borkereskedőné szobájában láttam függni.

- Igyék ifju barátom, biztatott ez poharakat töltve; a bor legjobban begyógyitja a sebet, mit a szerelem ütött. Mert a nélkül, hogy titkaiba akarnék tolakodni, nem kétlem, hogy búját ez okozta. Mi?

- Nem bánom! szóltam én fölkelve s egy tölt poharat ragadva meg; éljenek a hűtlen asszonyok - - mind, mind, egyet kivéve. S erre vad mohósággal, s egy hajtásra üritém ki poharam.

Az idegen nem ivott. - Ez különös toaszt volt, kezdé kis vártatva: miért élteti ön épen a hűtlen asszonyokat s mért tesz egyre nézve kivételt?

- Mert ez az egy a szerencse istenasszonya, ki átkozott szeszélyeiben velem egy idő óta czudarul bánik. A többieket illetőleg velem tart az egész nőtelen világ.

- Igen, de ezek rosz elvek: mondá kissé lehangolva az utas; s ha boldog ohajt lenni, ezekből ki kell gyógyulnia. Házasodjék meg ön mielőbb ha teheti, s máskép gondolkozand.

- Épen mivel igy gondolkozom, nincs kedvem szarvakat viselni.

- Önnek e szerint nincs hite a nő hűségben?

- Hajszálnyi sincs. Erős meggyőződésem: hogy minden nő hű marad addig, mig sorsa össze nem hozza azzal, ki reá büvös varázshatást gyakorol, kit szeretni kénytelen, kinek nem bir ellentállani. Minden női szivnek létezik valahol a világon egy ily kulcsa. Már most vegye ön, mily kevés nő mehet vágya szerint férjhez, s olyanhoz kit szeret. Boldog az, kinek aztán az emlitett bűvhatalmu lény nem jut közelébe, s ha ezt, ki valahol talán az oczeánon vitorláz, vagy Indiában él, vagy a cserkeszek közt csatáz, soha nem ismerhette meg: hű marad, s erényes nő a neve; holott ha találkozik a végzetszerüen kijelölttel, erénye, mint könnyü sajka a sziklán, megtörik. S igy ki áll nekem jót, hogy az egyetlen leány, kinek én volnék a sors által választottja, nem Braziliában, vagy az északi jégsarkon eped-e? vagy történetesen nem más nője-e már?

- Mindenkit saját hite üdvözit, szólt vállvonitva az idegen; mindazáltal nem kivánom, hogy legyen önnek hite szerint; mert örökre fosztva leend az élet legvalódibb boldogságától, a családi körtől. Például: ön hangulata bizonynyal nem volna ily keserű, ha utja czélján, hon egy szerető kedves nő várná karjaiba, mint vár engem.

Jól mondá hangulatomat keserünek, mert e perczekben már pokoli kárörömmel főztem a tervet, őt, kit megismerni véltem, álmodott egéből lerántani. Utóbbi szavai mondása alatt a pinczérnek fizetvén, dobaz tárczájában temérdek bankjegyet pillanték meg, s az irigység, mely a pénz látására ellepett, alacson eszközü szándékomban még inkább megerősite.

Midőn a pinczér kiment a szobából, merő hosszan néztem vendégtársaim szemei közé, s czélzó gúnymosolylyal kérdém; - S meg van ön győződve, hogy szerető kedves neje epedő karjaiba várja önt Bellmann úr?

Bellmann, (mert a mellképi hasonlatosságban csakugyan nem csalódtam, s ő volt az eredeti) meghökkenve tekintett reám.

- Ismer ön engem? találkoztunk már valahol? kérdé élesen.

- Nem; most először, s hihetőleg utolszor; volt hideg válaszom.

- Sziveskedjék tehát legalább nevét megmondani, ha ön tudja az enyémet.

- Hagyjuk ezt; önre nézve mindegy akár Argirus herczeg a nevem, akár Bolond Istók; nem nyer és nem veszt vele semmit.

- A név öné, nem csikarhatom ki akarata ellen; de azt követelem tudni, mi adott okot előbbi czélzó gúnyos kérdésére? - zajongott ez tovább, indulatba hevülve.

- Kérdezni szabad; hiszen ön is megkérdé tőlem, Pestre megyek-e vagy onnan jövök? Én megmondám, hogy onnan jövök, s ezt be is bizonyithatom, mert ezennel folytatom utamat. - S ezzel az ajtó felé indultam.

- Tapodtat sem megy ön addig innen, mig kérdéseimre nem válaszol! kiáltott Bellman, s fölugorván, az ajtó kilincsét megmarkolá. - Ez ellentállásra első pillanatban minden csepp vérem dühre ingerült, s okvetlen vita keletkezik köztünk, ha egy véletlen a jelenetnek más fordulatot nem ad. Bellmann, indulatos fölugrásakor, az asztalon előtte levő tárczáját a földre söpré, s ez a nélkül hogy észrevenné, egy szék alá esett. A következő másodperczben tervem készen volt féltékenységét a végsőig csigázni, remélve, hogy kedélyháborgásában vesztésére nem ügyelend.

E terv sikerülése volt az átkos szikla, melyen éltem nyugalma porrá zuzódott.

- Ismeri ön nőmet? riadott Bellmann, folyvást tartva a kilincset.

- Talán, feleltem én egykedvün, az ember oly sok nőt ismer Pesten!

- De önnek ismernie kell őt, ön tudja nevemet, ismer engem, s iménti szavaiból csak a vak, vagy ostoba nem látta a csipős czélzást. Feleljen: mit tud róla?

- Istenem, hát azt, hogy szép nő, s hogy az ifju szép nőknek nem igen jól esik, ha férjeik hónapokig vannak távol, mert nincs ki megóvja őket, ha történetesen azzal találkoznak, ki rájok bűvös varázs hatást gyakorol, kit szeretni kénytelenek, kinek mitsem tagadhatnak meg - -

- Ne kinozzon ördögi megjegyzéseivel; szóljon röviden: mit tud nőmről?

- Akarja ön tudni minden áron?

- Akarom.

- Jó, legyen meg. Most kilencz az óra, ha siet ön fél tizenegyre Pesten lehet. Ha aludni akar, menjen szállására, de ha nejét kivánja azonnal látni, keresse föl a magyar király fogadó harmadik számu szobáját; kopogtasson kétszer az ajtón, először hangosan, aztán csendesen, az ajtó felnyiland, s egy szerető kedves nő tárt karjai, melyekbe szeretőjét várta, rémülten fognak lehullani a nem várt férj látására...

- Halál és kárhozat! igazat szól ön?

- Ha siet, meggyőződhetik, hogy szavaim minden betűje való.

- S ki az, kit nőm helyettem vár, ön talán?

- Én, vagy más, vagy egy harmadik, nem mindegy az önnek? De bocsásson Bellmann ur, most már eleget tud.

- Nem, még nem eleget, addig nem megy ön, mig meg nem mondja, ki nőm czinkosa?

- Nem tudom, s ha tudnám sem mondom meg. Ön ugy néz rám, mintha mindjárt meg akarna ölni; jó, tegye, de akkor mint gyilkost fogják önt föltartani; ha pedig nem siet, s a találkozás óráját elmulasztja, kedves hűtlenét párnái közt édesen szenderegve fogja találni, s örökös kétely gyötrendi: igazak vagy hazugok voltak-e szavaim?

- Arczáról olvasom, hogy ön a csábitó czinkos, de a hűtlen nő bünösebb; ha való, lakoljon ő először, önt még megtalálom a földön! - szólt a szenvedély legfensőbb pontján Bellmann, s fölszakitva az ajtót, kiment, s indulásra készen álló szekerébe dobva magát, kocsisának megparancsolá, hogy sebes vágtatva egy lélekzetben hajtson Pestre.

A szekér elrobogott, én pedig a szobában sebten és reszkető kezekkel kapartam föl a szék alatt levő tömör tárczát, s kisietve, az országutról letértem, s tarlókon és kukoriczaföldeken keresztül szaladtam prédámmal, mig birtak lábaim. - Az apró eső folyvást sürűn szitált, az égen egy csillag sem volt, s a szuroksötét éjben nem vizsgálhattam meg a tárcza tartalmát, bár ezt tudni a legégetőbb vágy epesztett. Annyit sejtettem, hogy nagy összegnek kell lennie, mert a borkereskedő nejétől tudtam, miszerint férje roppant nyereséggel adván el több ezer akó borát, jelenleg az eladási árösszegek beszedése végett utazik.

A hajnalló nap első kétes világát kün a szabadban, a bankjegyek összeszámolására használám, minek eredménye az lőn: hogy a gonoszul elsajátitott tárcza harminczhat ezer ezüst forintot tartalmaz.

* * *

Két hónappal később meglehetősen ismerős voltam Páris nevezetességeivel, s tökélesen hon a rougeetnoir és quinze asztaloknál. Az elsők megtekintése napjaimat foglalá el; az utóbbiaknál éjente üztem veszett játékot.

A szerencse kedvezett; a bankadók rettegtek tételeimtől, a többi játékosok irigyen néztek a besöpört összegekre, nevem: „l’heureux hongrois” volt. Pár hét alatt két száz ötvenezer frankra ment nyereségem.

Ez uj élet, folytonos mulatásaival s feszültségével, feledteté velem a fogadói éjt, mely ha mindamellett néha néha eszembe tolódott, a reá gondolás ezer mázsás kő gyanánt esett szivemre. Páris azonban sokkal inkább az élvek városa, sem hogy az öntudatfurdalások ellen ne tudna, legalább egy időre, menhelyet adni.

De vannak perczek, melyekben a büntudatos lélek, hogy ugy szóljak, önmaga elől nem bir menekülni, midőn az embereket, a zajt, a szórakozást akarva kerüli, s magányt, elzártságot keres. Akkor az ily perczek ritkábban látogattak meg, - azután s husz év óta, óráim ilyesekből vannak összerakva.

Egy hasonló órában életuntan hevertem rivoli utczai pompás szállásom egy pamlagán, előttem az angol mivü kandallóban vidám tűz pattogott, az utczáról felhangzó élénk zaj és szakadatlan hintórobaj szobáim szőnyegzetén halt el.

És én előttem a mult, jelen s jövő oly sivár volt, oly elhagyottnak, oly boldogtalannak, érzém magam. Lelkem vágya keresett s nem talált támaszkodási pontot. E fölött, a való nem képzelt rémein kivül, az előitélet egy sötét árnya is terjeszkedett borongó kedélyemre.

Épen a Saint-Antoine külvárosból, egy rejtélyes nő szobájából tértem haza, kinek jóslatairól akkor egész Páris beszélt, s ki Lenormand név alatt Europaszerte lőn ismeretes. Egy uj barátom vitt hozzá, mint Páris egy nevezetességéhez.

Elfogulatlanul, s inkább tréfa kedvéért léptem be a jósnőhez, s komoran és leverve jöttem ki tőle. Jóslata e következő szavakból állott:

„Gonoszul szerzett vagyonod gonoszul veszend el, s élted világa az által fog kioltatni, ki azt meggyujtá.”

S most e végzetszerü mondat fölött, mely daguerrotypi árnykép gyanánt edződött lelkembe, gondolkodva vonultam szobámba. Mint tudhatá e nő, hogy vagyonom álnok és vétkes alapon épült? s mint veszhetne el gonoszul? játékban? e perczben erős fogadást tettem, nem közeledni többé szerencse-asztalhoz, s e fogadást mai napig meg is tartám. S végre, ki éltem világát meggyujtá, az nem lehet más, mint atyám, de hogy várhassak én halált a szelid jó ember kezeiből, ki teljes életében egy féregnek sem ártott?

Eszméim, természetes lánczolatban, a multra s hazámba szállottak vissza, s borzadva gondolák az emberre, kit én kettősen tettem tönkre. A már ezelőtt többször forgatott szándék: vétkemet lehetőleg jóvátenni, határozattá ért bennem, s oly szép szinbe kezdett öltözni a terv: hogy visszamegyek, Bellman kárát az utolsó fillérig megtéritem, s esküdve neki, hogy nejét illetőleg minden szavam hazudság volt és csalás, elrablott nyugalmát visszaadni megkisértem; aztán atyámhoz megyek, ápolni fogom őt beteges napjaiban, s daczolandok a jóslat szavaival.

Magyarországról, kijöttöm óta mit sem hallottam, s most szomju epedés fogott el, tudni némieket az ottani viszonyokról. Rögtön cabrioletbe ültem, s ez, negyed óra mulva egy külvárosi kávéház előtt tett le, hol magyarok szoktak megfordulni, kiknek kedvéért a tulajdonos magyarlapot is járat.

Az olvasó szobában szemeim egy pillanattal föllelték a keresett lapokat, s bár már több hetesek valának, mohó gyorsasággal fogtam olvasásukhoz. A napi hirek közt egy czikk első sorain akadt meg tekintetem, s mennél tovább olvasám e czikket, vérem annál lázasabb lüktetésbe kezde jönni, s midőn talán ötvenedszer olvasám végig, arczámról csurgott az izzadás, s homlokom és halántékaim erei vastag fonalakká dagadtak. A czikk igy hangzott:

„Szörnyü esemény foglalkodtatja a fővárosi közönséget. Bellman, jó hirben állott borkereskedő, nejét, állitólag szerelmi kaland miatt, a magyar király czimü fogadó egy szobájában meggyilkolá, s elfogatván, tettét bevallá, s magát egyszersmind, nagy összeggel terhelt tárczája elvesztése következtében, vagyon-bukottnak nyilvánitá. A szerencsétlen ellen e napokban kettős, főbenjáró- és csődper fog megnyilni. Ismét egyike talán azon eseteknek, midőn sat. sat.”

Arczaim lángoltak, kezeim jéghidegekké meredtek; a szoba keringett velem. Hasztalan iparkodám más tárgyra erőszakolni figyelmemet, hasztalan olvasám a lap többi rovatait; elmém a Bellmant érdeklő sorokon függött elszakaszthatlanul, s mit sem tudott azokról, miket szemeim gépileg betűztek. Talán másnap reggelig is e helyzetben maradtam volna, ha ujra egy más név nem ötlik szemembe, melynek olvasására bünös ijedelmével riadtam föl ülőhelyemből. E név saját nevem volt, s első pillanatban nem kétkedém, hogy ez, a Bellmann ügygyel kapcsolatban tétetik közzé. De csalódtam; a hirdetések közt fordult az elő, s következőleg:

„S... megyei birtokos néhai Mándory Elek f. hó 3-kán elhunyván, egyetlen fia és örököse Mándory Otto, kinek jelenlegi hol tartózkodása nincs tudva, ezennel fölszólittatik a visszatérésre; a jószág s a kiskoru örökös gyámgondnokául addig is stb. stb.”

Mint mérges kigyót, irtózattal dobtam le a nekem iszonyu hirekkel terhes lapot, s kirontva az olvasó teremből, szállásomra mentem, hol, el-elmaradó lélekzettel terültem végig a palló szőnyegén, s évek óta először imádkozám az istenhez, küldje rám a megőrülés öntudatlanságát...

* * *

Vezeklési és bűnbánó terveim, melyekben hánykodó lelkem ezelőtt némi nyugpontra talált, s általuk vétkét jovátehetni remélte, összeomlottak, s előttem, ébren és álmaimban, sötét ür tátongott, hol majd az engem oly hőn s föláldozólag szeretett, s általam oly nemtelen rutul elárult nő véres árnyát, majd a börtönben sinlő Bellmann nyomoru alakját láttam föltünni, majd ismét atyám szelidbánatos szemrehányó tekintetével találkoztam. - A halottakat nem idézhettem vissza sirjaikból, s Bellmannak, ha pénzét megtéritem is, megtérithetem-e vele lelki nyugalmát, boldogságát?

Kinzott e fölött a kétség is, vajjon nem tudatik-e, hogy e szomoru játéknak én vagyok közvetlen szerzője? - a gyámgondnoknak, ki örökségem kezelésére jelöltetett ki, megirtam itt létemet, s azt hogy atyám haláláról hirlapból értesültem, s kértem egyszersmind, irna a részletekről, s egyszersmind a figyelmemet rendkivül magára vont Bellman ügyről is. Ez uton legbiztosabban reméltem az ohajtottak tudomására jutni.

Néhány hét mulva megnyugtató válasz érkezett. E szerint Bellman, hosszabb utból érkezvén meg, nejét egy fogadói szobában, mint a találkozóra kitüzött helyen lepte meg, s első dühében és leginkább azon okból, mert a várt szerető nevét nem volt képes tőle kicsikarni, megölte őt. Ennek ki léte mai napig sem tudatik, bár a gyilkos férjnek, saját vallomása szerint, van egy ifjura gyanuja, kit ha eléje jönne, megtudna ismerni, s kit egy uttal tárczája elsajátitása iránt is gyanusit. A közönség azonban, s a törvényszék is, miután Bellman legkisebb ténynyel sem tudja indokolni vallomásait, az egészet hazudott mesének hiszi stb.

E levél vétele után elhatározám magam a visszamenetelre, annál inkább minthogy Lenormand jóslatát, atyám halála világosan megczáfolá, s én bámultam magamon, mint adhattam perczig is hitelt egy nyegle csalásának, vagy legjobb esetben egy beteg lélek agyrémének?

Utamat Schweicz és Olaszországon keresztűl vettem, s e két hon gyönyörü vidékein és városaiban töltém martius és april tavaszi napjait, örömest keresve mindenütt ürügyet hazámba érkezésem elhalasztására. A Buda-pestnek oly szerencsétlen 1838-ik évben volt ez. Az ágyából vadúl kirontott Dunaár rombolásai hirét Florenczben hallám april elején, s ugyan e hó végén érkeztem Magyarhon szenvedő ikervárosába, innen a szülői házat meglátogatandó.

Pesten első dolgom volt, rejtőzve s kéz alatt Bellman iránt tudakozódni. Csakhamar, s véghetlen könyebbülésemre értesültem: hogy a büntető pörbe fogott szerencsétlennek az árvizi zavarok alkalmával, midőn a rabok börtöneikből felhozattak, sikerült megszökni, s azóta legszorosabb keresések daczára sem találtatik. - Ezután a lelkiismeretemen sulyosan fekvő pénztől óhajtván menekülni, névtelen levelet intéztem a városi tanácshoz, hozzá mellékeltem a Bellman tárczájában lelt 36 ezer ezüst ft., s azt, hogy a sikerről biztos legyek, magam vittem s küldtem be a tanács ülésbe.

Következő nap e váratlan eseménynyel miden hirlap telve volt, én pedig valamennyire csillapuló hangulattal siettem atyám sirjához, S- megye felső részébe.

Gyámgondnokom, mindjárt az első napon, többek közt egy szorgosan lepecsételt levelet adott át, melynek czimlapján aláhuzott sorokkal volt megjegyezve, hogy az csupán általam és saját kezeimmel felbontandó. E levelet az irta, kit én e perczig atyámnak tarték, - ereklye gyanánt őrzöm mai nap is apróra mállott darabkáit, mikre a számtalan olvasás, forgatás és reá hullott könynyeim által foszlott; de épen e gyakori olvasás által annyira emlékembe tapadt minden sora, hogy azt onnan hiven e lapra másolhatom:

„Kedves fiam! Utólszor nevezlek igy, mert érzem, hogy a közelgő halál fagyos keze nem sokára lezárandja ajkaimat, s ha ezek szóval nem mondhatnák el végperczem előtt a vallomást, mivel neked s enmagamnak tartozom, olvasd azt e sorok vázlatából.”

„Huszonkét év előtt igen szerény körülmények közt éltem Pest egy padlásszobájában, időmet tanulmányoknak szentelve. Ez megfejti, mért nem jártam kalandok után mint gazdagabb kortársaim, s mért nem valék huszonhét éves koromban legalább ugyanannyiszor szerelmes. E lelki szükség hiányát azonban érzém magányomban, mig végre a viszony, melynek részleteit irataim közt feltalálhatod, véletlenül s nem keresve fejlett ki.”

„Oh azok életem ragyogó napjai valának, mikre még most is édesfájó a visszaemlékezés. Szerettem, először, lángolón, szenvedélyesen: s hivém, hogy viszont-szerettetem. Mayer Emilia egy közép vagyonu polgárcsaládnak volt távoli rokona, s ennek házánál, ugy szólván, kegyelemből tartaték. Szép és jó volt Emilia, s birt minden tulajdonnal, mi egy férjet boldogithat; de vegyült jellemébe némi tetszvágyó kaczérság is, e kinpadja a szerelmére féltékeny szivnek.”

„S én féltékeny voltam, és nem ok nélkül, mert Frigyes a polgárcsalád egyetlen fija, rokonság czime alatt, igen szabadon édelgett a lány körül. Hogy őt a könnyelmü ifju csábszavaitól, s magamat a féltés kinaitól megmentsem, nőül kértem őt. Keze, mert szegény valék, s ő sem várhatott legkisebb segélyezést, megtagadtatott. Vérző szivvel vonultam vissza, jobb időket remélve, várva. Szakadatlan dologban, hogy önállást biztosithassak magamnak, telt el néhány hó éje és napja.”

„Egy reggelen levelem érkezik, melyben egy rokontalan öreg nagybátyám végnapjai ápolására szólít föl, s engem jelöl ki leendő örökösének. Hozzá siettem s megvallom, nem minden utóeszme nélkül, hogy ez örökség epedett czélom elérésére segélend. Tiz hónapot tölték ágya mellett, tiz hónap mulva, miután temetőbe kisértem koporsóját, mint biztos jövedelmü földbirtokos, Pestre repültem Emiliáért.”

„Gúnyos hideg arczokkal találkoztam a polgárházban - Emiliával nem. Frigyest, mert viszonyát a szegény árvával kelletinél továbbra szőtte, utazni küldték szülői; ez pedig megszökött a háztól - hihetőleg nem viselhetve tovább a minden percz szemrehányásait, szidalmait.”

„Halálra sujtott szívvel hagytam el az egykor oly boldog helyet, s azon szilárd föltéttel: Emiliát bárhol fölkeresni. Hat napi keresés után föltaláltam őt. Oh e viszontlátás! Egy külvárosi szennyes kamrában, elhagyatva, nyomorban, kórágyon feküdt, s midőn meglátott, fuldoklásba menő zokogása majd megölte. Minden kérdés nélkül szekeremre tevém őt, s haza, a nagybátyámtól öröklött házba, ide hoztam el.”

„Megvallá tévedését, s én egy perczig sem haboztam őt a gyalázattól, s leendő gyermekét a névtelenség bélyegétől megmenteni. - Nőmmé lett, s három hó mulva ugyanazon órában halt meg, melyben neked a létet adá.”

„A titok vele ment sirba; téged saját fiamnak vallottalak, az anyakönyvbe én vagyok atyádul bejegyezve, kötelességemnek érzém azonban veled e titkot s azt közleni, hogy valódi atyád s nemződ neve - - Bellman Frigyes - -”

E név olvasásánál szemeim elől elfogyott a világosság - szivem ritka s erőszakos dobbanásokkal feszité mellemet - szédülés fogott el - összerogytam...

* * *

Sok sok év, egy egész örökkévalóság mult el e percz óta, de ama, minden kinoknál iszonyubb fájérzet, mely akkor millió tépő körömmel csimpeszkedett belsőmbe, még mindig a régi.

Ama szerencsétlen perczben, midőn ájulás közben szemeim elől elfogyott a világosság, egy kép rajzolá magát a lehunyt pillák sötétében, egy kép, mely mindenüvé elkisért, és nem hagyott örülnöm annak, minek mások örülnek, mely elüzte lelkemből a nyugalmat, szivemből a szerelmi vágyat, szemeimről az álmot, ajkaimról a mosolyt... atyám képe.

E percz óta szüntelen egy hang cseng füleimben, Lenormand jós szavai: élted világa az által fog kioltatni, ki azt meggyujtá.

Mi ád, oh mi ád e kép e hang elől menhelyet? a sír! a sír!

* * *

Elkövettem minden lehetőt, hogy az embert, kit én könnyelmü gonoszsággal tasziték a boldogtalanság kin-gyehennájába, s kinek előttem a természet szent szava s kötelékei szerint a legdrágább, legkedvesebbnek kell lennie, - hogy atyámat, hogy Bellmant föltaláljam. - Sikertelen.

Rögtön Pestre utaztam, s bejelentém magam a törvényszék előtt, mint Bellmanné csábitóját, s férje tárczájának rosz lelkü meglelőjét, s nem szüntem ernyedetlenül működni mindaddig, mig Bellman a büntető per alól fölmentetvén, ez közhirré tétetett, s ő a büntetlen visszatérésre hirlapilag és körlevelekben fölszólittatott.

Nagy jutalmat tüztem ki közhirdetések által annak, ki róla s hollétéről hirt tud adni.

1838-ik év jun. havától kezdve két év alatt bebarangoltam az ország minden városát, falvát, pusztáját, hogy nyomába jöhessek.

Hasztalan, hasztalan! balvégzet sötét átka függ fölöttem... 1840-ben nem volt többé e honban maradásom. A Párisban nyert kétszáz ötvenezer frank felét átadtam gyámgondnokomnak, utasitással, venne érte földbirtokot; másik felével a világba mentem, jártam oly helyeken, miket előttem emberi láb még nem tapodott, beutaztam e földteke nagyobb részét, s nyolcz évi kalandozás után azt hoztam vissza magammal, mit elvittem: születésem titkát, ezer darabra tépett lelkemet, s ennek ezer darabban külön élő pokoli gyötrelmét.

Nem nem! hoztam magammal gyönge reménysugárt is, hogy távollétem ideje alatt talán jött hir Bellman, atyám hollétéről...

E reménysugár, ez utolsó is kialudt, s most a földön sincs nyugtom, föl vágyom a csillagokba, mert a haláltól, a sirtól, a tulvilágtól félek. - -

Közel két éve, hogy itt a Kárpátok tövében, a polgárosulástól csaknem elszigetelten élek. E grófi kényelmü kastély, e gyönyörü angol kert, s viruló földbirtok, ez mind enyém: s nem találok benne annyi örömet, mint a négy éves gyermek uj vesszőparipáján.

Megkisértettem szórakozást keresni, s ezt sehol és semmiben nem találtam. Gazdaság, kert, képek, könyvek, vadászat: foglalkozásaim; éleményt közűlök egy sem ád; a fák lombjai panaszosan suttognak körülem, virágaim oly szemrehányólag tekintnek reám, hogy szöknöm kell előlük, minden képen találok némi hasonlatosságot atyám egyszer látott vonásaival, s ha könyvtáramba menekülök, itt csak Göthe Faustját, vagy Byron Manfredjét birom olvasni, pedig már kivülről tudom ezeknek minden sorát - - oly összehangzók, oly rokonok lelkemmel...

Vendégem csak akkor van, ha ilyen véletlenül téved ide; miért kerülnek az emberek? igaz, én is kerülöm őket.

Egy reggel ama szerencsétlen gondolatra ébredtem, szenvedéseimet szerető nővel megosztani, enyhiteni, s meglátogattam egy szegény családot, melynek körében ifju kedves leányka élt. Szülői, kikkel szándékom tudatám, a kertben tanácskoztak, s én egy bokor mögött véletlen és észrevétlenül kihallgatám beszédüket.

- Ez ama hires Mándory, mondá az atya nejének, ki Pesten egy nőt elcsábitott, s férjének elárulta, aztán ennek tárczáját roszlelküleg megtartván csőd alá s nyomorba juttatá őt, s miután ezen alapon s a jó ég tudja mily utakon és módokon vagyonát szaporitá, e szomszéd birtokot vette.

- Isten mentsen meg ily embernek adni leányunkat! monda az anya, én pedig a bokor megől ellopódzva, a házhoz többé vissza sem tértem, s nőszülési tervemről örökre letettem.

Meg vagyok bélyegezve, enmagam sütöttem magamra a bélyeget, ismernek mindenütt!

Ismernek és utálnak, nemcsak az emberek, de a fák, virágok, képek, állatok is. Magányomat hű ebbel akartam benépesiteni; s a hűség jelképe először kezemet marta meg, aztán elszökött.

Pórfiut akartam fölnevelni, örökösömmé, boldoggá tenni; ez hónapokig sirt házamnál, s egy este holtan huzták ki a legmélyebb kutból.

Cselédeim, béreseim félnek tőlem, mint rosz lélektől, pedig soha szóval sem bántom; ha évük kitelik, mindnyájan elszegődnek, csak vadászom Volovecz maradt meg, ez a sötét, szótalan ember, ki hetek alatt alig szól tiz szót. S mégis, én vonzódom e különös egyéniséghez, s bizalmas tudnék lenni irányában, mert ugy látszik, hogy szerencsétlen, s meghasonlott a világgal és önmagával, mint ura. De ehhez sem lehet közeledni.

Magányra, s már e földön pokolra vagyok kárhoztatva.

* * *

Legkönnyebben érzem magam a Kárpátok rengetegeiben, a széditő mélységek fölött, melyekbe lerohanni titkos ösztön vonz.

Napokig elbolyongok az örök hó és zergék honában s nem váltok három szót egyetlen kisérőmmel, Voloveczczel; s nem hallok egyéb hangot, mint fegyvereink száz viszhangu ropogását. Vad örömmel nézem a zergét, midőn ez gondolatsebesen egy szikláról másikra szökell, de ha golyó által leteritve látom, a mint még vérző szájában tartja az utolsó füharapást, sirni tudnék, ha még könyeim volnának...

Bellmanné jut mindig eszembe, vétkem legyilkolt áldozata.

Egy ily alkalommal meg nem állhatám, hogy e gondolatomat az öreg vadászszal ne közöljem. Két átelleni sziklán álltunk, közöttünk negyven lépésnyi köz, alul a mélységben lebukott zerge feküdt végvonaglásaiban.

- Volovecz! kiálték rá, nem kegyetlenség-e az tőlünk, e karcsu szép állatokat igy lemészárlani? Nézd ott ama szegény pihegőt, mely még pár perczczel ezelőtt ugy örült ártatlan életének, nem hasonlit-e ifju nőhez, kinek keblébe féltékeny férj gyanuja mártá a gyilkos tőrt?

Felvillámlani láttam a távolból is az öreg vadász szemeit, aztán jobb arczához kapá fegyverét, felém irányzott, de lövés nélkül bocsátá le karját, s a lelőtt zergéért kuszott a mélységbe. Kérdém, hova célzott, engem nézett-e zsákmányul? de szokása szerint nem felelt.

E viselete maig is fejtetlen rejtvény előttem, s nem magyarázhatom egyébként, minthogy mögöttem a távolban látott zergét vagy más vadat, s erre irányzott, de a nagy távolság miatt nem akart lövést vesztegetni.

S ha engem vett czélba? miért, óh miért nem küldé fejembe biztos golyóját, most mindennek vége volna már!

* * *

De hiszen engem golyó nem talál.

Vezére vagyok a leginkább általam összegyüjtött önkénytes csapatnak, mely ha kell s lehet, guerilla szolgálatokat is tesz. Többször vezettem már tüzbe az elszánt fiukat, s mig ők jobbra balra hullottak mellettem, rajtam legkisebb karczolás sem esett. Golyómentesnek tartanak.

S én borzadva gondolok Lenormand szavaira: azért nem lelek talán a harcztéren gyors és dicső halált, hogy ezek teljesüljenek. -

A nemzet sorsát elhatározó végpercz közeleg, nem sokára döntő s utolsó csaták fognak vivatni. Az orosz avatkozásról nem lehet többé kétség, a seregek már a gácsországi határszéleken tanyáznak, nálunk a népfölkelés rendezve, s minden szoros elzárva van. Az áttörés ezeken lehetlen, s mi utolsó emberig ellent fogunk ennek állani, mig rendes seregek érkezendnek.

E harczi élet feszültségében néha feledem magamat, s minden reggel azon reményben kelek föl, hogy nem kellend többé lefeküdnöm, s hogy a halál hazámért kiengesztelendi bünömet.

Majd ismét kétség és félelem gyötör a tulvilág iránt. Van-e ilyen, s ha igen, tisztultan fogok-e én abba léphetni, találkozandom-e ott atyámmal, s minő leend e találkozás?

Egy szélsőségből a másikba esem, s mig egy órában a vakhit buzgóságával ragaszkodom a hittan minden ágazatához, a másodikban megtagadok mindent mi szent, megtagadom a felső lény őrködését, a lélek halhatlanságát, az örök üdvet és kárhozatot - - és ily hánykódások közt virradok egy uj nap nyugtalanságaira.

* * *

Volovecz, ki a népfölkelésben szinte tettleges részt vőn, néhány nap óta eltünt az udvarból, és senki sem tudja hollétét. Valószinüleg a hegyek tulsó oldalán tanyázó muszkák állását ment kikémelni, mit, a hegyi utakat sok évi gyakorlat által jól ismervén, senki nem teljesithet könnyebben. Ez már szokása, keveset beszélni és sokat tenni.

Ha a hegyi szorosok nincsenek elzárva, ezóta hihetőleg el vagyunk árasztva muszka seregekkel, kiknek őrtüzeik magasabb hegycsucsokról már láthatók. -

A lakosok rémülése legyőzhetlen, egész családok költöznek biztosabbnak vélt helyekre.

Ez éj az utolsó mit lakomban töltök, talán örökre utolsó. Holnap öszpontositjuk a fölkelőket, s következendik a harcz életre...

--------------

E lapot már nem végezheté be irója, s én rendkivül vágyva tudni, mint leend a töredék kiegészitve, rögtön kezdém olvasni

Volovecz irat-forgácsait,

melyek különböző szinü és nagyságu lapokra reszkető kéz által iratva tanusiták, hogy az illetőnek ritkán fordult meg toll kezében, s csupán alkalomszerüleg és fontosabb események után tevé papirosra gondolatait. E fölött a tinta az évek menetén elsárgult, s a lapok az összehajtás szögleteiben meglehetősen elrongyollottak, s nagyobb részük olvashatlanná vált.

* * *

Marczius 20. 1838.

Vékony magas termet, halvány arcz fekete szemekkel, melyekből gőg, irigység és guny lövell, megegyezőleg a száj el-elpittyesztett nyilásával, s az ebből származó hideg metsző hanggal, keskeny fehér homlok, horpadt halántékok fényes barna fürtök alatt, kissé hajlott orr, hosszas áll, feketén selymedző szakállal; az egész egy szenvedélydulta arcz, mely éjjelezések és kicsapongások közt ideje korán megérett, mely a kiszámolt gonoszság bélyegét élén viseli, melyet - akasztófán kell látnom, ha az egy igazságos isten bünt sujtó boszuja nem csupán a pórnép meséje.

Az első időt, lapot és tollat arra használom, hogy ezen ember, ezen ördög külsejét leirjam, mert mondják, hogy az ember felejt, bár mostani meggyőződésem szerint század mulva is meg tudnám ismerni az egyszer látott mephistói alakot.

Nevét, nevét! életemet nevéért! hisz anélkül is föláldoztam már egyet megtudhatásáért, szegény szegény Gabrielámét! ha csak egy szikra bünbánatot olvashattam volna szeméből, ha csak ez átkozott nevet kivallja, meg tudtam volna bocsátani a hűtlen nő tévedését, ő élne most s a csábitó nem.

De benső érzelmem mondja, föltalálom őt még valaha, s akkor szent isten, engedd, én legyek eszközöd!

* * *

April 14. 1838.

Egy hosszu hó óta vagyok szabad, lábamról a békó nyomai elenyésztek, megszoktam a gyalog vándorlást.

Bujnom kell az emberek elől, hogy ne ismerjenek a talán körlevelezett szökevényrabra, bár meglehet, hogy a kinőtt szakállu és bajszu, sovány beesett arczu, rongyos ruházatu vándorban régi ismerőim sem keresnék az egykori Bellmant.

Nincs ki szeretettel szólna hozzám, nincs kihez bizalommal közeledhessem, eső és vihar elől csűrökbe vonulok, napok óta ma eszem először főttet a zsidó haszonbérlőnél, hol e sorokat írom.

Vannak perczek, midőn visszavágyódom börtönömbe, s a halált jótétnek gondolom, s nem is kétkedném magamat az első folyam hullámai közé vetni, ha még egy czél nem állana oly ragyogó szinekben szemeim előtt: találkozni az emberrel, ki ily nyomoruvá tőn.

Oh e pillanat édes lesz, s megfizet egy ezredév szenvedéseiért!

* * *

Május 1. 1838.

Mily boldogul töltém sok éven át e napot!

Ma három éve lett Gabriela nőmmé; a budai hegyek közé egy félreeső majorba költözénk, a fák uj lombruhát öltének, mellettem a virágos gyepen gyönyörü ifju nőm ült, ölébe hajtám fejemet, ajkaimon érzém forró ajkait, szivemben a boldogságérzet tul áradott - - ki hitte, ki hitte volna akkor!

Félre előlem ti megölt boldogság emlékárnyai! nekem nincs jelenem, nekem csak jövőm van, s jövőm reménye egyetlen perczbe szorul össze!

Az éjet egy földhöz ragadt szegény tót szennyes viskójában töltém, s midőn reggel a kis város utczáján végig mentem, a falu birája megszólitott, nem tudnám-e fenn szóval elolvasni a körlevelet, miután a falu jegyzője nincs honn. Én, kiváncsiságból is kész valék, s nyugodtan olvastam a pontig, hol saját személyes leirásom köröztetett. Kihagytam ezt, s nem tudom észrevette-e a biró megrezzenésemet és zavartságomat; aztán, elvégezvén az olvasást, rögtön tovább siettem, s több óráig menve, kifáradtan egy folyó, a Poprád partján pihentem meg.

A tavaszi olvadások által megáradt viz vadul zuhogott le tölt medréből egy malomgát nyilásán, s szorgalmasan forgatott egyhangu morajban beszélő három kereket. A ragyogó tavaszi nap sugarai millió brillantokban törtek meg a kerekekről szakadatlanul hulló vizcsöppekben, s én hosszan hosszan mélyedtem el e tündérjáték nézésébe, fölöttem vig dalt csicsergett a lebegő pacsirta, a mezőkön s földeken munkások pezsegtek, minden oly vidámnak, oly boldognak látszék körülöttem, csak az én lelkemben volt kétségbeesés...

Már ott állottam a malomgáton, hogy a zuhataggal lerohanva a malomkerekek morzsoljanak szét, talán csak egy rövid percz választott el a haláltól, midőn az eszme: halálos ellenemet igy veszni látni, föltartott a leugrástól.

Tovább mentem, s késő este szomjan, éhen, fáradtan értem egy kis városka utolsó házához, hol főtt burgonyát s éji szállást kaptam isten nevében.

Igy tölt el nekem az idén május első napja.

* * *

Julius 30. 1838.

Végre tehát nem vagyok földönfutó, s van egy hajlék hol fejemet lehajthassam, s biztosságban ehessem meg napi élelmemül a darab fekete kenyeret, minőt egykor utolsó szolgámnak is átalltam volna tápul adni.

A kárpátok déli oldalában, többnyire közelebb a felhőkhez, mint a föld szinéhez áll palakövekből s sziklalapokból összerakott gunyhóm, melynek réseit szorgalmasan kell mohhal bedugdosnom, hogy a durva szél át ne üvöltsön rajtuk. Fenyüből összeforbátolt asztal és szék minden butorzatom, ágyam kecskebőrökkel födött haraszt és moh alom, tüzhelyem a szoba közepén van, s a kup alaku nádfödél tölcsérén bocsátja ki a füstöt, mit a zivatar nem ritkán visszaver, jól megczibálván egyszersmind a könnyű szerkezetü födelet.

Mint sajnáltam volna egykor a szerencsétlent, kit viszonyai ily oduba kényszeritenek, s most mégis ez odu palotának látszik előttem.

S ennek is örökség utján jutottam birtokába. Elődöm zergevadász volt, s elfeledé itt élt évei számát, betegen, halálos ágyán találtam őt, ápolám, mint lehetett, s ő nekem hagyá viskóját, fegyverét, vadásztáskáját. Ez mindenem, de kell-e nekem ennél több, hogy napról napra eltengődjem? Szenvedélyes vadász voltam mindig, golyóm a pesti lövöndében számtalan dijat nyert, s hogy a zergét sem hibázza el, már volt alkalma bebizonyitani. E kivül itt nem keres, nem üldöz senki, messze vagyok a világtól, közel a természethez, s e szabadság érzetében mellem könnyebben lélekzik.

Észak fergetege ellen meghághatlan meredek bérczfal biztosit, néhány száz lépésnyire gunyhóm előtt zöldes tó ömlik el félkörben, s csak csónak által teszi lehetővé a hozzá juthatást, ha csak az enyémhez hasonló elszántság nem vakmerősködik életveszély közt lecsúszni a bérczfalon.

Elzártabb, regényesebb helyet a képzelet sem teremthet.

Volovecz, kinek nevét is átvettem az örökséggel, világgyülölő lehetett, mert kit az emberekhez legkisebb szeretet, a világhoz porszemnyi érdek fűz, ide nem jő magát elevenen eltemetni. S ő itt halt meg ugy mint élt, ismeretlenül, rokon, barát, részvevő nélkül; sirját csak én tudom, keresztbe kötött tamariskát tűztem melléje, mikor eltemettem.

Hasonló leend-e az én sorsom is? ki fog engem eltemetni?

* * *

Junius 10. 1841.

Fegyveremeléshez szokott kezem alig képes vezetni a könnyü tollat, melyet egy lelőtt sas szárnyából téptem ki, s vadászkésemmel egyengettem élesre. Tinta gyanánt olvasztott lőport használok, mely e durva papiroson homályos nyomokat hágy, de örülök ennek is, mert néha néha sovár epedés fog el a polgárisodott világ életszükségei, az irás, olvasás iránt.

A legközelebbi városban, hol a vadakat szoktam eladni, néhány könyvet vettem minap csekély áron font számra; német lovag-regények, s egy e czimü magyar: egy tél a fővárosban, s olvasom őket oly élvezettel, mint gyermekkoromban.

Ha idegenek jőnek, kiket kalauzként vezetek a hegyekben, feszült figyelemmel hallgatom beszédüket; minden eszme ujnak tetszik és mulattat. Perczeken át megkisért a gondolat visszatérni a társalomba, de csakhamar belátom a vágy őrültségét.

Mit keressek én a zajgó tömegben, e vásári nép közt, ez érdek-világban, én a koldus, a bukott, a gyilkos, a szökevény, a meggyalázott? Nem hiszek senkiben, nem remélek a jövőtől, nem szeretek senkit, csak gyülölni tudok, gyülölni egy emberben az egész világot.

S mégis minden este és minden reggel imádkozom ez ember életéért, hogy a mindenható addig ki ne oltsa, mig én számon nem kértem tőle, miért tett ily szellemi rommá.

* * *

November 12. 1843.

Ma van hatodik évnapja a boldogtalan percznek, melyben gyilkossá, nőm gyilkosává lettem.

Künn a fenyves erdőben ködfelhőket üz a siró szél, én kandallóm tüzébe nézek s lelkem gyászába burkolom magam. Ezen évnapot csendesen s csak a multakban élve, merengve, szoktam megülni. Fegyverem nyugszik, s egyetlen társam a hű eb, szomoruan gubbaszkodik össze lábaimnál.

Hat év előtt e napon azt hittem, hogy boldogságom alapköve le van téve. Hit, remény, szeretet! oh ti nevetséges töredékeny bábjátékok, mikkel az örök végzet keserün kigunyolja a halandó szabad akaratát?

Szabad akarat! az ember soha sem szánandóbb kicsiségében, mint midőn e szót fönnen emlegeti. Van-e, ki legközelebbi percze teendőiről bizton rendelkezhetett? s mégis e hiu légbuborékon épül az, mi a társadalmi szerkezetben emel vagy kárhoztat: az erény és a bün.

Képzelt boldogságunk addig tart, mig csalódásunk. Csalódás ama büvös tükör, mely vágyainkat az ohajtott fényben adja vissza, - törüld le a hátlapról az amalgamát, s a büv tükör hitvány üvegdarabbá váland, melyen át az életet, a valót látod kopáran és örömtelenül. A tudás fájáról szedett gyümőlcs után az álmadott édenkert föld-sivataggá változik.

Mért kellett nekem ma hat éve ez iszonyu emberrel találkoznom? Most irtózom a gondolattól, hogy soha sem tudva meg Gabriela hűtlenségét, hinni tudtam volna édelgő szavainak, melyeknek mindegyike eskütörés leendett; ugy függtem volna csókjain mint azelőtt, s hogy a gyermek, kit talán e perczben sajátomnak híve ölelnék keblemre, gaz csábitónak volna fattyumagzata - - most irtózom e képektől, s mégis nem volnék-e boldogabb a csalódás tündér fátyolában?

Átok arra, ki azt széttépte, átok...

* * *

Május 16. 1845.

Érzem, érzem, hogy a lélek halhatatlan, mert kifolyásai, a képzelet, a vágy, a szenvedés, a boszu még most is oly élénkek, oly ifjak bennem, mint nyolcz év előtt, midőn börtönömből kimenekültem; s a test, a nyomoru test mennyire törpült, mennyit változott ez idő alatt!

Évek óta ma láttam először alakomat a csendes tó zöldes viztükrében. Alattam végetlen ködtenger hullámzott, melyből csak néhány magasabb hegycsucs nézett elő, fölöttem a legtisztább kék égről ragyogott le a nap; én csolnakomban ültem, nyugodni hagytam az evedzőt, s gondolatlan elmélyedésben néztem a tavaszi reggelbe. Véletlenül előhajolva, a tófenékről egy arczot láttam merev tekintettel reám bámulni, bozontos ősz szakállába vastag fekete bajusz fonódott, s barázdás homlokára medvebőr kalpag nyomula. E medvebőr kalpagot én viselém, e bajsz és szakáll nyolcz év óta nőtt ki s őszült meg, e merev tekintet szemeim nézésének volt visszasugárzása. Nem ismertem magamra - - nem ismerend reám senki! volt első gondolatom, s bátran mehetendek üldözőim közé, kik eddig talán halottnak is hisznek, s fölkereshetem őt, őt kinek nevét nem tudom ugyan, de kit szemei kaján hunyorgásáról, s hideg metsző hangjáról ezrek közől egy pillantással kiismerendek!

Megyek, megyek, ha bár koldulni kellend is mindennapi kenyeremet.

* * *

April 20. 1847.

Két évi vándorutam nem eredménytelen: tudom nevét, s tudom hol kell őt keresnem, ha visszatér; nyugodtan s bizva a jövőben cserélem föl most ismét koldusbotomat a vadászfegyverrel.

Ő bevallá bünét, s megtérité az elsajátitott összeget; ő engem minden áron kerestetett - talán hogy kibéküljön velem, s lelkiismerete üldöző szavát lecsillapithassa. Elég vak-e tőlem kibékülést, bocsánatot remélhetni? India minden kincse sem adhat nekem Gabrieláért, a vesztett üdvért, a multért kárpótolást.

Ha elém lépne s mellét feltárva mondaná: nyomorulttá tettelek, ölj meg, megérdemlem! legkisebb kétkedés nélkül tudnám feltárt mellébe döfni a tört, ennyi szenvedés isten és emberek előtt feljogosita reá. Szenvedéseim mélyen nyomják alá a mérleg egy edényét, élete, vére kell a másba, hogy a súlyegyen helyre álljon.

Nevét ismerem; rokona talán azon Mándorynak, ki egykor vetélytársam volt Emiliáért. - -

E név emlékére mindig fölrezzenek - nem a végzet örök keze működik-e itt, hogy azáltal bünhödjem, mi által vétkezém? De érdemeltem-e ennyit? Engedni kellett szülőim parancsszavának, s midőn több évi távollét után visszatértem, senki sem tudta hová lőn a szerencsétlen.

Én bünhödtem vétkemért, bünhödjék ő is. Emilia még senkié, de Gabriela már nőm volt, s a kiomlott vér fele a csábitóra ragad.

* * *

April 2. 1848.

Ő itt volt, itt hajlékomban, láttam őt, beszéltem vele, az éjt ágyamon tölté - - s nem öltem meg őt.

Nem, mert gyönyörködni akarok kinjaiban, boldogtalannak akarom látni, minő én valék s vagyok, s midőn már megérett boszumnak, akkor fogom fülébe orditani: ki vagyok, s mit várhat tőlem.

Eltévedt vadászat közben s velem találkozék, kevesebbet változott mint én, rögtön megismertem, mig neki legcsekélyebb sejtelme sem volt, kivel beszél. Arcza kissé sötétebb, hangja metszőbb mint azelőtt. Nem vette észre lázas reszketésem, midőn éji tanyára gunyhómba vezetém. Közönbös tárgyakról szólottunk, zergékről, medvékről s más egyébről - ha láthatta volna gondolatimat! - későn aludt el, de én még később, láttam őt alva, midőn a hold bevilágitott, s képzelém, milyen lesz hidegen, ha majd a tiz év óta vágyott percz elérkezett...

Reggel átvivém csolnakomon s utba igazitám. Különösen megnyerhetém rokonszenvét, mert igen meleg szavakkal hivott meg házához vadászul; addig is az éji tanyáért s fáradságomért megjutalmazandó, elővette tárczáját.

E tárcza látására minden csepp vérem fölbuzdult, s egész lelki erőmre volt szükségem, hogy őt legottan le ne gyilkoljam - - e tárcza, ugyanaz, melyet ő tőlem ama szerencsétlen fogadói éjen ellopott. Gabriela himezé küllapjait, s névnapi ajándokul lepett meg vele.

De elfogadám s szépen megköszöntem az adott bankjegyet, és meg kelle igérnem, hogy beszólok hozzá Sz...falvára, s akkor majd beszélünk a szegődési feltételekről.

Jó, elmegyek, de szolgabérem föltételeinek legfőbbike titok maradand előtte élte végperczéig.

* * *

Sz...falva aug. 13. 1848.

Öt hó óta szolgája vagyok, nevem Volovecz, urasági vadász.

Könnyebben lélekzem, mióta közelében vagyok, s tudom, hogy nem menekülhet boszuló karomtól. Igy érezheti magát a tigris, midőn ugrásra készen, prédájára szögzi lángszemeit, vagy a gyermek, ki rég ohajtott csemegéhez jutva, lassan élvezi azt, hogy tovább tartson.

Átgondoltam már a halál minden nemét számára, valamennyi oly szelidnek oly könnyünek látszik; s e fölött éltemnek csak addig van czélja, mig ő él - gazdálkodnom kell.

Ha boldognak látnám őt, már régen sziklamélységben heverne, vagy pokoli méreg szaggatta volna szét beleit s nem élne többé; de sejtem, hogy féreg rágódik lelkén s nem talál semmiben élvet, örömet, elégedést, - éljen tehát és szenvedjen.

* * *

October 1. 1848.

E gyönyörü park, kastély s ezer holdnyi gazdaság, ez mind mind az én éltem fáradalmain van szerezve, e nélkül ő volna koldus, mint most én vagyok az.

Gyülöletem s boszuvágyam napról napra nő, mint az ő vonzalma irányomban, de visszautasitom azt, minden kedvezéseivel, hogy valamikép meg ne nyerje s el ne altassa általuk a gyarló szivet. Gyakran párbeszédbe akar velem bocsátkozni, de én csak hivatalom köréhez tartozó esetekben adok kérdéseire választ.

Irigységem tőle percznyi örömet is féltékeny mohósággal sajnál, s bár az ész szava igy szól: „engedd sőt segéld őt lehető elégedetté boldoggá lenni, s akkor lépj elő és rontsd le egy percz alatt mit ő éveken át épitett” - sötét szivem azonban a remény leggyöngébb sugarát is szereti felfogni előle.

Minap olyasmit sejtetett velem, hogy nőszülni akar, - sikerült terve részleteit kipuhatolnom, s következő napon az illető család előtt félördögnek festé őt egy névtelen levél. Ő mit sem gyanitva ment kérőbe - de az árnyrajz megtette hatását, mert szörnyü leverten jött haza, s tiz napig szobájába zárkozottan evődött.

E tettemet megbántam; nem jobb lett volna-e nász-estéjén emlékeztetnem őt Gabriela kiomlott vérére?

Volt egy kedvencz ebe, felügyeletem alatt tartá, s én titokban addig ingerlettem s vesszőztem a különben szelid állatot, mig bizalmatlan rosz természetüvé vált, s egy alkalommal urának falat-nyujtó kezét harapta meg. Aztán, elevenen temettem el szegény Caesart, s ő mai napig azt hiszi, hogy megszökött, s keserüen panaszkodik, hogy még az állatokban sem bir hajlamra találni.

Környezete s az emberek irtóznak tőle; cselédeivel s a falu pórnépével elhitetém, hogy éjfél óráiban a sátánnal s túlvilági gonosz szellemekkel czimborál: béresei alig várják a szegődési idő elteltét, s mint átkos házból sietnek el tőle. Ez végtelenül emészti őt.

Szegény árva Józsival nem akartam ennyire menni. Öröme telt az örökbe fogadott pórfiuban, s már már mint gyermekét kezdte tekinteni. Tűrhettem-e örömét? A kilencz éves fiu tökéletes hitet adott részvétet szinlő szavaimnak, miszerint csak azért vétetett az uri házhoz s tartatik jól, hogy kellőleg meghizván, mint már több előde, nyárson süttessék meg a ház ura kedvencz csemegéjeül. A fiu hónapokig sirt és gyötrődött, rettegése csendes maniába ment át, s végre tegnap kétségbeesetten a kutba ugrott. Lelkem ez esemény hirére összerezzent, s talán marni tudna az öntudat, ha a puffadt tetemnek a kutbóli kihuzatásakor nem láttam volna halálos ellenem vérig összeharapott ajkait, s agyából csaknem kitoluló szemeit, melyekben a fájdalom őrjöngése elégtétemül rajzolódott.

* * *

November 10. 1848.

Schwechat alól, a vesztett csatából tértünk vissza, hova őt védangyalául kisértem el. Szemem világaként féltettem őt a vésztől, s attól, hogy valamely irigy golyó tőlem elragadja. Szerető mátka nem féltheti jobban harczoló jegyesét.

Meg is mentém életét. Ösztönszerüleg vontam el egy helyről, melyet két perczczel később kartács-zápor söpört végig. Nem köszönte meg, sőt szemrehányólag mondá, mért nem engedém ott veszni.

Tán sejtése sugja, miért kimélem őt. - - - -

Most itthon guerillacsapatokat rendezünk, melyeknek ő leend őrnagya.

A kastély előtt, kevéssé jobbra százados cserfa hullatja utolsó sárgult lombjait, előtte tágas tér nyilik - e helyen tartjuk a fegyvergyakorlatokat. Ő, mint vezénylő tiszt, a csapat előtt, s többnyire e cser alatt szokott állani, - én, képzetemben e cser egy ágán függve látom őt. - - -

E kép már álmaimban is meglátogatott, e képtől megválni nem birok, s éjnapon át kivihetőségén törődöm.

Ő fojtó kötelen függve, én alulról, kényelmes fekvő helyzetből regélve neki szenvedéseimet az órától kezdve, melyet a fogadói találkozáskor ő mérgezett meg egész életemmel együtt - - -

Ó ez eszme sokkal szebb, sokkal kecsegtetőbb, hogysem lemondani tudnék foganatba vételéről.

* * *

April 9. 1849.

A vészes tél elmult, nap nap után foly, s ő még mindig él.

De él határozásom is függve látni őt, csak az alkalmas perczre várok. Az ő ereje ifjui, az enyém megtört, egyedül nem birnék vele.

Ma azonban hajszálon függött nyomoru élete, a percz boszuja majd elragadt - -

A Kárpátokban zergékre vadásztunk, - jól küldött golyója egy állatot sziklacsucsról mélységbe terite.

- Volovecz! kiálta rám csekély távolságból, nem hasonlit e pihegő áldozat ifju nőhez, kinek keblébe féltékeny férj márta gyilkos tőrt?

Mint ilyen tőr, járták át e szavak egész valómat; czélzásból eredteknek hivém, s elkapatva a felpezsgő indulattól, biztos csövemet feléje irányzottam - még egy másodpercz, s én gyáván bemázoltam volna tervemnek ragyogó eszményképét, de eszembe jutott a cser s gyümölcstelen kopár ága, és lebocsátám karomat, s vele a csőt.

Midőn a zergét felhozám, kérdezett, imént hova irányoztam? - nem tudtam mit felelni; egyébiránt nem először történt, hogy kérdése választalan maradt.

Ha gyanuja ezáltal felébredt, nem hagyom megérni azt.

* * *

Junius 8. 1849.

Fel, fel a munkára vén bünös! itt a tett ideje, ha még sokáig habozol, kisiklik kezeid közül, vagy más horgára kerül a menyhal.

A kozi hrb-ről már láthatók estenként a muszka seregek távoli őrtüzei, mint földön elszórt megannyi csillagok...

Ő szereti hazáját, vagy legalább mardosó öntudatát akarja föllengő eszmékkel álomba ringatni - - hadd lássa veszni a szentnek agyrémezett ügyet, s omoljon össze az önmagával meghasonlott lélek egyetlen támpontja.

Örömét lelte néha kertjében, látva, hogy fái növekednek s gyümölcsöt hoznak; irigyen néztem őt, midőn tekintete megnyugodott a hullámzó vetéseken, mikkel a háládatos anyatermészet iparát fizette; gyakran lelt könyvtárában, képei közt, dús kényelmű szobáiban szórakozást, mig engem künn égető nyugtalanság üzött, kergetett.

Hadd lássa most, mint dulják össze kertjét, mint rombolják le gond és izléssel épült kedvencz remete házát, mint tiporják le kalászait, mint szórják szélnek remek képeit, mint gyujtják fejére a grófi kastélyt. - -

Hiszen csak saját vagyonomra hozom be a pusztitó elemet; ez itt mind az enyém, s az enyémmel rendelkezhetem.

És a haza? mit, nekem nincs hazám, nekem csak boszum van, mit Gabriela vére s vesztett üdvem követel.

Jaj neked rabló, csábító, gyilkos! - a csernek nem sokára megterem gyümölcse.

Megyek, közelebb, ide hozni a muszkák őrtüzeit. - -

* * *

Junius 17. 1849.

Megtörtént - most már mehetek én is a föld alá, fölötte nincs több teendőm.

A Vezuv kirontott, s bekövetkezék lelkemre a kiégett láva hideg nyugalmu pusztasága...

De leirom a történteket; tán az emlék utóhangjain találok némi gyönyört.

Elhagyott vad utakon törtem át a hegyeken, a muszka táborba. Kém gyanánt majd felfüggesztettek. De midőn elmondám, hogy jöttöm czélja őket az elzárt szorosok daczára bevezetni az igéret földére: kétkedve bár, hittek szavaimnak, s egy erős kozák csapattal előre küldtenek. Minden jutalmul egy ember életét kértem, ki különben is mint népfölkelés rendező s guerilla főnök veszélyessé válhatik.

A kis kozák ló megszokta a rengeteg szikláit, s zerge könnyüséggel szökell át járhatlannak hitt helyeken.

Sötét éjjel érkezénk meg, s a kastély minden zaj nélkül néhány percz alatt körülfogva lőn.

Évek óta nem dobogott ugy szivem, mint midőn, egy kozák főtiszt, s kisebb csapat által követve, a kastélyba mentem, s könyvtára ajtaját benyitám.

Iróasztalánál ült, de egészen utra készülten; vállán kis uti táska függött, kardja melléje támasztva, előtte pisztolyok - - mint később megtudtam, hajnalban volt táborba indulandó, s az éjt hihetőleg jegyzések közt akarta tölteni, - még épen jókor jövénk.

Tizenkét év elfojtott szózata tört ki belőlem, midőn rá riadék: - Mándory Otto! ismerj meg végre ki vagyok és - -

- Volovecz! hitvány áruló! vágott ő szavamba, s felugorva egy pisztolyát reám süté.

A kozák tiszt halva rogyott le mellettem, én helyettem ezt érte a golyó. Következő perczben a többi kozák által földre gyömrözve, s két keze lekötve lőn. Nem telt el ismét hat percz, midőn a főtisztérti boszuból a kastély lángokban állott - a tüzfolyam a ház ablakaiból nyaldosott ki.

Rögtön itélet következék - emberem mellének kozák rövid karabinek szögeztettek. Élete azonban szerződésileg enyém volt, s én kötelet kértem számára. A muszka irtózott a hóhér-szereptől, de én Gabrielára s tizenkét évem multjára gondolva, elvállaltam azt.

Mind a mellett benső borzadás fogott el, boszumat, akaratomat, karjaimat gyengülni érezém. - Gyáva lettél a tevés rég epedett perczében? kérdém magamtól s - kezembe vettem a kötelet.

Az éj szörnyü volt - az égés magas lángnyelve rémesen világitá meg a csoportozó hadfiak vad arczait, a bánatosan suhogó fa sudarakat, a százados cser uj lombozatát, melynek ágán képzetálmaimban oly gyakran láttam függni az embert, ki iránt most megfejthetlen szánalom keletkezék bensőmben.

Még egyszer szememre hányám gyávaságomat, s mintegy erőt ohajtva magamba szivni, végig mértem zsákmányom halálsápadt sötét vonásait. Ezek azonban nyugodtak valának, mint olyané, ki magát sorsának megadta. Összezárt ajkait szó nem hagyta el.

E nyugodtság felbőszitett - én sirva, zokogva, őrjöngve szerettem volna látni őt.

Az iszonyu munkához fogtam - s midőn a hurok nyakán volt már, kékedő arczához közeledve, a boszu ördögi elégtételével mondám neki:

- Gabriela csábitója! Vagyonom, boldogságom tolvaja, emlékszel a fogadói estre, midőn mondám, hogy megtalállak még e földön? megtaláltalak; akkor ismerél, s tudtad nevemet, most én vagyok kénytelen neked megmondani, hogy Volovecz senki más, mint halálos ellened, kinek neve: Bellman Frigyes, - eredj, tekints reám a magasból, megismerhetsz e fényes világitásnál!

S ezzel egy rántás által fenn volt az ágon -

- A-ty-ám! a-ty-á - - dadogá, többet nem szólhatott, mert a fojtó hurok szorosra feszült.

Mit akarhatott ő ez ismételt fölkiáltással mondani? tán atyja jóslá egykor a roszba indult fiunak, hogy akasztófán fog elveszni, s ő erre emlékezett?

Még több perczig élt: meddig? bizonyosan nem tudom, mert, bár mint erőlködém is élvet találni kielégitett boszúmban, legyőzhetlen irtózat korbácsolt el a szörnyü tény helyéről - - kinlódva nyögött, midőn elhagyám.

Válláról függő utitáskája birtokomul esett - leginkább irott lapokat tartalmaz, az ezek közt talált pénzt utolsó fillérig kiosztám.

S most, miután mindennek vége van már, hánykodó lelkem mivel sem nyugodtabb, mint azelőtt, sőt - sőt - sivárabb, örvényesebb. A boszu is olyan természetü-e tehát mint az élv; előképe, reménye, eszményitése szebb s édesebb, mint maga az elért czél? - - nem, nem, a különbség az, hogy ennek emléke csendes nyugodt menny, amazé ostorozó, senyvesztő pokoltüz - -

A jelenhez képest, mily boldog zergevadász valék a Kárpátok közt - -

Mehetek már én is a föld alá, fölötte nincs több teendőm - -

* * *

Julius 1849

Szentséges isten büntető keze! - ő fiam volt, Emilia gyermeke, utolsó szavait hozzám intézé - megismert -

Szerencsétlen gyermek, s még milliószor szerencsétlenebb apa, ki saját kezeivel megfojtott egyetlen magzatát tulélni van kárhoztatva!

Az utitáskában talált s kiváncsiságból olvasni kezdett iratokból minden kiviláglott.

Oda rohantam, mintha még reményem lehetett volna, őt csoda által élve találni - s ott találtam függve, rothadó száradt tetemét, fején két holló lakozott.

Veszszetek el ti gonosz állatok, feketék mint lelkem, mardosók mint kétségbeesésem, - ti emésztettétek föl fiamat, egyetlen fiamat - -

És én, én az apja, szerető édes apja akasztottam föl, öltem meg, s végperczében mondám meg neki: tudod-e, hogy én vagyok atyád?

Iszonyu, iszonyu lehetett e végpercz kinja - nem sokkal csekélyebb annál, mely most vén szivemet marczangolja.

Haragvó villámos ég! mért késel reám szakadni - -

* * *

E lap volt az utolsó a szerencsétlen Volovecz iratforgácsai közt, s e lap magyarázá meg, mért volt ő oly ernyedetlen a hollók üldözésében. Mintegy fiát akarta ezáltal megboszulni, s a falu népe holló királynak nevezé el.

A faluba visszamenet ismét a villámrepesztett óriási cserfánál kellett elhaladnunk, mely alá, a lelkész szerint, Mándory hulláját maga az öreg vadász ásta el. Az éj két lecsattant villáma valóban végzetszerüleg működött.

Ebédünk a lelkészszel csendes volt és hallgatag; ebéd után ő Volovecz-Bellmant temette el, én pedig a két naplóból az itt közlött helyeket jegyeztem ki.

Másnap tovább utaztam.

AZ ÉJI DAL.

Egyike volt azon enyhe légü késő tavaszi éjeknek, melyeken oly örömest tekintünk fel a sötétkék égen hemzsegő csillag miriádra.

Egy külvárosi igénytelen utczában női dal magas tiszta csengése volt hallható, - a bájhangok kiválólag csinos lak emeletének nyitott ablakaiból ömledeztek alá az éj csendébe.

A dalnoknő nem tarthatott ácsorgó meglesőktől; szinházakból már rég szétoszlott a közönség, s a néptelen utczára csak a sárga hold-sarló merengett alá.

A házak árnyas oldalán szőke ifju közeleg, s miként ha jötte czéljául tűzte volna ki, a nyitott s világitott ablakok alá lappang, honnan néhány merész accord után, felcseng az ismeretes:

Felrezeg dalom az éjbe

Hozzád csendesen,

A liget magány ölébe

Jer le, kedvesem!

A szőke ifju olvadékony lágy tenórral kezdi kisérni a dallamot - -

Fenn, a világitott terem zongorájánál, bájos hölgy ül, ifju, mint a tavasz, szép, mint ennek virága. Ujjai gyengéden simulnak a hangszerre, mig emelkedő kebléből ihletdúsan száll fel az epedő ének.

Hinnünk kell, hogy a szép éji csattogány tapsokra nem hiú, s dala nincs hallgatóság zajos tetszésére számitva, mert azon bajusztalan vastag öreg ur, ki átellenében egy karszékben szunyókál, közelebb van az álom, mint az éberlét határaihoz, - ama tisztes sovány asszonyság pedig, ki holmi apróságok rakosgatásával bibelődik, sokkal közönbösebb arczot mutat, semhogy erről a müértelem s méltánylat legkisebb jelét lehetne lebetüzni.

Az ismert kedves éji dalnak második stanzája növekedő indulattal s zajosabb zongora kisérettel hangzék fel:

A magas fák lombja suttog

Holdnak fényinél.

Áruló meglesni nem fog,

Kedvesem, ne félj!

Az utolsó sor refrainje oly suttogó lágyszerüséggel halt el, hogy a halk tenor kiséret felhallható lőn az utczáról, s a szunnyadó öreg figyelmét elkerülé ugyan, de nem a dalnokhölgyéét, ki a dalt hirtelen bevégezve, pirult arczokkal főfájást panaszlott.

Fölkelt, kihajolt az ablakon, körültekinteni a csillagos egen, - aztán a karszék lakosához közeledve, ennek kezét csókra ajkaihoz vivé.

- Jó éjt, kedves atyáin!

- Már távozol? ásitá a felébredett öreg, dalod gyönyörü volt, valódi élvezet hallgatni.

- Későn vagyunk az éjben, volt a válasz, neked nyugalomra van szükséged, jó éjt atyám!

Az atya homlokon csókolá leányát, s álmosan szobájába tipegett. Az inas eloltá a gyertyákat, a terem üres és sötét lőn.

- Katalin, kedves jó Katalin! sipegé esdő hangon Vilma, midőn az alcovban egyedül valának, - csak még egyszer menjünk le, ő itt vár, holnap talán elutazik; csak még ma, utolszor.

- Édes gyermekem! ellenzé a sovány tisztes asszonyság - ezen „utolszor” már többször volt, lehetlen, - ha atyád megtudná - -

- Atyám ablakai nem nyilnak a kertre, s ő oly mélyen alszik; lemegyünk, ugy-e lemegyünk, kedves jó nénim? e szavaknál Vilma a néne nyakába borult, s hízelgő csókokkal halmozá el.

A néne habozott, a kérés mindig hevesebb és sürgetőbb, az ellenzék mindig gyengébb lőn, minek következményeül a gondos Vilma az esti hüs lég ellen meleg schawlt keritve a néne nyakába, karjába fogódzott, s vele együtt a szobából ki, s a magányos lépcsőkön le a kertbe sietett.

Az éj gyönyörü volt. A fák lombozatán sárga holdfény rezge s mindenfelől olly méla csend, hogy - a költő szerint - szinte hallani lehetett: mit fenn a holdban szent Dávid lantja zeng.

A kert terrasseán keleti fa-növények nyujták ki öblös kádakból ágaikat, s ezek alatt kényelmes kerti padoknál, állapodék meg a két nő.

Rövid időn lombcsörrenés következék, - szellő játékának vélhető, ha a kanyaruló ut bokrai közül egy alak - az elébb látott szőke fürtü ifju - nem bontakoznék ki. Perczre megáll, a terrassera tekint, s aztán kettőzött léptekkel siet oda. Első szava egy dalszerüen rebegett női név, első mozdulata egy kis gyengéd kézre halmozott s szünni nem akaró csóközön, a második - egy meglehetősen hideg s rögtönzött meghajtás és üdvözlet; az első a senórát, a második a duennát illeté.

Meg kell azonban jegyeznem, hogy e holdfényes jelenetke nem Andaluzia vagy Castilia narancs-berkében, hanem Pestnek egy külvárosi kertében történik, s hogy a történetben a senóra és duenna néven kivül, épen semmi spanyol sincsen.

S ezt, őszintén megvallva, igen sajnálom, mert ha e szerelmes légyott valahol Alhambra közelében, vagy Sevilla vagy Toledóban megy véghez, mindenki mint megszokottat természetesnek találja, és senkinek sem jut eszeágába sem akár a caballerost, akár a duennát vagy senorát kárhoztatni: minthogy azonban nálunk e légyott rendszer még nem oly mindennapi vagy inkább minden éji, sőt némelyek azt legalább is illetlennek találnák találni: kénytelen vagyok az illetők mentségére az előzményeket előadni, mik őket e spanyol divat választására kényszeriték.

Különben is jobb lesz ezekről szólani, mint a találkozót meglesve, indiscretio bünébe esni. Biztosithatom olvasóimat, hogy a szerelmeseknek Katalin néne jelenléte is felesleges volt.

Kálmay, a szőke ifju orvos, veszélyes ideglázból menté meg Vilma életét, naponkint kellett látogatnia a lábbadozót, s ő ezt legkedvesebb menetének tartá, minden reggel uj virágot hozott számára, s Vilma a virágot igen-igen szivesen fogadá. Virág, ifjuság s szerelem oly rokon! - Kálmay érzelmeiről kezdett szólani, s Vilma nem fordult el, de annál inkább elpirult, - Kálmay hévvel szeretett s viszonszeretteték. Egy napon az atya gazdag dijat nyujtott az ifju orvosnak, köszönve, hogy megmenté leánya életét - báró Élvesy részére, kivel ez ma este tartandja kézfogóját. Az ifjuban jéghideg lőn a vér, talán tudtán kivül rebegett néhány szót, miknek azonban igen gyengéd elutasitás s udvarias házból-kitiltás lőn eredménye.

Wiesenberg szegény kézmüves szülőknek volt nem egyetlen fia, de mit a sors iránta vagyon dolgában elmulasztott, kipótolta azt hideg éles számoló észszel. Kereskedői pályát választa. Ernyedetlen szorgalma, mindent megtagadó fukarsága, néhány évi megzsugorgatott s bő kamatokra kiadott dija kis tőke birtokába juttaták, mit ő néhány szerencsés vállalattal kevés év alatt százszorositott. Gazdagon nőszült, s ez oly viszonyokba helyezé őt, hogy a folyamként, melybe mindenfelől kisebb folyók ágaznak, vagyona napról napra nőtt. Az ész embere többnyire boldogul: - Wiesenberg neve Pest leggazdagabb polgárkereskedői nevei közt lőn emlitve.

S ez embernek elégedett órája alig volt! korán hideg életnézetekkel eltelve, mindig és mindenütt csak hasznot vadászott, s ez eszme már magában elég kizárni mindent, mi a szivnek ad nemesebb éleményt. Ily mindennapi prózai jellemet nem képes megszaggatni fájdalom, de magasabb szellemi élvet sem érzend. Igy Wiesenberg is, - ifju éveiben csak nyereség volt vágya, eszméje, álma, - pénzért házasodott, s hamar elhalt nejétől egyetlen leánya maradt. Ez volt az öreg polgárnak egyetlen kincse, első öröme; ezért élt és tett ő mindent, ezért változtatá át nevét Mezőhegyire, s vett nemesi rangot és birtokot, mert röviden emlitve, nagyravágyó volt s dúsgazdag leányának fényes jövőt akart biztosítani.

A nyarat uj falusi jószágán, vagy külvárosi izléses majorában, a telet fővárosban tölté, s hogy itt leánya a világ előtt felléphessen, őrhölgyeül özvegy nővérét vette magához, ki Vilmát bálványozva, saját leányaként szerette. A házban azonban Vilma uralkodott, ki atyjának minden gyengéit ismerve, bár azokkal soha vissza nem élt is, de annyi felsőbbséget gyakorolt, hogy rendesen minden ohajtása - egyen kivül - teljesült. S ez ohajtás oly életbe vágó volt.

A nemesült gazdag polgár csaknem imádta leányát, de érzéketlen maradt, midőn tudtul adva a báró Élvesyvel elhatározott szövetséget, ez könyek közt vallá meg, hogy mást szeret, s kész inkább a halálé, mint Élvesy neje lenni.

- Rajongás, regényi jelenet! gondolá magában, most sír és halni készül, s mind e mellett bárónő és boldog lesz!

Ily rögzött álfogalmak lakják a hideg számoló főt, mely nem tudja, hogy a szivnek is vannak igényei, elvíhatlan igényei, s azt hiszi, hogy a boldogság külfény- rang- és csillogáson alapul.

Meg kell emlitenünk, hogy Vilmának ez időben három kérője volt. Galád, egy sötét kinézésü ügyvéd, a leánytól utasittatott el, Kálmay, az ifju orvos, az atyától, ki leánya kezét Élvesy báróéval tevé össze. - Pedig ez a báró haszontalan naplopó volt, s elég alávaló, magát a közelgő csődtől arája vagyonával megmenteni akarni. Az esküvő őszre volt kitüzve - a vőlegény falusi jószágán mulatott.

Vilma eleinte sokat sírt, - később letörlé könyeit, s mint a napfény vakitó sugarai elől - behunyta szemeit fenyegető jövője előtt. A házból kitiltott Kálmayt gyakran látá hangversenyekben, szinházban, séta közben, - a szerelem nem szorul magyarázó szavakra, ők megérték egymást, s a kerti terrasseon - mint ennek imént tanúi valánk - gyakran találkoztak a jó Katalin néne őrködése mellett.

Mennyi szerelem, s e szerelemben mennyi élv, mennyi fajdalom lőn ilyenkor elmondva! Gyakran feledve a jövőt, csak a jelennek éltek, mig a háttérben lappangó eszme, mely Élvesyt s a szigoru atyát rajzolá, elő nem tört. A fájdalom a lelkeket szorosabban fűzi össze, s ők feledve ismét a jövőt, az atyát, Katalint, mindent, egy végtelenül összeforró csókba akarták olvasztani az egész élet boldogságát.

-----------

184* év juniusának egy estéjén a magyar szinház előtt lámpaszemekkel világló hosszu hintóvonal, s az előcsarnokban ásitozó inascsoport állongott; benn a tömött házban Linda adaték.

Igen csalatkoznék, ki azt hinné, hogy a színházak egész közönsége mű-élvet meriteni seregel Thalia templomába; én ezek számát legmerészebb számitással egy harmadrészre merném tenni, ide tudva a recensensek, claqueurök és ingyenjegyesek légióját is.

A másik harmadrész látni és láttatni jő, s ha ágyúnyi szemcsöveket hoz, ezt koránsem azért teszi, hogy általuk X. szinésznő remek mimicáját megközelithesse, vagy Y. szinész arczán az indulatváltozást pontosabban szemlélhesse: de mivel egy páholyban igen érdekes halvány arcz mereng, vagy egy zártszéket villogó szempár birtokosnője foglalt el... Hát még a sok találkozó! vélt és véletlen, a páholylátogatás, társalgás stb.

Az utolsó harmadrész végre azért jő, mert talán divat, mert nem tud jobbat tenni, mert a nemzetit pártolni kell, mert elunja magát, mit aztán a műélvezők nem csekély örömére hangos csevegéssel, a szomoru jelenetekben hallható nevetéssel, ajtócsapkodással, s több más ily mulattató attituddel igyekszik bizonyitgatni.

Bocsánat e kitérésért, de szükségesnek véltük azt némi mentségeül beszélyünk tényezőinek, kik épen jelen vannak, s nem annyira a szinpadon történőkkel, mint más érdekkel látszatnak elfoglalva lenni.

Egy első emeleti páholyban három ismerőnket látjuk; a két szögletet két nő foglalja el, az egyik tisztes sovány asszonyság, a másik bájdús ifju hölgy, közepett, kissé hátrább, pápaszemes vastag öreg ur bámul a szinpadra.

Az átelleni jobb oldali páholyban érdektelen arczu dandy könyököl ki a vánkosra, s lehető kényelmes, majdnem fekvő helyzetbe nyujtva testét, párbeszédet látszik és hallatszik folytatni társával, ki a háttérbe vonulva, szemcsővét merően egy pontra szögezi, elfödve vele ama kányaorrot s baljóslatu barna szempárt, mely mégis a sötét, keveset ragyás arcz kiegészitéséhez tartozik. A szinházi közönség nagyobb része meg tudta volna mondani, hogy e váltóügyvéd neve: Galád.

- Nézd csak, mondá az elnyujtózással bizonyos nonchalance-ot negélyező dandy - mily szerelmes pillantásokat vált Galenus unokája imádott hölgyeddel, ez ismét hihetőleg egy találkozási jelenet előbeszéde! -

- Hol azonban én szereplendek majd! - volt a válasz.

A földszinen, a tribunehez támaszkodva, szőke magas ifju állott, merően, mozdulatlanul. Csak néha-néha nézett fel futólag egy baloldali páholyba, de soha ugy, hogy szemei viszonzó tekintettel ne találkoztak volna.

- Határozott szándékod tehát? - folytatá ottfen az első.

- Miért ne, ha szerét tehetem? - felelé Galád - minap egész a kertkeritésig kisértem, de aztán nem akartam rajtok ütni, ne hogy zajt okozzak. Egyedül ohajtom őt meglepni; képzelem, mint hül el majd az epedő lányka, ha a várt kedves helyett én jelenek meg, s hangoztatom fülébe a boszuló gunykaczajt. Felséges tréfa leend! -

- S a boldog vőlegény mindezekről mit sem álmodik!

- Különben sem bántja őt nagyon a féltékenység, s legfölebb az boszantaná a hiu bárócskát, hogy még olyan is létezik, kit kivüle szerethetni, s ezt pár sorral tudtául is adám, természetesen név nélkül.

- Ugy hiszem, nem sokat törődik vele, csak a pénzt kapja meg!

- Jól esik a vén fukardinak, tudom, hogy eláll szeme szája, ha majd a menyekző utáni nap kedves veje az adósságok litániáját elébe teszi.

- Ki lehet ugyan ama kiáltó szinekbe öltözött, fürtös fejü nő? kérdé a dandy, a páholyból kihajolva - nem vehetem ki tisztán vonásait!

- Hadd el! viszonzá Galád - senki más mint M-né coquette vén társalgónője, - arczán a hajpor és pirositó örökös harczot viv.

Igy folyt még tovább, egész előadás alatt a párbeszéd. Galád szemcsőve szüntelen az átelleni páholyra volt irányozva.

A gyönyörü dalmű utolsó felvonásának azon jelenete következék, midőn Linda a kedvelt dal hallatára őrültségéből magához tér s emelkedő sikoltással összerogy.

A ház rengett a tapsvihartól; voltak, kik szemeiket törülték, - egy pár szinbiráló azon törte fejét, miként variálja majd e thémát: Schodelnénk ma ismét remekelt, felülhaladta magát, utolérhetlen volt sat.

- Nem láttad, nem láttad? kérdé sebesen Galád - hősnénk egy kis levélkét dugott a páholy vánkosa alá, mi alatt apja páthosszal tapsolt - -

- Alkalmasint orvos urnak szól, s meghivó egy nyájas légy-ottra...

- Ezt használandjuk! morgá magában a váltó ügyvéd. Nem sokára a függöny legördült, a karzat ősi szokás szerint, fülsértőleg tombolt, s a tisztelt közönség oszolni kezdett. - Alig hagyák el Mezőhegyiék a páholyt, midőn ott Galádot látjuk belépni, s rövid motozás után távozni. Néhány perczel később, Kálmay jelent meg ugyanott, s keresgéle - siker nélkül.

Galád és társa a fehér hattyu fogadó előtti lámpa gyér világánál kis szelet papirról ónnal s nőkézzel irt e néhány szót olvasá: - Holnap elutazunk, - ma még egyszer, s talán - - utolszor!

-----------

Nehány órával a most történtek előtt, egy falusi kastély tágas ebédlőjében pezsgődugók durranásai vegyültek a zajosan-vig beszédfolyamba, melynek élénk s pajzán modora gyanittatá, hogy a felpattanó dugók már nem elsők, erősitvén e gyanitást még azon körülmény is, hogy a teritett asztal csemege-maradványai sötét palaczok s hosszu-nyaku poharakkal vannak körülbástyázva.

A kastély báró Élvesy tulajdona, (?) a társaság - mintegy tiz életvidor ifju - egy par force vadászat torát ünneplő sportsman sereg.

- Éljen a jó kedv! - kiáltá egy meglehetősen elázott hang, - veszszen a bú s gond, mig a hölgyek arczain számunkra rózsa terem.

- Éljen! - kiálták mind, és ittak.

- Éljen az élet, s ki azt széppé tenni annyira tudja, a fashionable házi ur!

- Éljen! - rivallák utánna a vig czimborák. A töltögetésben két inas keze fáradott ki.

- Jaques! ide, tölts abból a Silleryből! - igy - éljen bájban és aranyban dús jegyese is -

- Éljen! viszhangozák, s miért ne ittak volna?

- De sokáig éljen még a mai nap dicsősége is, - emelé poharát a házi ur - a mének gyöngye, a páratlan Amaryll!

- Nem bánom, éljen, - viszonzá az előbbi elázott hang - de hogy páratlan volna, tagadom; Agatém ha le nem futja, legalább egy tapodtat sem enged neki!

- Ez vakmerőség, elbizottság! zúgák nehányan.

- Én Agatét pártolom, - szólt egy pár - s fogadok mellette!

- Agate és Amaryll! - mondá sértett hangon Élvesy - veréb és fecske, ha ha ha! melyik volt ma mindenütt a szarvas nyomában s melyik maradt el ezer ölnyire?

- Nem akartam kifárasztani; - lőn a válasz - a tegnapelőtti verseny kivívta becsét. Agate egy óra alatt négy mértföldet fut - három alatt innen Pestre szökik.

- Amaryllnek ez utra kettő elég - -

- Lehetlen, lehetlen!

- Mi a pari?

- A két paripa; szőrt szőrre;

- A fogadás egyenetlen -

- Jól van! még száz arany külön - -

Az inas két levelet adott át a bárónak. Érdekesek lehettek, mert rögtön felbontva, elolvasá, de tartalmuk nehezen volt öröm-hir, mert arcza lángveres lőn, s fogai közt káromkodás morgott. Az egyik emlékeztető levél volt egy tegnap lefolyt váltóra, - a másik körülbelől igy hangzott: - Önnek jó korán mielőtt még Hymen ő istenségét ismerné már nőnek szarvai; névtelen jóakarója csak arra kivánja figyelmeztetni, hogy majd férjkorában házi barátnak ne válaszsza azt, kinek leendő nőcskéje jelenleg a holdvilágos kertben oly édes találkozókat ad éjjelenként. Boldog vőlegény! ha ha ha! -

A közbejött kis szünetet Élvesy szakasztá félbe, mi alatt a leveleket zsebébe gyürte.

- A pari áll! - kiáltá boszutól reszkető hangon - hej! Williams! nyergeljétek Amaryllt - szorosan és szaporán!

- Tehát valóban? kérdék többen, nem tartod ki a sebes hosszu lovaglást, s mi több, azonnal éj!

- Az az én gondom, viszonzá ez szárazan - szavammal nem szoktam játszani.

- S mi lesz a megnyert fogadás tanujele? - kérdé az érdeklett.

- Mit tudom én? elég időm marad erről gondolkodni Pestig, hol két óra mulva olyat követek el, miről majd holnap az egész városnak lesz mit beszélnie.

Nem tudjuk, a fogadás megnyerése volt e fő indoka a pesti utnak, vagy más érdek? azt sem tudjuk, mit forgatott agyában a báró, s mily nemes tettet szándokolt véghezvinni annak bizonyitásaul, hogy két óra alatt beért a fővárosba? de hisszük, hogy találékony esze e végett nem jöendett zavarba, miután legroszabb esetben is csak reménylhetett még találni az utczán egy szegény ördögöt, korhelyt vagy koldust, kit lovával elgázoljon, miről majd, mint véletlen vagy legfölebb gondatlan eseményről, más nap a város beszéljen.

Mi alatt még némi feltétek s nehézségek kiegyenlittettek, a sugár nyaku Amaryllis előhozaték. Élvesy felpattant reá s viharként elvágtatott. Az idő ekkor esti nyolcz és fél óra volt.

A vendégek különböző jóslatok és vélemények között a száguldó után néztek mig ez egy utkanyarulaton eltünt.

-----------

Mezőhegyi külvárosi laka egyike volt a legizletesebb nyári lakoknak. Az olasz sztylü villát karcsu oszlopokba foglalt zöld vasrácsozat szegélyzé, melyen át rózsa, jázmin és cytizus bokrok, virágpartiek, s gyep oázok mosolyogtak a betekintőre.

A kizárólag kényelemre számitott lakba hófehér szobrok között gránit-lépcsők vezettek föl, s mind ennek belső elrendezése, mind a terjedelmes kert dús változatu alakja tanusiták, hogy itt a birtokos munkát és költséget nem kimélt. A hátrészről terrasse nyult a kertbe, előtte virányos ágyak tarkáltak, s ezek között egy szökőkút magasra lövellő vizsugárai hullottak vissza az aranyhalas márványmedenczébe. A többi tért faültetvények foglalák el, elfödve a kilátást, mely ezeken túl a vaspálya felé nyilt. A kertkerités ezen oldali részén ajtócskát hagyott a tulajdonos, távolról sem sejtve, mily áldva felhasznált rézs leendhet az egykor a tiltott paradicsomba.

Ugyanaz nap éjjén, melyen a magyar szinházban Linda adaték, a terrasse-on találjuk Vilmát nénje társaságában. A feszült várakozás lezárta a szót ajkaikról, körültök minden néma és csendes, csak a szökőkut visszaeső sugárainak egyhangu moraja csevegett.

A város torony-órái három negyedet kongottak tiz után.

- Istenem! susogá Vilma - mily soká késik ma, pedig e találkozásunk talán utolsó leend!

Kevés percz multán léptek és szóváltás zaja hangzott a fák között, melyek a beszélőket elfedék.

- Mi kereseted van itt, gazember? rikácsolá egy dühös hang, - ki éjjel más birtokába lopódzik, annak tolvaj a neve, - átadlak a rendőrségnek!

A megtámadott hihetőleg válaszolt, de oly csendesen, hogy hangja és szavai nem voltak a terrasse-on kivehetők.

- Nagy ég! tördelte reszketve Vilma, - ez - ez - Élvesy hangja - - Kálmay el van veszve - -

- Ugy? annál jobb! - hallatszék ismét a fák közül - tehát szerelmi kaland, s jogaim bitorlása? Uram! ezért számolunk, s a számadást meleg vérrel irjuk meg!

A válasz ismét tompa volt, s a távozó perlők zaja a távolban mindinkább elhalt.

Katalin néne ijedezve sürgetőleg vonszolá fel szobájába a remegő leányt, kire egy álmatlan kínos éj szállott le.

Kálmay veszélye, titka elárulása, az ebből eredhető szóbeszéd, atyja haragjának kitörése, a legközelebbi jövő bizonytalansága, mit - elutazásuk másnapra lévén kitüzve - messze földre és sok időre vigyen magával: e lélektépő aggodalmak viharos változatokban járták át az ágy vánkosai között pihegő kebelt.

Másnap reggel sürgött-forgott a cselédség, a végkészületek megtétettek az elutazásra, s a hintó - mely utasainkat az induló gőzösre vala szálitandó, előállott.

Ekkor a házkapun gyaloghintót hoztak be, s ebből két uracs báró Élvesyt emelé ki. Arcza halálsárga volt, szemei felforogtak, balmelléből vér patakzott.

- Végakaratját teljesitjük, midőn ide hozatók a szerencsétlent! - mondá az egyik uracs.

Élvesy szólni akart, s vér-tajtékos ajkai közül e néhány szó töredezett: - Meg kell halnom - de nem boszulatlanul, - a boszú édes - - vérömlés következék, s ő utolsót vonaglott.

Vilma, ki e jelenet alatt borzadva egy székbe fogódzott, a végszavaknál magán kivül rogyott össze.

Az uracsok, a párbaj segédei, elmondák röviden a történteket, hogy a vívók egyszerre lőttek, s hogy a mellbe talált Élvesy golyója ellenfele agyát zúzta szét. - Mezőhegyi rögtön átlátta az egybefüggést, s a botrány elkerülése végett jónak tartotta a szinhelyről hirtelen távozni.

Negyedórával később, Vilma egy cabineben eszmélt föl az Argón, mely óriási erővel szelte Bécs felé a tajtékzó hullámokat.

Élvesy a fogadást megnyerte, mert e nap az egész város róla beszélt - - -

-----------

184* év september közepén a carlsbádi fürdőnek még két vendége volt. Az egyik veres haju szikár angol, ki spleenben szenvedett; nappal aludt, éjjel kedvencz tudományát, a csillagvizsgálatot gyakorlá, pórkunyhóban lakott, mindig Cogniacot ivott, s a félig sült marhahúst burgonyával körülrakva legjobban szerette. Mellőzzük őt, mint történetünknek érdektelent, s térjünk át a más vendégre, kiben a Mezőhegyi-családra nem leend nehéz ismernünk. A többi közönség, betegek és mulatók serege - a fürdői saisonnak már vége levén - régen szétoszlott.

Katalin néne egy lattal sem kövérebb, s Mezőhegyi sem soványabb, mint midőn őket Pesten láttuk. Egyedül Vilmán szembeszökő a változás: arczai halványak, szemei fénytelenek, s egész lényén a lelki bú komor árnyéklata borong. A szörnyü éj még szörnyebb virradata után Bécsbe, innen Berlinbe egy rokonuk látogatására utaztak, hol az öreg urat köszvény kezdé kinozni; az orvosok Carlsbádot javallák.

A párbajról s következményeiről alig történt emlités, s Vilma, lelke egész keservével gyászolá önmagában Kálmay szerencsétlen halálát. Kedélye elvesztette ruganyosságát, mások akaratának volt élő-holt gépe, - s nyugtalan éjein emlékezéseknek élt. Legboldogabb volt, ha zongorájánál merenghete, - ajkai néha dalra is nyiltak, de ez soha sem volt más, mint az annyira emlékdús éji dal. Ez szokás szerint könyekkel végződött.

A család egy szebb ház emeletében szállásolt, - Katalin néne Vilmát vigasztalgatá, az atya köszvényével bajlódék, epedve-hervadó leányára boszankodék, s voltak perczei, midőn - csak hogy épülését lássa - kész lett volna őt nem mágnás vőhez is adni. A fürdő nem igen használt bajának, s unalmában Pestet és visszatérést emlegetett.

Egy este sétakocsizásból tértek vissza, - az öreg az esteli után lenyugodott, Katalin a párisi rejtelmek olvasásába merült, Vilma feltárá az ablakszárnyakat, s a csillagfényes septemberi éjbe kinézett. Lelkét emlékezés karja ragadta meg, egy ideig merően nézett maga elébe, aztán a zongorához ülve, fájdalom hangján reszketett fel a:

Felrezeg dalom az éjbe

Hozzád csendesen -

Két stanzával a dallam első része bevégezve lőn, s midőn a harmadikat kezdé, az ablak alól halk tenorkiséret hangzék:

Halld dalát a fülmilének,

Hozzád esdik az;

Értem zeng ez édes ének,

Értem e panasz!

Vilma kebléből a léhl kifogyott, - ő e hangot ismerni hitte. A nyitott ablakhoz siete, s kitekintett.

- Vilma! lelkem üdve! - susogá lenn egy alak.

- Kálmay! ő él! ő él! - volt, mit még Vilma sikolthata, mert gyenge idegzete aléltan rogyott össze.

Katalin rémülve dobta el könyvét, s rohant az elájulthoz, kit rövid időn egy berontó szőke magas ifju ápoló karjai fogtak fel. Ez - Kálmay volt.

Olvasóim, igen jól sejtették, hogy ifju orvosunk helyett az elcsempészett szinházi levélkével visszaélő sötét kinézésü váltóügyvéd - Galád volt a párbaj másik áldozata, - s nem csodálkozandnak e hirtelen megjelenésen, kivált ha hozzá gondolják még azt is, hogy szerelmes hősünk kis kirándulást tett Bécsbe, Berlinbe az utazók után, de mindenütt későn járva, a feltalált nyomon ez este érkezett Carlsbadba. Mit gondolt ő az ut fáradalmival? - dobogó szivvel vándorla a fürdőházak között, megismeré a magyar szövegü zengeményt - - a többit tudjuk.

Kevés mondani valónk marad. Az atya kezdé belátni, hogy nem ellenezheti leánya hajlamát, hogy ez betegségének egyetlen gyógyszere, - e felett az ifju orvos csodás ügyességgel forgott az öreg köszvényes tagjai körül, s ez reménylé, hogy illy vő leghübben ápolandja őt.

BESZÉLY A VASUTON.

Kevés nappal a bécs-pesti pályavonal megnyitása után egyike voltam azoknak, kik a bécsi pályafő tágas termében a vonat indulására várakoztanak.

A terembe lépve, tekintetem körülszállt a kézi málhájuk mellé telepedett utasokon, nem találnék-e köztük ismerős arczra, kivel majd összeszegődve, szó és eszmeváltással röviditsem a minden gyorsasága mellett is hosszadalmas utat. Idegen, hallgatag egyén volt ez mind egyen kivül, ki épen akkor a fő vonatőrrel állott sietős párbeszédben, s kiben pillanatnyi kétkedés után B... Endre orvos barátomat ismertem meg. Ő két év előtt az ifju Z. Gyula gróffal külföldre utazott, honnan most tére vissza.

Egész örömmel, hogy ily jó társaságra találtam, közeledtem feléje, de ő észre sem vőn s a párbeszédet folytatá.

- A vonat tehát - -

- Határozottan öt percz mulva induland, felelt órájára tekintve a vonat-őr, ideje lesz elhelyezkedni.

- Jó; de nem ismételhetem önnek eléggé, hogy a gróf igen igen beteg, s nyugodtan és egyedül ohajt maradni.

- Mit se aggódjék ön, az első rendü hely egészen önök számára van föltartva, s igy e waggonba senkit nem bocsátunk; inkább, ha szükség lenne, mást csatolunk a vonathoz. - S ezzel a vonatőr tovább ment, én pedig B. kezét megfogva, szivélyes Istenhozottal üdvözlém őt.

- Jó reggelt, jó reggelt Károly - hadará ő sietve; bocsáss meg, nincs veszthető perczem, beteggel utazom, kit nem hagyhatok el, kit ápolnom kell - de Pesten majd találkozunk - ott többet... Megszoritá kezemet, s a fütött kemencze felé sietett, melynek közelében alig huszonkét évü ifju feküdt inkább mint ült dús prémü uti bundába vonultan. Sárgapiros arczairól, mennyire ezek a bundaprém s a homlokába mélyen vont téli sipka közűl kilátszottak, lázas betegség sírt fel; beesett szemeinek üveghártyás tekintete határozatlan pontra meredett, halványak voltak kellemes hajlásu ajkai, s egyenes szabatú orra átlátszó finomságu. Gyakori köhécselése, mi inkább fájdalmas nyögésbe ment át, már előbb magára voná a többi várakozók figyelmét, s nem egy szem nézett aggódva reá, mintegy félve, hogy e beteges ember majd szomszédja vagy átellenese talál lenni a waggonban.

Az aggódók azonban megnyugtatva lőnek, midőn a beteg ifjut kisérő társa fekvő helyzetéből fölsegélve, a váróterem ajtaján ki az első rendü waggonok egyikébe emelte, hol számára a pamlagból s pár tábori székből nyugágy rögtönöztetett. E hely, ugy látszék, kizárólag e két egyén részére volt kibérelve.

Az utasok érdektelten kérdezék egymástól a beteg ifju kilétét, de ezt talán senki sem tudta kivülem, ki ezt szinte inkább csak elmélet után mint viszemlékből következtetém. Láttam ugyan nehány év előtt az akkor még csaknem gyermek Z. Gyula grófot, de mostani alakjában alig ismertem volna meg az egykori vidám duzzadó egészségü fiút, ha őt B. Endre társaságában, kivel külföldre utazott, nem látom.

E közben harmadszor csengettek, a mozdony sipja élesen süvöltött, a vonatőr trombitájába fútt, s ezen „induló” alatt a vonat egyelőre lassan, aztán mindinkább növekedő gyorsasággal tova zörgött. Uti társakul nekem néhány kereskedő jutott, kiknek beszédét a gyapju, repcze, gabona stb. keletéről kis ideig egykedvüen hallgatám, aztán saját gondolataimba mélyedtem.

Érsekujvárt a waggonokból kiszállván, ismét találkoztam nehány perczre Endrével, ki betegének ebédül húslevest vitt egy csészében, s valami becsináltat. Szomorúan s lemondó hangon sugá, hogy nincs remény életéhez, hogy a sorvasztó láz végfokán teng, s alig van élni pár hete, és hogy, mi legszomorúbb, ezt ő maga is jól tudja, s egyetlen vágya: honát, Pestet, atyját s még egy valakit még egyszer láthatni, e vágyába azonban rögzeszmeileg azon félelem vegyül, hogy mielőtt Pestre érne, még az uton meg kell halnia.

- S mi tehette ennyire tönkre a szegény ifjat, kérdém, hiszen a minőnek néhány év előtt láttam, ép szine s testalkata századot igért?

- Nem lehet azt pár szóval elmondani - sok igen sok történt, minek nem kellett volna történnie, sohajtá Endre, elbeszélem majd egyszer. - Ezzel uti-társához sietett, s én is visszaültem régi helyemre, a kereskedők közé, kiknek beszélgetése a sietve izlelt ebéd után élénkebb lőn, mig ellenben én ama komoly kedély-hangulattal, mely, ha ifju létet kora sírba hervadni látunk, ugy hiszem mindnyájunk sajátja - néztem ki az ablakon a mellettünk sebten elrepülő tárgyakra.

Mire Váczra értünk, a vidék sötét ködös decemberi estbe öltözött. Használtam az állapodási néhány perczet, s a hosszu fárasztó üléstől megpihenni kiléptem. Még a kocsihágcsón volt lábam, midőn künn egy reszkető női hangnak a vonat-őrhez intézett kérdése bennem minden érdeket fölgerjeszte.

A nő, kinek körvonalait a homályban némileg kivehetém, szorongó lélekzettel kérdé, ha gróf Z. a vonattal jő-e?

- Igen, lőn a válasz.

- Kérem önt, vezessen hozzá rögtön, remegé a hölgy.

- Sajnálom, nem lehet, a gróf igen beteg, s utitársán kivül más nem léphet waggonába.

- Irgalmas isten, igen beteg? annál inkább - kérem, mindenre kérem önt - jogom van hozzá - -

- Ismétlem, hogy nem tehetem, kivált engedelme nélkül -

- Oh mondja tehát neki, hogy - - neje - hogy Fánni van itt -

E végszavaknál a feleselőkhez egy harmadik egyén - Endre lépett.

- Az istenért! Fanny - nagysád előnkbe jött? szólt ez, s hangján a meglepetés elfogultságát lehetlen volt észre nem venni.

- Igen, igen - de hol van ő? mint van? látnom kell azonnal -

- Itt épen e waggonban, csendesen aluszik - az égre kérem hagyja őt nyugodni, ez álom neki oly jótékony -

- Nem fogom fölébreszteni, igérem önnek - de bocsásson melléje; mondá a hölgy lázas gyorsasággal; senkinek e kerek földön nincs több joga és kötelessége őt ápolni vagy álma fölött virasztani, mint nekem. S határozottan a hágcsókra lépett.

- Engedje legalább hogy kövessem -

- Uram! ön tudja a történteket, tud mindent, s mégis e viszontlátás első perczeiben harmadik ohajthat lenni? folytatá ez kigyult arczokkal, s hangjában volt valami szemrehányó; - Endre! tevé hozzá könyörgő szeliden, Endre! tudja ön mennyit szenvedtem? annyit vagy talán többet mint ő, ennyi szenvedés után nem kivánhatom-e a rég vágyott boldog perczet - háboritlanul? - s kis kezével az utána lépőt lágyan visszatolta.

Indulásra csengettek, habozni nem lehetett, s Endre velem jött fel egy a gróféhoz tőszomszéd waggonba, hol a magánosb ülések egyikén, némán s láthatólag fölháborodott kedélylyel foglalt mellettem helyet. Nem akarám elmélyedését kérdésekkel zavarni, s csak midőn a vonat már jó sebesen haladott, törte ő meg a hallgatást.

- Barátom! kezdé, s a lámpa gyér világánál láthatám, hogy arczai rendkivül halványak - barátom! mily találkozás, mily iszonyu percze leend ez a viszontlátásnak! évek óta ez volt mindkettő napjainak első és utolsó gondolata, s a nap minden óráin átepedett vágya, s most a szerelmében élő nő egy beteget zárand karjaiba, ki kevéssel jobb egy halottnál!

- S e nő, Fanny, neje a grófnak? kérdém a kezdeményezés által felbátoritva.

- Még nem, de még ma, mihelyest Pestre érünk az leend, hogy rövid időn özvegye legyen; felelé csüggedten Endre: de - nincs tudomásod a történtekről?

- Legkisebb sincs - -

- Titokban tartá a szivtelen apa hihetőleg; suttogá; mert nem vált volna becsületére sem hozzá hasonlói, sem a jobbak előtt. Nekem nincs okom titkolni azt. A szomoru dráma utolsó jelenete közeleg, légy te is nézője mielőtt a függöny legördül.

S ezzel szorosabban mellém simulva, a vonat egyhangu robaja közt a következőket beszélte, miknek én minden szavát ama feszült érdekkel hallgatám, melylyel az előadva is volt, s mely talán olvasóimnak az egyszerü történetből e hideg lapokon elveszett.

- Ismered Gyula atyját, kezdé elbeszélőm, az öreg excellentiást, a születési aristokratiának e testben lélekben tökéletes mintaképét. Neje, az áldott szelid grófné, kinek Gyula hasonmása lőn, korán bucsuzott el a világtól s hőn szeretett egyetlen fiától. Ez akkor alig volt nyolcz éves, s nevelésemre bizatott. Én épen orvosi tan-éveimet végzém, s szük körülményeim a nevelői pályát folytatni kénytetének.

A jó indulatu kedves fiut igen megszerettem, s többnyire falun laktam vele, honnan csak ritkán látogattuk meg a várost, s itt ő excellentiáját, ki egyetlen gyermekét maga mellett alkalmatlannak hivé. Gyöngédség és szeretet helyett hideg tekintélyt gyakorlott irányában, s látszott, hogy fiában nem annyira saját vérét, mint inkább aristokratai nevének örökösét tekinti. Nevelői utasitásom fő pontja volt nem feledni: hogy az ős Z. gróf család utolsó sarja van gondomra bizva, kinek nevére érdemessé kell válnia.

Az öreg gróf minden évben egyszer, néhány nyári hetet eltölteni jött ki jószágára, s ekkor a szolgaudvarral együtt szakácsát is elhozta magával; különben napi élelmünk a tiszttartó asztalánál volt, ki a kastély balszárnyában lakott. A tiszttartó leánya, a kis szöszke Fanny két évvel ifjabb s örökös játszótársa volt Gyulának. Tavaszszal együtt mivelték kis kertjeiket s futostak a zöldülő angol parkban; nyáron együtt üldöztek pillangókat, s kötöttek egymásnak koszorut, őszszel együtt jártak a gyümölcsösbe, s mindegyik a másiknak választá ki a legszebb gyümölcsöt, télen át kis kezeik együtt fonták kosarakká a hajlékony vesszőket, együtt forgatták a képes könyveket, s egymás kezét tartva hallgatták ájtatosan meséimet. Első években enmagam is oly természetesnek oly ártatlannak tartám e gyermekbarátságot, hogy nem csak mi veszedelmest sem következtettem belőle, sőt örömem telt játszi kedvcsapongásaikban; midőn azonban Gyula tizennégy, Fanny tizenkét éves lőn, s láttam, hogy az évek menetén a rokon indulat az ifju szivekben mindinkább erősebb gyökeret ver, kötelességemnek tartám az öreg grófot, ott léte alkalmával erre figyelmeztetni.

- Eh mit! felelé, hadd játszanak, mindkettő gyermek még, nem tanulnak egymástól semmi roszat.

Első pillanatban csodáltam, hogy a gőgös aristocrata a dolgot ily könnyedén veszi, s csak azt is megengedi, hogy gyermeke egy nemgróf gyermekével játszék; később tapasztaltam csak, hogy ő valami mésalliancera távolról is gondolni képtelen volt, azzal pedig, mi történhetik egy szegény leánynyal, legkisebbet sem törődött. Fanny szüléi a dolgot nem gátolhaták, s kivált anyja épen nem tartá lehetlennek titkos eszméiben, miért ne lehetne leánya grófné?

A gyermekek tehát folytaták játékaikat, s ezek lassanként és észrevétlenül komolyabb modorba mentek át. Nem nevezték többé egymást mint azelőtt férj és feleségnek, a kis leány nem tartá oda többé csókra piros arczát a virgoncz fiunak, ki ha mindamellett onnan néha egyet lelopott, ez arcz a szemfehérig szemérmes lángokba borult. - Ha Gyula kilovagolt, Fanny szemeivel kisérte őt meddig csak teheté, s ez édes mosolyban elmerengő szemekből olvasni lehetett, hogy ő a fiut az ifjui szépség, merészség és lovagiasság eszményképének tartja, s viszont Gyula is azt hivé, hogy a női kellem és szeretetreméltóság összege e kedves angyalarczban központosult. Mindkettőben az ébredő öntudattal felrajzott az ifjui aranyálmak tarka boldog ábrándvilága, melynek multja még nincs, csak a jelennek él, s jövőjét nem képes a legközelebbi találkozási percznél továbbra gondolni.

A gróf ismételt figyelmeztetések daczára sem akart látni, s Fanny atyja volt az első, ki tizennégy éves leányát leginkább azért, hogy Gyula társaságától elszakassza, egy fővárosi növeldébe küldé. Késő volt. A csaknem bölcső óta font barátság oly elfojthatlan szerelemmé gyökerült, mely az életben ritkán fordul elő, de aztán - első és utolsó.

Gyulának ezentul nem volt falun maradása, mélabús lőn, elhanyagolt mindent, álmából felzokogott, betegeskedett. A magasb tanévek gyakorlati része különben is városi lakást igényelvén, ő excellentiája számtalan könyörgés után végre megengedte, hogy hozzá, a fővárosba jőjünk lakni. Ez örvendetes levél vétele növendékemet egészen felvillanyozta, ugrált zajgott örömében, rakolni kezdte rögtön holmijét, s még az nap el kellett utaznunk.

De nem terjeszkedem hosszassá e részletek által, elég az, hogy a városban egy év elteltével már bizton hittük, miszerint Gyula feledi első gyermeklángjait vagy inkább képzelmét, mert soha sem emlité, s e mellett vidám volt, élénk, szorgalmatos: - midőn egyszer a grófnak tudomására jött, hogy fia a leánykát naponkint látogatja W...né növeldéjében, s minden üres idejét, miről ő egészen más, költött ürügyeket mondott, nála tölti.

Következék az első komoly jelenet apa és fiu között. Az szigoru hidegen parancsolá meg, hogy e czéltalan látogatásoknak vége legyen, s a növelde és leány felé ne merjen közeledni: ez merész határozattan jelenté ki, hogy Fanny nélkül egy napig sem képes élni, hogy látogatásai épen nem czéltalanok, mert vagy soha senkit, vagy Fannyt veendi nőül. Az aristocrata erre nagy szemeket meresztett, aztán hangos-dühösen nevetett, s végre tőlem kérdé, hogy a fiú talán megőrült nevelésem alatt? s ott hagyott mindkettőnket.

Öt nappal később a tiszttartó, grófi parancs következtében haza vitte leányát, mire Gyula valóban őrjöngeni kezdett. Atyját soha sem tanulta gyöngéden szeretni, s most e gyenge köteléket egészen összetépte az ellenszegülés által csak növekvő óriási szerelem. Mit sem akart látni, hallani, engedni. Több izben minden szó nélkül eltünt, s harmadnapra futár érkezett a tiszttartótól, hogy a szökevény künn van a jószágon. Érte mentem ilyenkor, s megfeszitett ékesszólásomba került mindig, visszahozni őt.

Egy egész évig tartott e folytonos czivódás és ingerültség, s Gyula nemcsak nem tágitott, sőt napról napra határozottabban nyilvánitá, hogy Fannyt ha bár titkon s atyja engedelme nélkül is nejévé teendi. Az öreg utazni akará őt küldeni, de az ifju tapodtat sem ment, mig végre azon igéretet nyerte, hogy ha félévi ut és távollét után sem változik, s hű marad feltételéhez, atyjának nem leend ellenvetése. Ez ajánlatra hajlott, bár mondanom sem kell, hogy ő excellentiájának pillanatig sem volt eszében azt megtartani, ő csak az eltávolitást akarta minden áron kieszközleni.

Egy szép reggelen tehát gőzösre szálltunk, pénzzel s ajánló levelekkel bőven ellátva, s haladtunk Bécs felé, utunkat onnan tovább folytatandók. Délután, mennél közelebb értünk az állomáshoz, honnan a gróf jószágára visz az ut, Gyula annál szorongóbb és nyugtalanabb lett. Midőn a gőzös a kikötő hid előtt megállott, hevesen megfogá karomat. „Endre, mindenre mi szent, kövessen! könyörgött. Még egyszer látnom kell őt, holnap ismét tovább megyünk - málháinkat Bécsben majd felleljük” - felelé közbetett ellenvetéseimre, s erőteljesen vont maga után. - Estére Z. falván voltunk, s én a kastélynak parkra nyiló ablakából láthatám az ifju párt mint jő elő s vész el ismét a fasorok görbületeiben.

Más nap hajnalán fölébredvén épen öltözém, midőn Gyula szobámba toppant. Öltözékén látszott, hogy az még tegnapi, ruhái harmatosak, fürtei rendetlenek, arczai halványak, szemei beesettek s ugy tetszék, kisirtak valának. Menjünk, szólt nyugodtan, fél év nem a világ; s félóra mulva ismét uton valánk a gőzösállomás felé. - Ő nem szólt az éjről, s én nem kérdezém.

Párisban töltött három hó után, Havre de Graceból a tengeren Brightonba keltünk át, s onnan néhány óra alatt Londonban valánk. E két főváros, minden nevezetességeivel nem volt képes Gyulát annyira elfoglalni, hogy a nap minden órájában Fannyjára ne gondoljon, s hozzá hetenkint három négy levelet ne irjon. Legkedvesebb foglalkozása volt az időt számitani, mennyire fogy a kitüzött próba fél év, s valóban oly pontosan kiszámitá a napokat, hogy szerinte épen a félév elteltének utolsó napján értünk volna vissza Pestre, vagy inkább Z. falvára, ha egy más esemény közbe nem jő.

Londonban mulatásunk hatodik hetében Gyula levelet kap atyjától, melyhez egy más, Ravens tengerész kapitányhoz szóló volt mellékelve, kit ezzel fel kellett volna keresnünk.

E levél vétele utáni napon a tengerész kapitány maga jött szállásunkra, s magát mint az öreg gróf jó ismerőjét mutatván be, az ettől kapott levél következtében szolgálatit ajánlá fel. Hajlékony társalgásu, kellemes vidám férfiu volt ez, az élet delén, s pár nap alatt meghitt barátokká váltunk. Sokfelé hordozott meg, mi különben figyelmünket talán elkerülendette, s folyékony elmés ötletei által minden csekélységet érdekessé tudott tenni.

Egy estén, hosszasb távollét után, azon inditványnyal köszöntött be: nem volna e kedvünk egy Braziliába indulandó óriási hajót megtekinteni? Szivesen fogadtuk az ajánlatot, s a Themsén le a greenwichi öbölbe csusztunk, hol a nagy utat teendő hajó állott. A „board”-ra lépve, iratot tőn előnkbe, a hajó rendszabályait, miket megtartani mindenki, bármily rövid ideig mulat is a hajón, köteleztetik. Puszta külsőség mondá, de törvényeink rendelik, s felszóllitott, irnók alá neveinket. Mi, bár a tengeri műszavakkal teljes angol irásmodort nem értettük, legkisebb kétkedés nélkül megtevők.

A kapitány néhány perczig velünk maradt, aztán egy tengerészt rendelve mellénk, ki mindent megmutasson, azonnali visszatérését igérte s eltünt. A tengerész jó három órán át mutogatta s magyarázta a gálya alkatrészeit, s végre egy cabinbe vezetett, mely ugymond szállásunk leend az út alatt, s hol végtelen meglepetésünkre málháinkat pillantottuk meg. Gyula vérvörös arczokkal kérdé, mit jelentsen ez? s boszusan jelenté ki, hogy a hajót rögtön el akarja hagyni. A tengerész nevetve mondá, hogy az lehetlen, mert már több mint két óra óta vagyunk a teljes tengeren. Növendékem arcza e szavakra zöldes halálsápadt lőn, s néhány ámulási másodpercz után a kitörő düh legmagasabb fokára ingerült. Először engem nevezett hitvány gazárulónak, ki megcsalatásában főczinkos voltam, aztán, mert arczomról olvashatá ártatlanságomat, a hajó kapitányát felkeresni rohant el. Egy Ravenstől egészen különböző hideg angol volt ez, ki a csalásról mit sem látszott tudni akarni, s Gyula szemrehányásaira és követelésére: szállitaná őt rögtön partra, az általunk aláirt hajórendszabályokat tartá elénk, de a dühöngő ifju ezzel meg nem elégedvén, a kapitányt minden lehető gyalázó szavakkal illette, miket ez szerencsénkre nem értett, s végre tört angolban párbajra hivta, mire a kapitány durva hidegen fenyegeté, hogy ha rendet zavar, elzáratja. Ekkor a szánandó ifju kitörő könyekre fakadt, s fojtó zokogása miatt óráig nem birt szóhoz jutni. Én némán néztem fájdalmát, magam is oly zavart kedélyhangulatban voltam, hogy nem vigasztalhattam, nem csillapithatám őt.

Mire sirása csendesült, a tengeri láz ragadta őt meg óriási karokkal. Egy ideig ápoltam őt, de aztán rajtam is kitört a betegség bár kisebb mértékben, mert én már néhány nap mulva egészen helyén valék, midőn ő még folyvást aggasztó bajban sinlett. A tengeri láz agyvelő-gyuladásba ment át, s élete két hétig veszedelemben volt. Nem mondhatom, mennyit szenvedtem e két hét alatt, s mi volt az mégis a későbbi időkhez, a jelen perczhez képest!

Az atyai csel sikerült, folytatá elbeszélését kis szünet után Endre - az atyai csel sikerült, s mi tiz heti kínos utat hagyva mögöttünk, Brazilia egy kikötőjéből szállottunk partra, erősen eltökélve, a Britanniába vagy Hamburgba induló legelső hajóval vissza s onnan hazánkba utazni. Alig voltunk azonban három napig déli Amerika partján, midőn a még mindig gyengélkedő ifju a szokatlan forró éghajlat befolyása alatt ujra s még veszedelmesebb beteg lőn, annyira, hogy csak két hónap multán lőn képes ágyát elhagyni. Ekkor nem volt többé maradása, a visszatérésrei gondolat s ezzel összekötött örömek reményei uj erőt látszának neki kölcsönözni, bár bennem már akkor komoly aggodalmak keletkeztek hosszas betegségei által elgyöngült testalkata iránt.

Körülbelül hét hóval erőszakos cselleli elvitetésünk után ismét Londonban voltunk, hol egy második s a szegény ifjut halálosan sujtó csel várt reánk. Fanny atyjának egy levelét találtuk a postán, melyben ez leánya halálát részletesen leirja, s egy medaillont küld vissza Gyula daguerrotyp piczi arczképével, s hajával, mit ez a leánynak elutazásunk utolsó estéjén adott. Gyula mindent hitt, s nem sirt nem panaszlott többé, hanem ama csöndes apathiába esett, mely a lelket szótlanul tépi, s a testet halkkal, de annál biztosabban emészti. Napok multak néha, hogy egy szó nem hagyta el ajkait, érdektelen volt minden iránt, s mindegy volt neki, bármi történjék vele. London első orvosai, kikhez legtöbb bajba került őt vezetni, baját igen veszélyesnek hitték, s mindenekfölött déli szelid léget tanácsoltak Anglia ködös levegője helyett, - s igy mentünk le Spanyolország déli tartományaiba. Ő mindenüvé szivesen vagy inkább akarat nélkül jött, csak Magyarhonba soha többé vissza nem térni, volt erős elhatározása.

Egy helyen azonban, mint a haldoklóknál szokott lenni, nem volt sokáig nyugta. A hajdani Moriscók hazáján kivül bejártuk déli Schweiczot, s olasz ország classikai földét, mig végre egy évi kóborlás után, mely alatt Gyula egészsége folyvást s szembetünőleg hanyatlott, Milanóban az orvosok egyező véleménye megerősitett hitemben, hogy rajta többé emberi hatalom nem segit. Kivettem erről tőlük a bizonyitványt s elküldém az atyának, felszólitva őt, hogy ha még fiját látni ohajtja, siessen Milanóba. Helyette két hét előtt levele érkezék, melyben egész nyugodtan tudtul adja, hogy Fanny halála csak költemény volt, ezáltal remélvén őt Gyulával feledtetni (a tiszttartó a levelet csupán elbocsáttatási fenyegetés következtében irta); hogy Fanny egészséges, s anyja egy szép kis fiunak, kit ő mielébb törvényes unokájának ohajtna látni, s azért Gyula siessen ölelő atyai karjaiba, hogy kezét Fannyéval mindjárt megérkezése napján összetehesse, s atyai áldását elmondhassa fölöttük sat.

Leirhatlan a hatás, mit e levél tartalma a szerencsétlen ifjuban előidézett. Öröm és kétkedés, remény és megcsalatása fölötti méltó boszunak csodás vegyülete volt az, s oly hevesen kitörő, hogy az első órákban életét féltém. Később hihetőleg arra eszmélve, hogy most már minden késő (mert mint fönebb emlitém, maga is érzé helyzete kétségbeesettségét) lecsillapodott, s rögtön indulásra tőn készületeket. Tanácsomra, várnók inkább itt be atyját és Fannyt, hallgatni nem akart, s megfeszitett utazással, mi őt végkép elgyengité, végre Bécsbe értünk.

Bécsből tegnap telegraf által tudósitám jöttünkről a szerető atyát, végzé be Endre, s ajkain fájdalmas gunymosoly vonult el, - félóra multán majd öröme telhetik általa legyilkolt fijában. - Ő, mint ezt jelleméből nem nehéz következtetnem, csupán azon okból lőn hajlandó megengedni e mésalliance-t, hogy unokáját, kiben a fényes Z. grófi név fenmaradjon, törvényesithesse; többire nézve szivtelenebb, semhogy fijában ne egyedül családja utolsó sarját tekintse. -

Fanny előtt a dolgok valódi állását hihetőleg eltitkolák, s ő most szerelmese elébe, kit csupán kissé betegesnek hisz, jöve. Kettejök közűl valóban nem tudom melyik a szánandóbb. -

Alig végzé történetét e szavakkal Endre, midőn ismételt éles sikoltásokat hallottunk a vonat zörgő moraján áthangzani. Rögtön lebocsátva a vaggon ablakát, a mint épen egy őrház lámpája mellett haladtunk el, ennek sebesen eltünő világánál egy nőt - Fannyt láttuk a szomszéd vaggon ablakából kihajoltan, esengve előre nyujtott karokkal segély és megállapodásért szivrázólag sikoltani. A vonat könyörtelenül haladott tovább, pár percz mulva azonban a palotai közbenső állomáshoz érve, rövid időre megállott. Azonnal kiszálltunk, Endre a legrosszabbat sejtve sietett Fannyhoz, hova én tolakodni nem akartam, s miután a mögötte bezárt ajtó a várakozási kurta szünet alatt meg nem nyilt, aggasztó bizonytalanság közt foglaltam el még egyszer s utoljára régi helyemet.

Midőn, rövid óranegyed mulva, utunk czéljához érve a pesti pályafőnél kiszállottam, az első, kin tekintetem fennakadt, egy szikár magas ur vala, kinek büszkén feltartott fejéből pár parancsoló szem kémlelt körül, haja s görbe sas-orra alatti bajusza már jóformán őszbe csavarodott, s félig elfödé bigyedt ajkait; keresztbe hátra font kezeiben aranygombu bambuszt tarta, s egész tartásából első pillanatra megismerhető lőn a nagy ur s a gőgös fensőbbség-igény. Gróf Z. volt, a boldog atya, ki gyöngédségből a vonattal érkező fia elébe a pályafőhez kikocsizni kegyeskedett, s most a vonat-őrt magához intve, ehhez intéze némi kérdéseket.

E kérdésekre feleletül a vonat-őr egy vaggonra mutatott, melyből Endre épen akkor emelte le karjain Fannyt, ki szép fejét keblére csüggeszté, s testi elhagyottságából következtetve, öntudatlan ámultságban lehete. Endre pár szót sugott a vonat-őrnek, mire ez egészen elképedni látszék.

- Mi történik itt? mi baja lett Fannynak? hol maradt fiam? kérdé egyszerre az excellentiás.

- Fiának testét mindjárt megláthatja - válaszolá tompán Endre, s szavaiból a fájdalomnak gunyos kárörömét véltem előhangzani - testét mondom, mert a szegény kiszenvedett lélek azt már elhagyá. - Meghalt utközben. Tevé hozzá, akarva sujtó kiméletlenséggel.

A kiszálló utasok sürgő forgó zajában nem figyelheték tovább a beszéd menetére; de midőn ezek már nagyobb részt eltakarodtak, volt alkalmam látni, mint emelt le az első rendü helyek egyikéről két hordász s a gróf inasa - egy hullát, melynek viaszsárga arczához az öreg gróf kissé lehajolván, törött hangon mondá:

- Meghalt, s engem törvényes örökös nélkül hagyott!

Ennyi volt gróf Z. ő excellentiájának fia fölötti parentátiója.

* * *

Következő nap Endre fölkeresett, s egyszersmind ideiglenesen hozzám szállásolt. Elmondá röviden a szörnyü találkozást. Midőn Fanny Gyulához a vaggonba ment, ez csendesen aludt. A szerető nő erőszakosan lüktető saját szivére szoritá kis kezét, visszaerölteté szemeibe a kitörni akaró könyeket s halkan, hogy álmát föl ne verje, az alvóra hajolt. Érzé gyönge lélekzetét, s ujjhegyeit gyöngéden illeszté homlokára, melyen izzadság gyöngyözött. Ezt gyakrabban ismétlé, de kedvese arczát a benn égő lámpa gyér világánál alig láthatá. Igy ült ő fölötte, teljesülő vágyai s ábrándjai tarka világában, miket semmi roszabbnak sejtelme nem zavart.

Egy izben - már ekkor Dunakeszin jóval tul volt a vonat - végtelen örömére az alvót ébredni, s e töredezett lassu szavakat hallá: „Fanny! kedves édes Fannym!” - ekkor rögtön letérdelt melléje, még egy gyenge hörgést halla, aztán kezét keresé, ez jéghideg volt; homlokát simitá meg, ezen az izzadás megfagyott, szivére illeszté tenyerét, ez nem dobogott. Egy, a kín örökkévalóságával felérő perczig hallgatódzott lélekzésére, de ez kimaradt; őrjöngve kiáltozá nevét: semmi felelet; erőszakosan fel akará rázni őt, de érzé, hogy sulyos merev hulla van kezei között. Ekkor a bomladozó ész végső fokára feszitve felugrott, kitörte a vaggon egy ablakát, s nem érezve a sebeket, miket kezein a tört üveg vágott, segélyért, megállapodásért sikoltozott.

Midőn Endre a palotai állomáson hozzá sietett, ájultan lelé őt Gyula mellett; ki, mint ez a mellbetegeknél gyakori eset, földi álmából csöndesen s fájdalom nélkül ment át az örökbe. Sejtő félelme, hogy Fannyt többé nem látandja: teljesült.

A boldogtalan nőt, sohajtá vendégem, a fájdalom ez iszonyú rohama, heves görcsös lázba vetette, remegünk életéért, annál inkább, mert gyermeke, kit imádva szeret, szinte veszélyesen beteg, mit azonban titkolunk előtte.

S ezzel visszasietett a szegény Fannyhoz, ki mellett aztán napokat töltött, éjeket virasztott, annyira, hogy csak ritkán láthatám.

* * *

Két hóval később, egy éjen az ifjak gyönyörü báljából tértem haza, s barátom ágyát üresen találtam. Kissé megütköztem rajta, mert az utolsó hetekben, Fanny állapota jobbra fordultával, rendesen honn aludt.

Másnap késő délután jött csak elő; szokottnál sápadtabb arczain érzéketlen lemondás rajzolá magát.

- Fanny? kérdém halkal, s roszat gyanitva.

- Meghalt; volt az elfuló válasz. Gyermeke halálát nehány napig eltitkolhaták előle, de a mult éjen a betegőr vigyázatlanul elaludván, ő lopva fölkelt, a mellékszobába, hol a bölcső álla, lopódzott, s midőn ebben imádottját hasztalan keresé, egy szivrepesztő utolsó sikoltással összerogyott, s holtan vitetett vissza ágyába. -

Endre e szavaiba fojtó zokogás vegyült, mely beszéde végeztével indulatos nyilt sirásba ment át. Arczát két kezével elfödé, s egy pamlag szögletébe rejtőzött.

Sok szomorú jelenetnek voltam ez életben tanúja, de talán egy sem rázott ugy meg bensőmben, mint e férfi könyei.

- Az istenért, Endre, barátom, mi lelt? kérdém rövid szünet után.

- Hiszen én is - én is szerettem őt, szó nélkül, lemondva, kinosan, kimondhatlanul! volt lélekrázó válasza, melyben annyi évnek titkos szenvedése tört utat.

* * *

Endre kivándorlási utlevelet nyerve, Amerikába költözött. Mit sem talált, mi őt többé e hazához kösse.

Pest utczáin azonban gyakran látható egy szikár magas úr, midőn, keresztbe hátrafont kezeiben arany gombu bambuszt tartva, sétál. Arczáról gőgös fensőbbség-igény, de egyszersmind rideg örömtelenség is nyiltan olvasható.

AZ ÁLGYÖNGYÖK.

I.

A budai ráczváros egy néptelen hosszú utczáján egyetlen pislogó lámpa küzd a novemberi kora est homályával.

Az utczán végtől végig keserves gyermeksírás hallható, melybe szakonkint néhány zokogva mondott szó vegyül, hihetőleg válaszul a síróhoz intézett kérdésekre. A közeledő öt hat egyénből álló csoportozatot láthat, mint veszi körül s kérdezgeti az általános figyelem tárgyát, egy körülbelől kilencz évü leánygyermeket, ki a késő őszi csipős nedves hideg ellen nyomorú rongyok által alig fedetten, dideregve s el-el fuló sírás közt, a saras kövezeten valamit keresni látszik.

- Mi lelte a szegény párát, ki gyermeke, hogy így hagyják tévelyegni e dermesztő hidegben? kérdi egy közeledő a körülállóktól.

- Szegény pára? hitvány koldus fattyú, ki már jó korán betanulta a csalás mesterségét; - feleli egy s részvétlenül megy tovább.

- Istenem, Istenem! sohajtoz egy közönséges viseletű nő - még megfagy itt a köveken, - szegény vagyok, de magammal vinném, ha nekem is nem volna nyolcz otthon, ki enni kér.

- De nincsenek hát szülei? s a hatóság - -

- Dehogy uram! feleli egy durva hang, csalás az egész dolog; az ily gaz tacskók esténkint sírnak rínak az utczákon s hazudják, hogy elvesztettek pénzt vagy egyebet, melylyel szüleik vagy gazdáik kiküldötték; aztán ki e csineiket nem ismeri, megindul s az állítólagos kárt megtériti, ők pedig más utczára mennek, ott a tréfát újra kezdik, s egy hét alatt többet megkeresnek, mint becsületes ember dolog által egy hó alatt.

- Lehetlen, hogy a gyermeki ártatlanság ennyire fajuljon, - szólt egy kétkedő, s részvéttel nézte a gyermeket, ki guggoló helyzetben, csaknem négykézláb folyvást keresgélt a kövezeten, s a körüle beszélőkre ügyelni sem látszott. -

- Mit vesztettél el kis lány? kérdé tőle szeliden:

- Kö-té-se-met! zokogá ez, fel sem tekintve.

- Kötését! ha ha ha! - röhögé az előbbi durva bérkocsisi hang - még ügyetlenül hazud is! kötését! épen ugy volt neki valaha kötése, mint nekem!

- Hagyjuk csak itt, szóllt egy más, majd abba hagyja az orditást, ha látja hogy nincs garasra kilátás.

A körülállók lassanként elszéledtek, s csak a később érkezett részvevő maradt. Egy ideig szomorodva nézte az elhagyott teremtést, aztán pénzdarabot nyújtva neki, ez is tovább ment. Nem merte többek előtt adni az alamizsnát, félt, hogy kinevetik a jó tettért. Tán azt gondolá magában, hogy inkább ő csalódjék tizszer addig, mig az inség s fájdalom, ha valódi, csak egyszer is enyhités nélkül maradjon.

E fölött sejté, hogy nem hazudott mesének ad hitelt. Egyike volt azoknak, kiknek a kis koldús leány már azelőtt feltünt arcza, külseje, modora, hangja által, midőn a budai várba a nádorkert mellett felvezető kőlépcsőzeten üldögélve, a fel és lemenőktől oly csengő szeliden kérte a kis krajczárt, hogy ritka volt, ki azt tőle megtagadhatá. Kék pettyes s össze vissza foltozott durva kelme födte gyengéd alkatú tagjait, szép szőke haja formátlan főkötőcske alá volt kuszálva, - nagy kék szemeinek méla pillantása a kérő szót feleslegessé tette, s bár a nyomor vésűje ez arcz eltorzitására mindent megtön, még sem ronthatá el annak eredeti szépségét, mert a nap inségét feledve, vagy szelíd szóval adott fillért köszönve ha e szem, ez ajk, ez arcz felmosolygott, az elmenő önkénytelen visszatekintett e gyönyörü angyalfőre, s nem egy gazdag nő kivánta magában a koldúsleányhoz hasonlónak gyermekét.

Később tán, hogy az elmenők szánalmát még jobban fölgerjessze, kezeiben kötéssel volt a lányka látható, s ugy, de ugy elmerült foglalkozásába, hogy nem ritkán alamizsnát mulasztott el miatta. Ki gyermeke? hol lakik? ezután senki sem aggódott; de ő maga sem tudott volna e részben többet mondani, minthogy a Gellérthegy oldalában, ronda viskóban lakik a vén asszony, kit ő anyjának, a szomszéd lakosság „gonosz Sárának” nevez, hogy ez őt reggelenkint koldulni küldi, s ha napestig legalább egy váltó forinttal nem tér meg, véle igen kegyetlenül bánik.

Elmondaná talán azt is, ha találkoznék, ki véle beszédbe eredne, hogy lelkében egy rég rég álmodott kép halvány árnyéklata lebeg, egy szép ifju nőé, ki reá hajolva őt csókokkal halmozá, s puha párnájú ágyacskájából felkarolva, gyönyörű kertbe vitte, ölébe fekteté, kis fürteit simogatá és csókolá - - óh ő e régi szép álmot, egyetlen édes emlékét, nem feledheti, s ha reá gondol, égszin szemei, mint a harmatos viola, elnedvesülnek...

Miután az utcza egészen puszta és elhagyott lőn, a kis lányka még sokáig keresgélte vesztett kötését, talán nem is mintha meglelni lett volna reménye, de mert ürügy volt önmaga előtt, késleltetni hazatértét, mitől előre rettegett. Végre tovább nem késheték, s csüggedt fővel, hideg és félelemtől remegve, tipegett előre a Gellérthegy felé vezető szűk sikátorokon.

Ez keserves nap volt, s milyen leend még befejezése! - Korán reggel jött ki szokott helyére a kőlépcsőzeten; az északi durva szél nagy hópelyheket hozott, melyek a földön rögtön elenyésztek ugyan, de vékony öltönyét átáztaták; az elmenők szemeikbe húzták kalapjaikat a mardosó havas szél ellen, resteltek fillérért nyúlni zsebeikbe, s igy az anyja által követelt forintnak felét sem szedhette be; délután nem állhatá tovább a hideget, s egy közeli csapszék füstös gőzös szobájába ment be, hol a napszámosok, hordászok, bérkocsisok vad lármája közt a kályhához vonult melegedni, s ott Isten nevében megtüretett; elköltötte a barna kenyérdarabot, mit anyja napi élelmül rongyai közé dugott, aztán elaludt, s midőn a korcsmáros által gorombán felránczigálva az ajtón csaknem kilöketett, künn már ködös est borult az utczákra, - több alamisnára nem volt remény - ment, ment rettegve s félig eszméletlenül - ekkor kötésére gondolt, ez nem volt meg - keresni indult, de mikor és hol veszté el azt? erre nem emlékezhetett, - sírt kétségbeesetten, s hallá, mint nevezik őt csaló gaz koldúsfattyúnak...

Pedig e perczben hány hasonló gyermek, ki történetesen jó létben született, szendergett selyem párnák közt, vagy tejbe vajba fürösztve csüggött szerető édes anyja keblén, vagy játszott a kellemes fűlésű szobában czifránál czifrább bábjaival s játékaival, melyek egyikének ára is elég lett volna a nyomor gyermekét tűrhető öltönnyel ellátni, s az éhezőnek legalább annyi tápot adni, mennyit az elbeczézett kis herczegnébe akarata ellen erőltet a túl gyengéd mama. - S mit tehetett arról az árva lélek, hogy véle sem Isten, sem ember nem gondol, hogy nincs anyja, ki vele anyailag bánjék, vagy hogy ennek hiányában nincs társulat, mely az inséget nem engedi lelki aljasultsággá, elvetemedéssé, bűnné, hóhér zsákmányává fajulni?

E társadalmi egyenlőtlenségekről, az emberek mit sem törődéséről, s e morális kényszerről a vészbe önkénytelen rohanni, az éhező fázó kolduslányka mit sem tudott, különben ugy hiszem inkább ment volna a Dunának szilajul hánykódó hullámaiba, mint haza, hol a nyerendő ütlegekről bizonyos volt.

Útja otromba kövezetű szűk utczákon vezetett a ráczvárosnak azon részébe, mely a Gellérthegy oldalában szeszélyesen elszórva fekszik, s az elfajultság és bűnnek büzhödt tanyája.

Az itteni alházak csaknem mindenikéről czégér nyúlik elő, az ablakból piros borpalacz, s pirosra festett arczú lány néz ki.

Belőlről rekedtes dalok s fajtalan tréfák hangzanak, mikben az erre járók nem szoktak megbotránkozni.

Sőt a kis lány, midőn erre mentében az evés ivás dal s jókedv tanyájára felpillantott, nem egyszer irigylette meg a szép tarka ruhás fényes hajú nőket, kiknek nem kell útfélre járni koldulni, s oly vigan foly életük. Szegény, ha tudta volna, hogy ő is e bűnbarlangokba van szánva, s csak nehány évet kell még várnia, mikor aztán a szép tarka szoknyában s víg élet közt ezerszer szerencsétlenebb teremtése lesz az Istennek, mint most koldulva, rongyai közt, de lelke ártatlanságában. -

Reszketve állott meg a sikátorra nyiló zárt deszkaajtó előtt s gyengén megzörgeté. A zajra kutyaugatás felelt az udvarról, mit rikácsoló női hang csitított, s ennek tulajdonosa csoszogó léptekkel közeledett a kapuhoz.

- Na itthon vagy végre jó madár! szólt ez miközben a zárt nyitogatá, - csak jer be majd számon kérem hol csavarogsz ily későn, s aztán lesz hadd el hadd!

A gyermek szótalanul suhant be a kapu nyiláson, s a szobába. Homályos gőzkörű olajmécs világolt itt, s ennek nehéz bűze a keményen fűtött hasas kemencze gőzével egyesülten a léget fojtóvá tette. A padolatlan föld alig van egy ölnyire a barna gerendázattól, a szoba csekély butorzata rozzant és kopott állapotban teng, s méltó kiegészítésül birja a falakra szögezett néhány garasos torz és haramia képet. A tágas kemencze párkányán egy-két fazék fülel, s a szögletben összecsabzott pokrócz fetreng, fekhelye a gyermeknek, hova ez rögtön, mintha menedéket lelne huzódott.

- Na te rosz poronty, először is azt kérdem, meg van-e a forint? támadta őt meg a vén aszott nő, kit külseje után valami babonás hitű falu népe boszorkányúl égetne el, - ide vele a mit hoztál!

A lányka még jobban dideregve, mint künn a havas zivatarban, közeledett a mocskos asztalhoz, s letevé a gyűjtött pénzt.

- Egy, kettő, három, négy, öt, hat, hét, nyolcz garas ez csak - számolá mohón az ördög nagyanyja - hova tetted a többit, ugy-e elköltötted kis bestia? s kigyó tekintetet lövelt a remegőre.

- Nem, nem, nem, - hebegé ez - a darab kenyéren kívül nem ettem egyebet, de rosz idő volt, s oly kevesen jártak - -

- Hazudsz semmirekellő! s én azért tartsalak, hogy megcsalj? ily kevéssel többé ne merészelj haza jönni, mert kitépem azt a kender hajadat! - most az egyszer kapsz enni, azután feküdj és holnap kipótold a mai hiányt.

Ezzel a füstös bögrét a kályha válláról levéve, azt egy fakanállal a gyermek elébe tolta. Félve nyult ez a benn foglalt kotyvalékhoz, mert, habár éhségének ohajtott táp volt is, de lelkét a kötés elvesztése, s az ezt megtorló düh kitörés fenyegeté. És nem ok nélkül, mert alig izlelé meg a moslékszerű levest, midőn a Megera apró szürke szemei a hiányt fölfedezték.

- Hát kötésed hol van, mutasd elő! rivalgott reá felugorva.

E kérdés még kimondva sem volt, midőn már az üldözött teremtés kezéből a kanál kihullott, ő pedig egyszerre mindkét térdére esett. Arcza, szájszélei elkékültek, s alig birták e néhány szót eltagolni: - Irgalom, irgalom - el-vesz-tettem!

- Eladtad, s jóllaktál érte, mindjárt láttam hogy nem vagy éhen, de várj rosz fattyú, ezért meglakolsz! ordítá dühösen, miközben az ajtósarkról egy kötélből csavart korbácsot vőn le, azzal a térdelő gyermek felé rohant, s főkötőjét lerántva, balkezével dús szőke hajába markolt, míg a jobbal a korbácsot magasra emelé.

Ennek ajkain a kérés, a szó elhalt, egy félelmes nyögése volt csak hallható, s bezárt szempillákkal várta a kegyetlen csapást.

E pillanatban az ablaküveg megcsördült; kivülről zörgető meg azt valaki, parancsolólag kiáltva be:

- Sára! hej gonosz Sára! ne bántsa kend azt a gyermeket, hanem bocsásson be rögtön, mert átkozott hideg szél fú! -

Gonosz Sára ez ismerős hangra lebocsátá vágni készülő izmos karját, s midőn az ajtót kinyitá, ezen nem csekély meglepetésére az ismert hang tulajdonosán kivül, egy selyem köpenybe burkolt kiváló öltözékű hölgy is, minő e városrészben éveken át sem látható, lépett be. -

II.

Néhány órával előbb e hölgy távolról sem álmodá, hogy dús termeit elhagyva, a nyomor hajlékát, minőről fogalma sem volt, fogja meglátogatni.

Az esti szürkület azon órájában, mely a végzett ebéd s a szinház kezdete közt a nagy világban látogatások ideje, egy teljes livréebe szorított inas két magas kristály lámpát helyezett tűkör alatti márvány asztalkára, összevonta a nehéz virágos selyem függöny lepleket, s feltárva egy oldalajtót, melyen méltóságos lejtetü nőalak suhant be, engedelmes állásban várt az ajtónál további parancsra.

- Jaques! ma - az estély kezdetéig - senkinek sem vagyok hon, érti? senkinek. Mondá lassudan az úrnő, s a szolga távozék.

A derengő fényű két kristály gömb, nemcsak gazdagon, de kitünő izléssel szervezett hölgyteremre terjeszti világát.

Az előtérben minden pamlag, karszék és balzac fájának faragványa mestermű, dagadó kelméje bágyadt fényű világos kék selyem, előttük, szeszélyesen hajlott lábú asztalokon angolmetszetű albumok, csiga és gyöngyház művek, csontra festett arczképek hevernek gondtalan vegyületben; két ablakmélyedésben emeletes álványokon ritka virágú növényzet virúl; a szőnyegfalakról három festvény tekint le, egy andalúziai barna lány, forró égalja színpompás virágaival s gyümölcseivel; egy öreg halász, ki mosolyogva húzza ki csolnakján a nyugodt vizü tengerből nehézkes hálóját; s egy nápolyi csöndes éj, mint födi el röpkedő homályával a narancsfa parkban ömlengő szerelmes párt; - a háttér alcove szerü mélyedésében az orosz kandallót nyulánk orleans, szaffiannal bevont chaise longue, s egy-két süppedő hintaszék környezik. Oldalvást, kis mozaik rakatú ajtó nyílik a boudoir szentélyébe.

A terem fődísze azonban egy életnagyságban festett arczkép, melytől az először belépő, mint élő lénytől döbben meg.

Gyönyörű hölgy, az ifjui szépség egész ragyogásában.

A barna fürtök hullámzása, az arcz friss szinporának remegése, a patyolat kebel emelkedése, szinte látva látható.

A tágra hasadt szemek sötétkék pillantása mindenüvé követ, az ajkak gyönge mosolyába élő szót olvasztott a remek ecset.

A nyak, a derék, a nem túlkarcsú termet, melyen az átlátszó fehér mousseline hajlékony ránczokkal foly le, a tövérhúsú karoknak vékony csúcsba végződő ujjai, minden oly arányos, oly természetes.

A fürtökbe egyetlen fehér azalaea, a kebelhez egyetlen százlevelű rózsa van tűzve minden ékszerül. De nem! a havas nyakat igaz gyöngysor folyja körül több rétben, s ottlétét csak a gyémánt csat árulja el, mely a sor két végét összetartja. -

Ez arczképpel szemközt kis asztalhoz ült a terem úrnője, s ki őt itt e helyzetben láthatá, meggyőződött arról, hogy a festő művét nem eszményesíté. Figyelmesebben vizsgálva az arczkép szemei sötétebbek lőnek szinte, mint az eredetié hosszabb beléjük tekintés után, s a reájuk nehezedő szemhéjjak által méla kifejezést nyerve annyira öszhangzók az ajkak bánatos mosolyával, hogy az egész hű visszatükrözés gyanánt mutatkozván, tanúja volt annak, miként a festő nemcsak a vonásokat, de a bennsőt, a jellemet is tanulmányozta.

Ezüst csatú albumot, mi titkosb eszméinek meghittje, naplója volt, vőn elő, s gyorsan és megállapodás nélkül irta be egy lapját, aztán, mintegy tudtán kivül elbocsáták újjai az ében tollnyélt, szép feje balkezébe hanyatlott, lankadt szemhéjjai félig lehunyódtak, s az összeérő pillák közt pár könycsepp reszketett.

Nem hasonlított többé arczképéhez; ennek vonásairól csak emberismerő olvashatta le a bennrejlő bánatot, míg az, jelen megtört, oda engedett helyzetében a fájdalomnak volt élő betűje.

- Mindenható Istenem! ez hát a boldogság, mire, ezeren mondák, hogy születtem? sipegé, elborongásának mintegy szavakat keresve, az egész világ által irigyelt, ünnepelt, boldognak tartott, ifju, szép, gazdag grófné.

Igaz, hiszen őt az ugynevezett világ mindig csak mosollyal ajkain, s kedélye ünnepi ruhájában, mit ez illem szabályok által erőltetve öltött magára, látta; de senki hon, legelvonultabb magányában, hol a lélek elfojtott keserűsége, talán egy elhibázott életpálya késő bánata, tanú nélkül törhetett ki keserű fohászba, panaszba, könybe.

Pedig a világ jót rosszat külső szerint s azután itél, mit testi szemeivel lát. Kinek jutott volna eszébe, hogy e főranggal dús jövedelemmel s az élet minden kényelmével biró hölgy sírni is tudjon? ki gondolta volna, hogy az estélyek s társas körök elismert királynője, kinek pompás fogatú broughamját sétakocsizáskor mindig lovag-dandy kiséret körzé, kit a ki nem szeretett, csak irigyelni tudott, kiről ezer és ezer bámuló mondá el: mily boldog! ki hitte volna, hogy e nő Pest legfényesb palotáinak egyikében nyomorúbbnak érzi magát annál, ki arcza veritékével keresi mindennapi kenyerét?

A világ külsőségek után itél, de gyakran jókedvében vagy unalmában szeret keresni, fürkészni, találni, költeni, töbnyire soha nem létezett dolgokat. A grófné szigorú jellemén e fürkészeti viszketeg is megtörött. Alig tizenhét éves korában lett gróf Réghey nejévé; azelőtt, távol a fővárostól lakván, nem ismertetett; azóta, a leggonoszabb rágalom sem merte mocskos tapintásával illetni e tiszta liljomot. Itt-ott elmondták ugyan, miszerint lehetlen, hogy a gyermeknő az őszfejű nyugalmazott ezredest szerethesse, gúnymosolygva jósolgatták a várható jövőt, lesték minden léptét, szavát, mozdulatát, hódoló szenvedélyeiket lábai elébe tették, de míg ezek visszautasítva lőnek, azok csak azt tapasztalták, hogy az angyali nő szerelemmel határos tisztelet és figyelemmel van férje iránt.

Végre abban lőn a közmegállapodás, hogy egyike ő ama kevés példányoknak, kikből a szívet, érzést, szenvedélyt kifeledvén az alkotó természet, ezt oly hideg lélekkel pótolá, mely a betöltött ragyogni és kitünni vágygyal beéri, kinek nincs öröme és fájdalma, könye és forró vére, csak mosolya, egyenlő mindenki iránt, s épen azért bár mindenkit ingerlő, de senkit továbbra nem bátorító.

A legtisztább források a föld legmélyebb rétegeiben rejlenek. A legmélyebb kedélyek e forrásokhoz hasonlólag elrejtve viselik bánatukat, s ki az, ki a felszinről létezésüket sejthetné?

III.

Kínos elmerengésének hosszú félórája után, az előszobából beható zaj és élénk szóváltásra rezzent fel a grófné.

- Ismétlem gróf úr, a méltsás asszony nincs hon -

- Jól van Jacques, értem a tréfát, a grófné az egész világnak nincs hon, de az én ügyem kivételes eset, menj, siess, jelents be - törte egy rosz magyarságú hang közvetlen az ajtó előtt, melyen Jacques ugyanazon perczben mintegy tolatva lépett be.

- Bocsánat méltóságod, gróf Malfiore -

- Majd magam végzem el a bocsánat kérést, mehetsz - mondá ez, kinek nevét imént hebegte el a rémült inas, és egy sima meghajtással a grófné előtt állott.

Ennek szép arczán a megdöbbenés harag és ijedség kifejezése váltakozott, rövid másodpercz alatt azonban a vonások nyugodtak lőnek, a kissé elfordult fő és nyak emelkedése által az egész termet magasabbnak látszék s míg az összevonuló szempillák alól méltóságos tekintet lövelt elő, lélekbe ható hangja, melytől csak a szemtelen nem rezzenhetett meg, csengve kérdé:

- Mi tolakodás ez uram, parancsom ellenére -

- Nevezze, ha ugy tetszik szemtelenségnek vagy bárminek grófné, s dobasson ki cselédjei által; fájdalom, nem élünk Louis quatorze korszakában, midőn a kard a divat etiquettehez tartozott, s így nem védhetem magam. Sziszegé ez, s bizalmasan karszékbe ereszkedve, hosszú vékony lábszárait keresztbe fonottan kinyujtá.

A grófné keble boszúban hullámzott fel, s ajkába harapva, mint ki feltörő indulatot akar lefojtani, megvető pillantással fordult az ablakhoz; merően tekintett ki rajta, s nem látta az alól járó kelő népet, nem hallá a hintók felható robaját.

Percznyi csend következék. Az olasz baljóslatú szeme áthatólag függött a grófnén. E sátáni tekintet maga egyszerre elárulá, hogy e nő, martaléka. Ajaktalan szájszélei félhold alakban huzódtak fel simára borotvált arczán, melyen a kinövő szakál és bajusz tarlója feketéllett, tömött korom haja ezer fürtbe szedve gyűrűdzött halantékain, ónszinű ritka bőre s hosszas csaknem átlátszó orra, kiéltség jelei; termete szikár, és csuszásig hajlékony, évszámra negyvenentúlinak mondható, öltözéke hibátlan s egész alkatösszege oly visszataszító, hogy ki őt felülről tekinti végig, fénymázas czipők helyett lólábakat vár a szűk tricot alól előbukkanni. Beszéde, hibásan tanult, olasz sziszegésű magyar, -

- Az egész világ, értem a boldog választottakat, kik közé fájdalom! csekélységem nem számolhatja magát, Nagysád mai fényes estélyére készül s örül - - kezdé ez, minden fesz vagy elfogultság nélkül.

- Jól tudom, hogy Battista, vagy új neve szerint Malfiore, a meghivást nem szokta megjelenése okvetlen kellékeül tekinteni -

- Engedje Nagysád, hogy e szavait, miket talán sokan keményekül veendenének, én a legnyájasabb meghivásnak tekintsem. Valóban nem szerettem volna elmaradni, mert azt jósolják, hogy a kör igen válogatott s az estély nagyobbszerü leend, mint minden ezelőtti. S mit gondol Nagysád, ki tekint elébe a legfeszűltebb vágyremegéssel?

A grófné hang és félrepillantás nélkül nézett ki folyvást az ablakon.

- Nem akarom Nagysád türelmét találgatásokkal fárasztani, Nagyságodnak az elegancziában vágytársnője Ilday báróné az, ki ez estélyt az ő múlt szombatijának revancheáúl tekinti, s felülmúlatástól tart, öltözéke iránt - -

- Elég uram, vágott közbe a grófné, mialatt nehány gyors és határozott lépéssel az olasz felé közeledett - ne hosszabbítsa hasztalan csevegéssel nekem oly annyira terhes jelenlétét. Szóljon, mit kiván tőlem; jól tudja, hogy már minden kicsikarható filléremtől, ékszereim nagyobb részétől megfosztott. -

- Ah! az ékszerekről jut eszembe, hogy a bárónét a mult szombati történet nagyon ingerlékenynyé tette, értem azon esetet, midőn Nagysád hó-nyakán a selyemfüzér véletlenűl elszakadt, s róla a gyönyörű gyöngysor leperegvén, alkalmat adott mindnyájunknak a szét gördült szemeket felszedegetni, s valódiságukat közelről csodálni. S képzelje csak Nagysád, a báróné e véletlent számított kaczérságnak hiszi, annál inkább mert - köztünk legyen mondva - az általa viselt gyöngyök valódiságáról nem mernék kezeskedni, sőt álságukról meg is vagyok győződve, miután meg vagyok bízva Nagysádéhoz egészen hasonlókat minden áron szerezni. Terhes feladat, mert ilyesek messze földön nem kaphatók, s így czélom elérésére nem maradt egyéb hátra, mint egyenesen az eredeti forráshoz jönni, - -

- Soha! határozottan soha! inkább életemtől válok meg, mint e nékem oly kedves, oly megbecsülhetlen emléktől! lőn az alacsony czélzást elértő, sebesen mondott válasz.

- Életétől? ezt nem kivánom, de ha e gyöngyfüzér még ma kezemben nem lesz, megváland más egyébtől, mi a grófné fogalmai szerint életénél is becsesebb; mondá ez hideg nyugalommal.

- Ön nem először fenyeget ezzel, hogy kizsákmányolhasson, megrabolhasson - de hát örökké így fog e ez tartani? nincs önben szív, lelkiismeret? vagy nincs e mód az ily gaztolvajt száműzni a társalomból? hevűlt fokonként indulatra a végsőig üldözött nő.

- Nincs, nincs. Kezeimnél lévő levelek s egyéb okmányok által a grófné becsülete hatalmamban van, sőt birok más eltagadhatlan bizonysággal is, minek létéről Nagysádnak sejtelme sincs, minek felfedését csak a végső esetre tartottam fel. Legyen ez eset a végső. Egyezzünk meg ha lehet, s ön tőlem örökre megszabadul.

- Beszéljen. Szóllt erőltetett nyugalommal, de arczát még mindig elfordítva a grófné.

- Először is azon esetet teszem fel, hogy Nagysád megtartja gyöngyeit. Akkor én ma este, midőn a termek fénye s a bájos úrnő szeretetre méltósága által elragadott vendégkör legélénkebben mulatand, ekkor én mondom a terembe lépek s egy kilencz évű, didergő rongyos koldúslánykát vezetve jobbomon, őt - Nagysád engedelmével mint házi kisasszonyt fogom bemutatni. -

- Szentséges Isten! sikolta helyéből felszökve a grófnő, s arczán másodpercz alatt görcsös felindulás bíbora gyúlt ki - gyermekem él, s ön tudja hol?

- Gyermeke él, s én tudom hol, sőt minden órában előhozhatom. Nagysádtól függ, hol akarja őt viszonlátni először; száz tanú előtt e, vagy csak legfölebb előttem, kinek az egész tréfa avúlt újság.

- S ön váltságul a gyöngyöket kivánja?

- Mihelyt ezeket bírom, minden, a grófnét érdeklő okmányt, utolsó betűig visszabocsátok, aztán a gyermeket ide, vagy Nagysádat gyermekéhez viszem, vagy ha tetszik, ugy eltehetem láb alól, hogy a kakas sem kukoríkol utánna. -

- Ön iszonyú ember! kiáltott közbe elképedve az anya - én egyetlen gyermekemet - - de - de - ki áll nékem érte jót hogy ön igazat szóll, hogy nem új csel e ez, hogy ön nem a nyomortól vásárlott e nehány forinton egy gyermeket, kit most - -

- Jó, nagysád kételkedik. Meglátjuk ha majd a pezsgő terem úrnője elébe hozom a rongyai közt is szép leánykát, s ha majd ez úrnő reá tekint, s megkérdi szivét, meglátjuk lesz e képes mondani: Ezen ember őrült, vagy gaz rágalmazó, vessétek ki őt e koldús poronttyal együtt.

- Ön mondá, hogy e leányka szép - óh beszéljen róla - valóban szép e gyermekem? szóllt, e perczben minden mást feledve az anyai szeretet.

- Ő e remek arczképnek itt leghívebb miniatureje; Nagysád nem tagadhatná meg őt. Ezzel ugy hiszem azt is kifejezém, hogy gyönyörű.

- S hol van jelenleg? óh Istenem, nyomorban, talán koldúl - mikor láthatom? szólljon - menjünk - - hadará lázas nyugtalansággal.

- Megbocsát a grófné, ha kérdéseire az alku előtt nem felelhetek. Ha ez megtörtént, rögtön minden óhajtását teljesitem. A gyöngyöket tehát - -

- Igen, igen, mindjárt átadom - szóllt a boudoir felé indulva, majd ismét megállt, s mintegy önmagától kérdé: - de miként titkolhatom el majd férjem s a világ előtt hiányukat?

- Hogy nagysád meggyőződhessék gondosságom és gyöngédségemről, ím nézze e hü másolatot mit ezennel cserébe ajánlok. Sziszegé fenyegetőből egyszerre udvariassá símúlt hangon az olasz, s oldalzsebéből violaszin ékszertokot vonva ki, midőn ennek megnyomott rugója a födelet fel csattantá, hófehér gyöngysor mosolygott elő a bársony bélésről.

- Nagysád megrezzenése, mely e gyöngyöket első pillanatra sajátjának hitte, tanusítja, hogy senki se fog valódiságukon kételkedni, kivált ha a főváros legliljomabb nyakát folyják körül. E fölött oly szétismerhetlenűl hasonlók Nagysádéihoz! nem csoda, hiszen mintáúl a valódi szem szolgált, mit az említett felszedegetés alkalmával vakmerő voltam megtartani.

Régheyné ezalatt elhozá a tokban rejlő remek ékszert.

- Vigye ön - szóllt keserű megvetéssel - vigye el az ál kinccsel együtt, s ne használja fel a csere szót ott, hol csak rablásról lehet beszélni. S most vezessen gyermekemhez!

- A grófnő valóban igazságtalan irántam - panaszkodott, de örömtől ragyogó arczal a Mephisto - mély titoktartásom maga több jutalmat érdemel. Tíz újjam nem volna elég előszámlálni Nagysád azon imádóinak neveit, kik e titkot ötszörös áron nem találták volna drágának - én nem tevém -

- Uram, ön birja a váltságdíjt, most már én követelem -

- Nagysád ugy siet, hogy szinte feledi a legfőbbet, de én becsűletes ember akarok lenni, s nem élek vissza feledékenységével - szóllt mosolyogva az Olasz, s iratcsomót tőn le a márvány asztalra - im itt van a kis Rozaura keresztelő levele, s Nagysádnak hozzám Nápolyba intézett utalványai, melyekkel a tartási évpénzt küldé három ízben - - mi az álgyöngyöket illeti, ha cserébe nem akarja, tartsa meg legalább emlékül; folytatá, mialatt mindkettőt saját tokjából kiemelve, az ált a valódival felcserélé; nézze csak Nagysád mint illik belé, még a csat is szakasztott hasonló, csak hogy természetesen gyémánt helyett cseh kövek ragyognak benne - de hisz ezt senki sem fogja gyanítani.

- Menjünk, menjünk, menjünk! rimánkodott nyugtalanúl a grófné, kiben az égő vágy, gyermekét az egyetlent, kit pár évig gondolatinak is alig mert megvallani, hat kínos év óta pedig legtitkosb magányában elveszettként siratott, ismét keblére ölelhetni minden egyéb eszmét aggályt félelmet elfojta.

- Az utczák, hála világítási rendszerünknek meglehetős sötétek ugyan - felelt Malfiore - de együtt még sem mehetünk ki. Nagysád hintóját venni igénybe a cselédség miatt szinte nem tanácsos, pedig utunk czélja messze van, Budán a Gellérthegy alatt. Azt tartom bérkocsin legczélszerűbb -

- Igen, igen, menjen ön előre.

- A grófné öt percz mulva követ, s én a szegleten fogom várni egy batardban.

- Jó, siessen, követem.

Malfiore gondosan zsebébe rejté az egyik ékszer tokot, míg a másikat az irat-csomóra helyezé - s ment.

A grófné pedig hirtelen köpenyt és schawlt öltve, hosszú szobasoron át, hogy az előteremben ácsorgó inas csoportot elkerülje, hátsó lépcsőzeten le az utczára suhant, s nehány percz múlva a kitűzött helyen Malfiore mellé ült a bérkocsiba.

IV.

Az út szótlan volt és komor.

A kocsis, igért jó fizetés reményében sebesen hajtott, s alig indultak meg midőn a hintónak csattogó kövezeti robaját, tompább egyhangú moraj váltotta fel. A hajóhidon voltak. Ennek karcsu dereka nyöszörgött mintha fájna neki a szilaj szél által fellázított hullámok csapkodása. Majd ismét kövezetre, s mindig sötétebb és néptelenebb utczákba értek, a haladás egyre lassudott - végre megállapodtak.

- Bocsánat grófné, kezdé Malfiore kiugorva a batardból, utunk ezentúl szűk sikátorokon vezet, hol targoncza is alig fér meg. Azomban alig ötszáz lépés mit mennünk kell, s a kocsi itt várandja visszajöttünket. Szabad karomat ajánlanom?

A grófné nem fogadá el az ajánlatot.

- Előre, szóllt parancsolólag, nem léphet oly gyorsan, hogy nyomban ne kövessem.

Az olasz előre ment, s nem egyszer káromkodott fel a kiálló hegyes kövek ellen, mik lábait sérték. Trágár dalt ordító részeggel találkoztak, ki szemtelenül vigyorgott az úri hölgy szemeibe, de ez folyvást szó és panasz nélkül haladt fel a ronda közön vezetője után.

- Itt vagyunk, szóllt ez nagyot lélekzve a rövid óranegyedi hegymászás után, korhatag deszkával kerített udvarú viskó előtt állva meg - ez itt gonosz Sára háza s Rozaura eddigi növeldéje. Majd zörgetek az ablakon, hogy nyissa meg a külömben könnyen berúgható ajtót.

Az alacsony vályogház egyetlen kis ablakán gyönge világosság tört át - ehhez mentek mindketten, betekinteni igyekezve szennyes üvegén.

A szoba közepén kis lánykát láttak térdelni, összetett kezekkel esdve a fölötte álló száraz vén nőalakhoz, ki aszott csont kezével a gyermek hajába markolva, jobbjával csavart kötelet emelt ütlegre, mig pittyedt szájszéleinek dühös mozgása szidalmat látszott szórni áldozatára.

A grófné kebléből sikoltás akart emelkedni, de, mint szörnyü álom látáson, hangja elmaradt. Malfiore azonban öklével az ablakfára csapott s tele torokkal kiálta be:

- Sára, hej gonosz Sára! ne bántsa kend azt a gyermeket, hanem bocsásson be rögtön, mert átkozott hideg szél fú!

Pár percz mulva megnyilt a deszka ajtó, s az első, ki ezen át a szoba fojtott légkörébe röpülve inkább mint menve, itt a pokróczára visszavánszorgott gyermek elébe két térdére omla s a bámulót hosszú néma szoritással keblére ölelé, a grófné az anya volt.

Hosszú évek óta ez volt legboldogabb percze, melyben múltat, jövőt, mindent feledve, anyai legszentebb örömét az elveszettként siratottnak isméti föllelése magasitá.

Ezer csókkal száritá fel a kis lány arczain végig folyt két könnycsatornát, ezer édes szó és kérdéssel halmozta el, s nevezte angyala, lánya, Rozaurájának. Aztán meglátva tagjain a zsákszerü foltos öltönyt, szemeiből erőszakos könyek törtek elő, selyem köpenyébe burkolá őt, s félresimítva homlokáról a szerte kuszált fürtöket, a szeretet legbensőbb kifejezésével tekintett szemeibe, melyek eleinte félelem, meglepetés és csodálkozás vegyületével meredtek reá, de hamar megértve a reá sugárzott szeretet jótékony melegét, ezt édes mosolylyal viszonozták.

Ezalatt Malfiore s a banya, ki meghallá, hogy a lányt elfogják tőle vinni, künn az udvaron válogatlan szavú vitában állottak. Ez utóbbi, a hat év előtt Malfiore által gondjára bizott gyermeket sajátjának tekinté, pénzforrásától egykönnyen megválni nem akart, s váltságul legalább száz ezüst forintot követelt, mit az olasz, valami egyezkedésre hivatkozva, tőle röviden megtagadott, s a szitkozódót legfölebb is a grófnéra utasitá.

Durva pörüket folytatva léptek a szobába, hol a még mindig térdelő urhölgy, nyakáról a schawlt lebontva azzal épen a kis lányt burkolá be, s arczácskáit finom puha kendőjével törülgeté.

- Ez hát a szép anya, rikácsolá, karjait csipőjére szögezve a boszorkány; ez hát az a szép anya, ki saját édes gyermekét egyszer könyörtelen löki el magától, aztán megint ha eszébe jut majomként ölelgeti?

A grófné félelmes tekintettel mérte végig a rút alakot, aztán hirtelen felugorva, Rozaurát kézen fogá, s mozdulatot tőn, véle a szobából kisietni.

- De nem ugy asszonykám, fenyegetődzék amaz, miközben az ajtót elállá; nem ugy alkudtunk! E poronty enyim, mert én neveltem föl, én adtam neki enni hat esztendőn át, ezt csak nem kivánja ingyen?

- Vessen neki valamit nagysád, súgá az olasz, hogy szabadulhassunk a gonosztól.

A grófnét pillanatnyi zavar lepte el, erszényét nem hozta magával. E zavart azonban rögtön eloszlatá a vén nő szemtelensége ki megpillantva a hölgy karján ragyogó karpereczet, merészen ez után nyult.

- Arany ez? kérdé vigyorogva, még nem láttam ily szépet. Ha ezt id’ adja, nem bánom akár mit csinál a gyerekkel.

Minden válaszul elébe hullott a leoldott karperecz, s mig ez mohón szedé fel a nem reméllett zsákmányt, az anya, mintegy irtózattól kergetve, hagyta el a bűzös tanyát lányával, ki vezetője kezébe s ruhájába fogódzva, félve tekintgetett vissza.

Mentek. A grófné oly gyorsan haladt, hogy az olasz alig, a kis lány pedig csak szaladó léptekkel birta követni. Nehány percz mulva a várakozó bérkocsi a benn ülőket Pest felé ragadta.

E rövid óra eseményei oly rögtön következtek egymásra, hogy a jelen perczek különszerüségével elfoglalt grófnénak ideje sem volt a legközelebbi jövő teendőjére gondolni; a kocsiban Rozaurát tartá ölén, s ez, az őt szeretve kedves leányának nevező hölgy nyakát egy karával átfogva, a nap szenvedelmei után s az alacsony hintó egyhangu döbörgése közt csakhamar elaludt, édesen mint a gyermek szokott anyai kebelen. Az anya pedig mozdulni, léhlni is alig mert, hogy a szendert ne zavarja. Nem gondolt egyébre mint az ölében nyugvóra, nem érzett egyebet, mint az anyának oly rég nélkülözött legforróbb legőszintébb legérzékenyebb szeretetét.

Csak midőn Pest egy terén megállva Malfiore leszállott, s magát a grófné estélyében leendő viszontlátásig ajánlá, csak ekkor kezdett eszmélni arra, mit legyen teendő gyermekével, kit haza, férje közelébe vinnie lehetlen, s kiről mégis, a mély titok elárulása nélkül rögtön kell gondoskodnia, miután alig pár óra választja el őt az időponttól, hol az estélyre megjelenőket fogadnia kell...

A bérkocsis már harmadszor kérdé hova parancsol hajtatni, midőn a grófné gondolatiban végig futva ismerősei körén, még mindig nem talált köztük egyet, kiben megbizhatott volna - esze megállt - pedig okvetlen s azonnal kellett határozni -

Határozott, mint az élet legtöbb ily eseteiben szokott, a véletlen. A háznak, mely előtt épen állottak, első emeletében lakott a grófné házi orvosa, ennek loyalitásában leginkább vélt megbizhatni; habozni nem volt idő, kiszállt a kocsiból, felkarolá az ébredő gyermeket; s a nő, ki máskor félannyi terhet is alig birt volna emelni, hihetlen könnyüséggel vitte őt fel az emelet lépcsőzetén.

Csöngetett, s reszketeg félelem közt, hogy az orvos nem leend hon, vagy időközben felismertetik, mult el a percz, mig az ajtó felnyilt, s ezen maga az orvos tekintett ki, nem titkolhatván el e szokatlan látogató megpillantására, arczán a legnagyobb meglepetés kifejezését.

V.

A novemberi est ugyan ez órájában két férfiu ült élénk kandalló tüz előtt.

Az egyiknek megtermett izmos alkatán ama szabályos és mégis fesztelen mozdulatok láthatók, melyek a katonát s salonok emberét első pillanatra elárulják. Kurtára nyirott sűrű haja őszbe van vegyülve, ellentéteül a fekete szemek erős tüzű tekintetének. Büszkén hajlott orra alatt szürkülő bajusz fedi el a felső ajkat; komoly nyugodt arczáról az aristocratát mindenki, a léleknemességet emberismerő olvassa le. Egyike azon rangjabeli keveseknek, kikhez közeledni könnyü s válni tőlük nehéz.

Nyugalmazott ezredes gróf Régheyt csak az nem szerette, ki a szép nejében nyert boldogságot irigylette tőle.

A másik, harminczat meghaladott férfi, kinek arczát azonban gond és tanulmány már korán megérlelé. Ez arcz vonásai szelidek de határozottak; hangja kellemes lágy, viselete előzékeny, s egész összege bizalmat nyerni és megtartani van teremtve. Neve, Pest legnevesebb orvosainak nevei között elsőbb helyen emlittetik.

Csendesen vizsgáló okos szemeinek tekintete a beszélő grófon függ, ki hozzá vendégül s hihetőleg fontos értekezés végett jött, mert, talán hogy minden félbeszakasztás ellen biztositsák magukat - jónak látták az inast is elküldeni hazulról.

- Igen jól mondja ön, szóllt a gróf, hogy ott hol a lélek szenved, hasztalan kuruzsoljuk a testet, mit csak a hanyatló kedély von maga után. S hogy nőmnél ez eset forog fenn, ezt ismét igen jól sejti, látja és tudja ön.

- Az okozatot tehát ismerjük - vevé át a szót az orvos, de hogy a bajon segitni lehessen, ismernünk kell az okot is; s ezt kitudni senkinek sincs hatalmában, mint épen -

- Nékem, doctor, nemde? én tudom az okot is. Tudom mindenek előtt azt, hogy a hóba ültetett rózsatő nem tarthatja föl tenyészetét.

A doctor - a kandalló tüzébe nézett s hallgatott.

- De ezen ok még nem kimeritő. Nem önhittségen alapvó meggyőződésem mondja, hogy Róza engem szeret, legalább annyira, mint egy ifju nő szeretheti a leggyöngédebb férjet, ki azonban - atyja lehetne... Sajátszerü vallomások nemde orvos ur? folytatá rövid szünet után, s ajkain fájdalmas mosoly vonult át - ilyeket még tán alig hallott egy betegétől. Pedig ez még csak igen kis része, csak bevezetése teendő közléseimnek, miket kivülem senki sem tud, s mikkel nem annyira az orvoshoz, mint a jó baráthoz, az egyetlenhez jöttem, kinek nemes lelkében leginkább megbizhatom, kinek bölcsességétől egyedül remélhetek segélyt.

Az orvos némán szoritá meg a nyujtott jobbot.

- Nőm lelki búja, mi idegzetét annyira tulfokozhatóvá teszi, egy ifju, mondhatnám gyermekkori tévedésén s ennek következésein alapul. Mielőtt nőmmé lett, egy gyermeknek adott létet. Ő azonban álmában sem sejti, hogy én erről tudomással birok; s ez az egy ok, mi lelkére sulyosul, a másik az, hogy e gyermek nehány év előtt elveszett, ellopatott; s a szegény anya most azt sem tudja, merre van, él-e hal-e? - De hallja ön részleteit a titoknak, mit méltányosságába temetni akarok.

S ezzel, mint a ki szivéről egy vallomás leg-sulyosabb részét legördité, könnyebbült léhllel folytatá beszédét a minden szavára komoly részvéttel figyelő orvoshoz.

- Tiz év előtt Gallicziából, hol ezredem szállásolt, oly szándékkal jöttem le Magyarországba, hogy miután a bátyám halálával reám szállott majorátusi javak kezelése folytonos jelenlétemet különben is igényelné, a szolgálattól bucsut véve, kiléphetésemet kérjem.

Szándokom tetté lőn, s az öröklött javak átvétele után első időmet rég látott ismerősek barátok látogatására használám. Ezek közt volt gróf Salgó is, egykori tiszttársam az ezrednél, honnan ő sok év előtt mint főhadnagy lépett ki. Azóta keveset, s akkor annyit hallottam felőle, hogy igen szép leánya, s igen rosz lábon álló financziái vannak. Mind-kettőről hozzá érkezésem első estéjén volt alkalmam meggyőződni; a comtessenél gyönyörűbb alakot festői ecset vászonra még nem lehelt; a háztartás hiányai minden takargatás daczára feltüntek, s azon időpontot jelelék, melyhez a bukás olly közel áll.

Másnap reggelén a pusztulásnak indult kert romlatag üvegházában szivaroztunk barátommal, midőn ez egyszerre katonás rövidséggel lánya kezével kinál meg. Váratlan ajánlata meglepett, alig tudtam reá mit válaszolni. Ötven évemet s lánya gyermeteg korát emlitém. Ő ép erőmre, jól fenntartott külsőmre s lánya akarat hiányára hivatkozék, ki ha regényes szerelmet nem is érez jelenleg irántam, de okvetlen boldog leend, ha mint nőm ama fény és kényelem czikkeket tovább is élvezheti, mikben felnőtt, s miket rövid időn teljesen, egész a szükségig lesz nélkülözni kénytelen.

Elértém czélzását, s e mellett, pirulva vallom be, az eszme ujságától elfogultan nem találtam lehetlennek azt, hogy egy hozzá hasonló ifju nőt boldoggá tehessek. Oly feltétellel, hogy ha a comtesse nem pusztán kényszerüségnek hódoland, elfogadám ajánlatát. A gondolat, hogy régi barátomat a közelgő csődtől legkimélőbb modorban megmentsem, s majorescói helyzetem dús fényét angyali hölgyel megosszam, oly ragyogó szinekben festé magát, hogy szemeim elvakultak...

A comtesse nem ellenkezett, mindössze egy pár nehéz köny reszketett lesütött pilláin, s ezt én helyzetében oly természetesnek találtam. Röviden: ő jegyesemül kijelentve, s menyegzőnk a jövő őszre (ekkor tavasz volt) kitüzve lőn; a világ suttogva és nyiltan, nevetett, gáncsolt, jósolt, irigyelt, szokása szerint.

Mig én távolabb fekvő jószágaim rendezésével, s az uj élet örömeire nagyszerü előkészületekkel foglalkozám: Salgótól levelem érkezék, melyben gyöngéd alkatu leánya egészségének gyengüléséről tudósitva, irja, hogy orvosi tanács légváltoztatást javall, s kénytelen nehány hóra leányával Olaszhon szelidebb éghajlata alá utazni. Nem lehetett ellenvetésem, ők elutaztak én pedig folytatám a fényes előkészületeket.

Az első levél Velenczéből javulásról, egy későbbi Florenczből isméti visszaesésről értesite, melynek következtében tanácsosnak tartják hihetőleg az egész telet Olaszhonban, talán Nápoly vidékén tölteni.

Egy estén rokon öcsém Réghey Kálmán látogatott meg, ki irányomban visszatértem óta mindig zárkozott sötét viseletet tanusíta. Okát nem tulajdonithatám egyébnek, mint hogy igen korlátolt jövedelemmel birván, ferde szemmel nézi bennem örökösét a majoratusi jognak, mely halálom esetére reá fogna szállani. Most is baljóslatu komor arcczal jött, szekeréből nem engedett kifogni, s fontos párbeszédre kért.

- Gróf, ön katona; kezdé midőn iró szobámban magunkra valánk; s át fogja érteni czélomat, ha egész röviden mondom: hogy ön - utamban áll.

- Az az, tisztán fejezve ki az eszmét, meghaljak ugy-e a következő majoresco kedvéért? ezt nincs kedvem tenni. Feleltem én szárazan.

Az ifju arczai lángvörösek lőnek.

- Gróf ur! szóllt hevesen, ön ugyan azon perczben melyben engem alacsonyul gyanusitva sért, egyszersmind azt tanusitja, hogy szavaimat valódi értelmükben venni - gyáva.

E szóra minden csepp vér felforrt ereimben, e szóra már tizenöt éves koromban sem tudtam volna máskép mint vérrel felelni. Irasztalomon történetesen csomó arany hevert, erre mutaték s a percz hevétől elragadtatva, kérdém:

- Páros vagy páratlan? ha eltalálja ön, én, ha nem, ön lövi magát főbe három nap alatt - s a ki visszalépend az a gyáva!

- Elfogadom, mondá másod-percznyi szünet után; igy vagy ugy, élet vagy halál, magam is ezt ohajtom. - Páros!

Megszámoltuk az aranyakat, a szám páratlan - emlékszem ötven egy volt.

- Jó, meghalok, szóllt kissé sápadt vonásokkal, Isten önnel gróf ur!

- Megálljon, visszaadom szavát; kiálték utánna, meghatva határozottsága által, mert láttam arczáról, hogy okvetlen meglövi magát.

- S hiszi ön, hogy én visszaveendem? mondám már, hogy ön gróf ur utamban áll, s képzelheti hogy az ok, mi e szavakra kényszerite, vagy az ön életét kivánja, vagy az enyémet fosztja meg becsétől.

- S mi ez ok, ha nem a majorátus?

- Ha nem tekinteném magamat már halottnak, ujra kihivnám önt gróf, - - Vagy nem, önnek igaza van, én önben a majorescot akartam megölni, mert hiszen ön is nem mint Réghey ezredes, hanem mint majoresco fogja oltárhoz vezetni azt - - -

- Kit ön szeret? egészitém én ki, sejteni kezdve a valót.

Az ifju maga elé meredve hallgatott.

- S a Comtesse? kérdém tovább.

- Kényszerből s azért mond igent, hogy atyját a bukástól ön által mentse meg, s életboldogságát nyomoru pénzsulyegyen helyreállitásának áldozatul hozza.

- Ön tehát hiszi, hogy viszontszerettetik?

- S ezt a leendő férj kérdi tőlem?

- Nem, - az emberbarát, ki nem akarja egy tévesztett életpálya sinlő hervadását kora sirba kisérni - még egyszer, ön viszontszerettetik?

- S ha mondanám és bebizonyitanám, hogy: igen?

- Akkor, ifju ember - akkor talán megkisérthetnők, ha élete nem nyerhetne-e vissza vesztett becséből.

- Gróf! szóllt ez a megtérő remény szónoki hevével - én önt gyermekségem óta a legnemesb léleknek hallám emliteni; én önt az imént halálosan sértém meg; de hallja az egész valót, s itéljen fölöttem, mi vitt, mi kényszeritett e gyülöletes térre.

Hosszan kérdőleg tekinték a beszélőre.

- Róza comtesse, folytatá ez láthatólag erőt véve magán; engem több mint viszonszeret, ő - ő - rövid időn anyja leend gyermekemnek.

A meglepetés, s feszült várakozás szünete következék.

- S atyja tudja ezt? kérdém végre.

- Tudja; ezért utazott véle Olaszhon mélyebb részébe - tőlem megtagadá kezét, mert csekély jövedelmem vagyoni állásán mit sem változtatna, mig ön által a baj helyre hozva lesz. Most már mindent tud, s tán jobb hogy tőlem hallá, mint másoktól - ha a titok fölfedetnék. Legyen méltányos, s kisértse meg boldoggá tenni azt, kit nekem nem lehetett. Isten önnel!

- Igen én boldoggá teendem őt, szólltam rögtöni határozottsággal; vagy legalább nem én leszek oka, ha az nem leend. - Nem lenne ön szives még rövid óranegyedig időzni?

S ezzel, feleletét sem várva, irasztalomhoz ültem, ő pedig kétkedőleg szobám képeihez fordult s látszólag ezeket vizsgálá - a mély csendben szinte hallhatám szive lázas lüktetését.

Salgóhoz hirtelen irt levelemben lehető kimélő modorban előadám, miként több felsorolt ok összehatása leánya kezéről lemondanom határoz annak kikötése mellett: hogy vőül helyettem rokonöcsémet gróf Réghey Kálmánt, s vele azon kölcsönkép általam ajánlott tőkét fogadja el, mely rongált viszonyai rendbehozására szükséges.

Midőn a kész levelet az ifjunak olvasás és kézbesités végett átnyujtám, hálája épen oly heves volt és kitörő, mint nehány percz előtti kétségbeesett hangulata. A legboldogabb halandóként vőn tőlem bucsút, az örömhirrel Nápoly vidékére sietni.

A végzet azonban másként határozott. Nehány hét mulva hirűl vevém, hogy a majorátusi javak leendő örököse gróf Réghey Kálmán az Abruzzókban meggyilkolva, s tárczája irományai és ékszereitől banditák által kifosztva találtatott.

Röviden végzem, mi még mondani valóm marad. Tavaszszal Salgó visszajött kissé megfogyott leányával, s minthogy levelem nem juthatott kezükhez, egyik sem sejté, hogy tudom a történteket. Ezt én sem engedém gyanitatni - atyja pár hét mulva meghalt, s a mély gyász elteltével a comtesse nőmmé lőn.

Nem emlitem itt önnek doctor a nézeteket, mik e lépésre vezettek; legfőbb ezek közt volt mindenesetre a meggyőződés: hogy nálam elnézőbb férjet, ki ha multja történetesen fölfedetnék, ne szakasszon, vagy legalább azt keserüen ne éreztesse véle, alig találand.

- Méltóságod szerencsétlen rokon öccse, szakitá itt félbe először az orvos, - méltán hivatkozott e páratlan nemes lélekre - -

- Hagyjuk ezt, felelt komoran a gróf, a világ ha tudná, egészen másnak czimezné az ön által nemesnek mondott tettet. - E multról, - folytatá az elébbieket - köztünk soha legkisebb szó sem volt, sőt, mintha a valódi czélról nem is álmodnám, alkalmat nyujték neki évenként Olaszhonba utazni s nem kisértem el, hogy annál több és szabadabb ideje lehessen ott nevelt gyermekét meglátogatnia. Háromszor tevé meg ez utat, s az utolsóból leverten, lélekbetegen jött haza. Sikerült nápolyi titkos levelezőm által kitudnom, hogy azon egyén, kinél leányát nevelteté, elkövetett gaz csinek miatt szökni volt kénytelen, s a gyermeket is magával vivén, eltünt a láthatárról.

Ez idő óta az elfojtott titkos bánat, mit nem hogy közlés által enyhithetne, sőt előttem is mesterségesen kell palástolnia, fonnyasztólag hat az elnyomott kedélyre; innen származik az idegrendszer ama ingerlékenysége, mely a legkisebb zajra összerezzen, mely éjeit álmatlanokká, a magányt keresetté, a nagyobb világosságot szemeinek sértővé teszi. Nekem pedig sajnálnom és bámulnom kell a mindemellett erős lelket, mely midőn alig törlé le keserve könnyeit, következő perczben mit sem gyanittató mosollyal bir a világ előtt megjelenni.

- S a szökevénynek mindeddig nem lehetett nyomába jutni?

- A legszigorubb eljárás daczára mai napig sem. Csupán most kezd előttem egy távoli gyanu gyönge világa derengeni, ez azonban oly kétes, hogy utána egyedül nem vagyok menni képes. S ez a pont, hol ön segélyét ohajtom igénybe venni. Nem kétlem ismerős lesz ön előtt a Malfiore név - -

- Birtokosát Ilday báróné kegyencz hódolójának mondják -

- Ez ember multját itt senki nem ismeri. Ő piemonti grófnak mondja magát, s példátlan tolakodással avatta magát a fensőbb körök szokott tagjává. - Nőm gyűlöli őt mint senkit, s mégis nem csak hogy társaságban szinte nyájasabb hozzá mint bárki más iránt, sőt hon, termeiben, látogatási órákon kivül is elfogadja. Távoztával azonban mindig lehangoltabbnak, szomorubbnak találom. E körülmény régebben magára voná figyelmemet. - Ma este - még nem mult órája - ismét nőmhez jönni, s rövid magány beszélgetés után elsietni láttam őt. Nehány percz mulva nőm sebten és loppal szinte elhagyta a palotát. Nem követhettem lépteit, de a természetes érdek lak-osztályába vitt. Kis márvány asztalán ékszer tokot s irományokat találtam. Ez utóbbiak gyermekére vonatkozó oklevelek; az ismert ékszertokban pedig hol anyjától kapott nagy értékü gyöngyeit szokta volt tartani, ezekhez egészen hasonló nagyságu álgyöngy sorokat fedeztem fel, mik hihetőleg - -

E pillanatban a külajtó erősen rángatott csengetyüje jelenté, hogy sürgős ügyben jött egyén kér bebocsáttatást.

Az orvos egy kérdő tekintéssel a grófra, fölkelt, s még mielőtt lépést tehetett volna, egy második még erőszakosb rángatás, sietést látszék követelni.

Kiment, felnyitá az előszoba ajtaját s meglepetve döbbent vissza.

- Az Istenért, nagysád, mi hozza ide e szokatlan időben? kezdé, bebocsátván az urhölgyet, ki karjain félálmu leánygyermeket emelve, kimerült erővel az előszoba egy székébe rogyott.

- Orvos ur! tördelé ez a fáradságtól el-elmaradó léhllel - az igazságos Isten fölöttünk ugy jutalmazza meg önt, mint a mily jó tettet követ el, ha kérelmem teljesiti...

- Parancsoljon grófné - -

- E gyermek az én - e gyermek nékem igen drága, viselje gondját orvos ur ez éjen át, holnapig; ha beteg, rendeljen néki szert, rongyait váltsa fel tisztával; talán éhezik is - bánjék vele ugy mintha saját gyermeke volna - de kegyeden kivül ne tudja senki, hogy itt van, hogy én hoztam ide - igéri ezt nekem orvos ur?

- Bizzék bennem nagysád -

- Holnap eljövök érte, s akkor követelje ha tetszik, életemet! mondá szenvedélyesen a hölgy, s hosszan csókolva meg a doctor gondjára bizott lánykát, szerető szemsugára ennek félős arczáról csak akkor szakadt el, midőn a küszöböt ismét átlépve, elsietett.

Következő perczben az ezredes örömsugárzó arczal jött ki a maradtakhoz.

VI.

Pár óra mulva a Réghey-palota termeit pazar világ-fény özönlé el. A vidám arczok, a hölgyruhák halk suhogása, az ess-bouquet lágyan terjengő illata, s ama kellemes hangzavar, melybe perczenként uj érkező üdvözlése vegyült, az estély kezdetét jelelék.

A termek urnőjét ma mindenki szokottnál fokozottabb hangulatban találta; szemeiből ragyogóbb tűz világolt, csengő szavából több erély hangzék, ajkain édesebb mosoly játszott, társalgásában mozdulataiban s egész valóján több élénkség ömle szét, mint minőt a kör avatottjai rajta évek óta tapasztalának.

A kémlő psycholog azonban észrevehette volna, hogy e ragyogó szemek néha néha rövid perczig határozatlan pontra meredve szinte fényüket vesztik, hogy ilyenkor az ajkról a mosoly, az arcz vonásairól az élénkség mintegy varázs által ellebben, s nyiltan beszéli, miként a pillanatra szórakozott lélek eszméi egy tárgyra központosulnak; s hogy minden ily változás után az arczokon uj gyönge pir, a kebelen uj hullámzat emelkedik.

E hirtelen átvonuló de gyakori kedélyváltozatokra csak egy ügyelt a pezsgő körben - a férj. Ő tudta a valódi okot, mindenki más hajlandó leendett azt egyébnek, talán a sziv egy eddig alvó szenvedélye életre ébredésének, tulajdonitani.

A pompás chinai porczellán és ezüst készületü thea asztal épen körül ülve lőn, midőn a komornok Ilday báróné és Malfiore érkeztét jelenté.

Minden szem a feltárt ajtószárny felé nézett s igy senkinek sem volt alkalma szemügyre venni az indulat roham vonaglását, mely a belépők láttára a grófné arczán felküzdött. De a jövő perczben már nyugodt-nyájasan fogadá a közeledőket, kik a könnyüded üdvözlési köz-szavak után a társaságba elvegyültek.

A báróné homlokán diadal érzett tündöklött. A salon-miveltségnek ama saját tapintatával, mely annélkül, hogy ezt elárulná, mindenre figyel, mindent hall és lát - rögtön észrevette, hogy nincs szem, mely a nyakát több rétben keritő, vakitó tisztaságú gyöngysoron pillanatra meg ne akadna. Beléptekor első tekintésével látta azt is: hogy a grófné ez estén legkissebb ékszert sem vőn; s mindamellett nem tagadhatá el magától, hogy alig látta őt valaha szebbnek, bájosabbnak.

Báró Ilday neje legszelidebb kifejezéssel vetélytársa volt a grófnénak mindenben mi az izlés, keresettség, eleganczia, fényüzés körébe tartozik, - kevésbé kimélő szóval azonban irígyének is lehetett volna őt nevezni. Semmi nem sérté érzékenyebben, mintha jelenlétében Réghey grófné termei, hintója, fogata, öltözéke, modora, bájai vagy bármi egyebéről dicsérőleg emlékeztenek. Felűl múlni őt: volt napjai első és utólsó eszméje, mellyért ő végsőig feszité erejét mind kepzelődése mind erszényének; pedig ez utóbbi nem volt a Réghey féle majorátusi javakhoz hasonló bő forrásokkal ellátva. Nem csekély erőlködésbe kerűlt aztán a grófnééhoz hasonló palotát teremteni, azt hasonló szeszélyes ritkaságokkal, mik még is utánzások ne legyenek, bútorozni; a háztartásban vetélytársának mit sem engedni, szóval a súlyegyent legalább is fentartani. -

A grófnét egy ízben nehány rococo bútordarabbal lepte meg férje, mely egykor tizennegyedik Lajos Versailles-i palotájában volt új, - a báróné addig nem nyugodott, mig Oroszországból érkezett két nagy tükörben nem nézhette magát, mely állitólag valaha Katalin fő termét díszíté. S így ment ez mindenben a legcsekélyebb részletekig.

A grófné gyöngy füzérének említett leszakadása csípősen ingerlette az örökös vetélkedőt, ki azt számított cselnek, nyílt kihívásnak vevé. Ily gyöngyöket minden áron kellett birnia; s hogy akaratának tudott is sikert szerezni, bebizonyitá a mai estélyre megjelenésekor.

Mi volt e megszerzési ár? azt nem szükség épen tudnunk, s még kevésbé a férjnek, ki ekkor falun mulatott, a mezei gazdászat emelésével igyekezvén pótolni azt, mit neje a városban őrülten szórt el.

Arról sem szóllhatunk, birt e a kaczér nő a gyöngyök eredetéről tudomással? neki elég volt az, hogy nyakát folyták körül, s hogy ő fölöttük győztesen tekinthete szét. -

Éjfél után a társaság oszlani kezdett; csupán egy bizalmasb kör maradt még az orosz kandalló hamvadó üszkei mellett, ama napi semmiségekkel foglalkozva, miknek csak az előadás élcze és élénksége bír adni szinezettebb érdeket. E körhez Malfiore, ki épen egy magasba játszott l’hombre partietól kissé hevülten kelt fel, s az ezredes csatlakozott. Ez utóbbinak az egész est folyama alatti izgatott viselete s gyakrabbi távozása csak nem feltünő volt.

Most határozottan Ilday báróné fautueiljéhez közeledék, s jelentékenyen tekintve az érdekes gyöngysorokra, ajkain udvarias mosollyal szóllt:

- Engedje nagysád sajnálnom keletet, mely ismét egy kincsétől fosztatott meg s nem egyébért, minthogy e kincs új hazáján veszítsen fényéből.

- Köszönöm a bókot, ezredes! felelt rögtön a báróné, ha bár az szegény gyöngyeim rovására történik is.

- Legkevésbé sem; mert ha szép a liljom röpketeg hava, szép marad a rajta csüggő harmatcsepp is.

A kör figyelme e szokatlan beszéd s csaknem illedék ellenes észrevétel által felgerjesztve lőn.

- Sőt hogy hibámat, ha hibáztam, helyrehozzam, folytatá láthatólag szándékos makacssággal a gróf; kész volnék a sértett gyöngysorokat a birodalomban páratlanoknak kijelenteni, ha - nőm is nem volna hasonlók birtokosa.

Minden fő akaratlanúl a grófné felé fordúlt. - Ah Róza, szóllt az egyszerre szemfehérig pirúlthoz férje; s a vetélytársnak épen ma kellett tok börtönében maradni? talán csak nem a pályázástóli félelmében?

- Kis szeszélyem jött, mondá ez habozó zavarban, ma ékszert nem használni...

- S ez által nekem kellene veszteni; szőtte tovább, a környezetnek megfoghatlan állhatatossággal az elébbi; mert a pályázatot elvileg már felállitám, a díj pedig csak az összehasonlitás után itélhető oda; s én habár földig hajlok is Nagysád megbecsülhetlen ékszere előtt, de emennek is lovagja akarok lenni. Felmenthetem a grófnét a fáradságtól?

Mondá s ezzel a mozaik rakatu ajtó felé indúlván, ezt, mielőtt a grófné tiltakozó szava utól érhette volna, benyitá.

- Nem fogja meglelni - elállok a pályázástól - hebegé mosolyogni erőlködve a halálsápadt hölgy, miközben Malfiore az orleans megől hozzá hajolva füleibe súgá:

- Akadályozza meg nagysád minden áron e jelenet kifejlését - vége botrány leend; én semmiért nem állok.

Késő volt, az ezredes már ekkor a kérdéses tokkal kezében, ki jött a cabinetből.

- A sorompó megnyílt; szóllt s a tok kiemelt tartalmát magasan a légbe tartá, - hősöm kész a lándzsa törésre s pályatársát várja.

A kör bámulva halgatá ezen, a salonok évkönyveiben eddig hallatlan felhivást, mindenkinek volt azonban homályos sejtelme, hogy a gróf szavainak enyelgő modora alatt komolyabb czélnak kell rejleni.

Ilday báróné nem tehetett egyebet, mint a mellette ülő hölgyet a gyémánt agrafe felcsatlására kérni. Ez megtörtént, a gróf átvevé a leoldott gyöngysorokat, s nehány másodperczig értői tekintettel vizsgálta mindkettőt.

- Ki hinné; mondá az itéletet feszült figyelemmel várókhoz, ki hinné, hogy e két csaknem egészen hasonló ékszer egyike soha sem látta a tenger hullámait, s nem egyéb mesteri utánzásnál?

E szavakat a meglepetés határozatlan moraja követé. Malfiore villogó vércse szemei a méregető kezeken függtek; a grófné fél aléltan huzódott az orleans szögletébe; Ildayné vörösre gyult arczokkal jegyzé meg:

- Talán csak nem fogja ön ezredes, a grófné gyöngyeinek valódiságát kétségbe vonni?

- Perczig sem, felelt ez, valamint azt sem, hogy nagysád ez ál-ékszert charlatantól vette, kinek talán még nyomába lehet jutni.

- Nem kell messze mennünk; én Malfiore által jöttem e gyöngyök birtokába, ki nekem kezeskedett - -

- S kezeskedem most is, vágott ez közbe a gróf mellé lépve, hogy a báróné gyöngyei valódiak, s hogy én charlatan nem vagyok. Ám méltóztassanak megitélni - ezredes ur megengedi? szóllt, s az általa jól ismert igaz gyöngyök után nyúlt.

- Ah ön csalódik, mondá az ezredes, kezét s a benn tartottakat visszavonva - ezek nőm gyöngyei.

- Épen ez a kérdés - -

- Mit én ezzel oldok meg; felelt a gróf, s az igaz gyöngyök gyémánt agrafjának kül lapját egy nyomással felpattantva, a felnyilt csatot megtekintés végett kézről kézre adá.

Csontra remekül festett miniature volt ebben látható, kék szemü szőke fürtü mosolygó angyal arcz.

- Nőm arczképe kilencz éves korában; tevé hozzá.

- Mind e mellett - sodrá szemtelenül az olasz, én elébbi állitásomhoz s ahhoz ragaszkodom, hogy épen a gyöngyöket vettem meg ma reggel a báróné számára - -

- S szabad-e tudni kitől és mi áron?

- Termeit vallató szobává akarja változtatni a gróf?

- A vallatás bünöst föltételez -

- Jól van, ha akarja tudni, ám legyen; szóllt elfojtott dühvel Malfiore, - de mielőtt szólnék, a grófnéra hivatkozom, ő igazoland.

A grófnéval forgott a világ - eladást hazudni vagy az igazat kivallani: e kettő közül kellett választania, s ő egyikét sem teheté. Gondolatai összezavarodtak, felnyitá ajkait s azt hitte hogy beszél - pedig némán férjére meredt.

- Méltsád hallgat, jó, beszélek tehát én; folytatá az elébbi; - ez ékszer váltsági dijja volt a grófné gyermekének - -

- Igen is gyermekünknek; vevé át a szót vádlólag emelt fővel az ezredes; első és egyetlen gyermekünknek, kiről a világ mit sem tudott, ki nekünk ön roszlelküsége által annyi év óta veszve volt, kit titokban sirattunk és gyászolánk, s kit ujolag visszanyert legdrágább kincsünk gyanánt ezennel befogok mutatni. Sziveskednek nagyságtok nehány lépésnyire fáradni?

Ezzel karját a grófnénak ajánlá, ki alig tudva mi történik vele s nem csupán szörnyü álom-e az iménti jelenet, félig eszméletlen fogadá el azt. Előre mentek, nehány szobán át, követve a társaságtól, mely a gróf s az olasz közt kellemetlenné vált vitának ez uj forduló pontja által még inkább meglepetve, végsőig feszitett érdekkel várta a rejtély megfejtését.

A gróf műszobájába értek, hol egy ezüst talapu moderateur holdas világa rögtönzött ágyu pamlagra vetette fényét, melynek selyem paplana alatt hófehér vászonba öltözött kis lány aludta nyugodt csendes álmát. Szőke fürtei vállain ömlöttek szét; ajkain s vonásain az édes szender gyermeki kéje mosolygott.

Alig látta meg a grófné a szende alvót, midőn egy szökéssel már mellette volt, letérdelt párnáihoz, s csók rohamával fölébreszté.

- Anyám édes anyám! sipegé ez, talán álma képeit folytatva, ösztönszerüleg.

- Im leányunk, gróf Réghey Rozaura; kezdé a gróf, - ő Nápolyban született, s mielőtt e honban nevét és rangját elfoglalhatta volna, az áruló gondnok fondorsága által ezek elől elvonatva, inségnek tétetett ki. Hogy létezését mindeddig mély titok fedte, megfejti egy részt a helyzet melyben születék; más részt a fájdalom, mely az emlékezés leggyöngébb árnyéklatára is oly szaggatva merült fel az édes anya kebelén.

E szavak léhltelen csendbe hangzottak - s mig mások arczán részvét öröm csodálat rajzolta magát, Malfiore sátáni arczélén düh és ijedség váltakozott. Tervét meghiusulva, zsákmányát e nem várt kifejlés által körmeiből kisiklottnak, s jövőjét nem épen kecsegtető szinekben látta.

- A gaz gyermektolvaj, fordult hozzá összevont szemöldekkel a beszélő; nem átalkodott a szerető anyától magzata visszaadásáért hallatlan dijjakat s a titoktartás igéretét csikarni ki - s im ez e gyöngyök története is. Mily váltságdij illeti őt azonban, ezt a törvény büntető keze itélendi el.

- Nagysádat őszintén kell sajnálnom, intézé most szavait Ilday bárónéhoz, hogy e csalárdul rablott szerzemény vétele által ily kellemetlen zavarba bonyolódott. De kegyeskedjék majd az érte adott összeget kijelenteni, s örülni fogok a meggyőződésen, hogy az egy napi rövid csalódáson kivül, egyebet nem veszte.

Az ezredes jól tudta, hogy szavai a méltányosság leple alatt kiméletlenül sujtanak, de hihetőleg volt oka, nem mérsékelni azokat.

Ezekután a kör, különböző benyomások utóhangjai közt csak hamar szétoszlott, s midőn a gróf a bucsuzóktól műszobájába ismét visszatért, nejét még mindig gyermekén csüggve találta.

- Bocsánat, szólt, hogy e nyilvános utat választám, de szükségesnek láttam azt minden keletkezhető gyanusitások megelőzésére - -

- Oh! kiáltott arczain végig futó könypárral a grófné, s imádottjáról elszakadva férje nyakába borult, - ön az emberek legnemesbike, kit tisztelnem, kit szeretnem kell, őszintén, mélyen, örökké!

VII.

És ugy lőn. A magasztos hölgykebelben, hol eddig csak nem panaszolható fájdalom s félő tartózkodás lakott, hálán és becsülésen alapuló hő szeretet fogamzék a férfiu iránt, ki őt a világ rágalom nyilai ellen megvédve, oly nagylelküleg lőn gyermeke atyjává.

Elvonultan, e gyermek nevelésének éltek boldogul éveken át.

Réghey Rozaura comtesse ez év telén lépett fel nyilvános körökbe, hogy az egész világ egy, bájaitól elragadott hang legyen.

Báró Ilday régen elvált kaczér nejétől, kinek hódolói most évenkint váltják fel egymást bőven osztott kegyeiben. A válás fő okának azt rebesgetik: hogy a báró egy éjen, a Régheyék estélye éjén, faluról véletlen megérkezvén, kissé későnek és illetlennek találta az időt Malfiore tisztelkedésére. Másnap reggel lőttek, s az olasz veszélyes sebet kapott.

Ideje sem volt azomban e sebből kigyógyúlni, midőn az irántai részvét és gondoskodás ismét ujabban az által nyilvánúlt, hogy múltjára nézve törvényszék előtt igen részletesen kikérdezteték.

Ennek eredménye az lőn, hogy még aztán sokáig nem mehetett ki a szobából melyért lakbért sem kellett fizetnie.

Börtön évei kiteltével egy ideig senki sem tudta de nem is gondolt vele, hova lett.

E télen jelent meg újra.

Fővárosi olvasóim közűl bizonnyal többeknek figyelmét magára voná egy avúlt posztó rongyokat viselő magas ember, ki az évszak szigora ellen kurta szőr pokróczot kerítve vállai körűl, oly gyors-kevélyen és senkire nem tekintve halad benne az utczákon, mint egy hidalgo a legfinomabb spanyol köpenyben.

Csúcsba menő báránybőr kucsmáját mélyen szemeibe vonja; arczáról, melyen bozontos szakál és bajusz nőtt ki, olvasható, hogy ez ember egykor jobb napokat is látott.

Koldús-e? napszámos-e? senki sem tudja.

Ez, az egykori Malfiore.

[*] Oláh nyelven: Muntea femei nebuni.

TARTALOM

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

ELSŐ KÖTET.

SIR OLIVER CLEMENCY.

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

EGYSZERÜ TÖRTÉNET.

I.

II.

III.

AZ ŐRÜLT NŐ SZIKLÁJA.

I. Allion.

II. A csempész tanyája.

III. Egy estély és egy reggel a fővárosban.

IV. Arany-mania.

V. Muntea femei nebuni.

EGY FÜRDŐI ÉVSZAK.

HINDU ROMÁNCZ.

MÁSODIK KÖTET.

HÁROM ÉJ.

I.

II.

III.

VILÁG FOLYÁSA.

A MÚLT SZÁZADBÓL.

A HOLLÓ-KIRÁLY.

AZ ÉJI DAL.

BESZÉLY A VASUTON.

AZ ÁLGYÖNGYÖK.

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.