CZÓBEL MINKA

OPÁLOK

KÖLTEMÉNYEK

BUDAPEST

FRANKLIN-TÁRSULAT

magyar irod. intézet és könyvnyomda

1903

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2018

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-963-417-380-9 (online)

MEK-18799

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/18700/18799/

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

TARTALOM

I. NÓTÁSKÖNYV.

NÉPDAL.

MOSÓ LÁNYOK.

DÉR.

SESAM.

TAVASZDAL.

NYÁR VÉGE.

DELELŐ.

ELMERÜLÉS.

KÖDVÁRAK.

ÉJJEL.

BÁRSONY LÉPTEK.

ÚTIRÁNY.

FÜSTFELLEG.

SIETŐS ÚT.

C.-MOLL.

A LEGELŐ.

HÁROM VIRÁG.

AZ APÁCZA.

HANGTALAN ÉNEK.

II. KÉPESKÖNYV.

KRUCSAYNÉ.

SZÁZ GYERTYÁT ÉS SZÁZ LITER BORT...

IDŐTÖLTÉS.

BETYÁR GYEREK ÁLL AZ UTCZÁN...

ESTI KÖDBEN...

UTOLSÓ HANG.

A VASÚT.

NAGY AKÁCZFA A KERTVÉGEN...

KÉK LEVEGŐBEN.

KI VOLT?

TAVASZI ESŐ.

TÜKRÖZÉS.

KALENDÁRIUM.

LEÉGTEK A GYERTYÁK...

MÉHESNÉL.

ALKONY.

JULIUS.

ÉGŐ FEJFÁK.

ÁLLOMÁSON

KARÁCSONYÉJ.

III. PÁN KÖNYVE.

PÁN SZERELME.

PÁN FLÓTÁJA.

ÁPRILIS.

KI JÖNNI FOG MÉG.

MOZGÓ VIRÁGOK.

PÁN MACSKÁI.

EGYMÁST ÉRTIK.

SÁRGA RIGÓ.

AZ Ő MOSOLYA.

IV. BOSZORKÁNYDALOK.

BOSZORKÁNYSZÁRNY.

KÖDVIRÁGOK.

VIZITÜNDÉR.

HALASSZONYOK.

HÓVIHAR.

ALSZANAK AZ EMBEREK.

A MOSOLY.

A PÁSZTOR.  (Mármarosi monda.)

A KÖNY.

AZ ERŐSEBB TŰZ.

A BOSZORKÁNY ÉS A MEDVE.

A RÉM.

SZENT IVÁNNAP.

CSILLAGHULLÁS.

V. MESEVILÁG.

...RÉGES RÉGEN ELFELEDTÜNK.

A KÚT.

HÁRFÁRÓL.

SOURDINE ALATT.

MADÁRREPTE.

HÓKIRÁLYNÉ PALOTÁJA.

KIGYÓK KÖZÖTT.

SÁRKÁNY ÚTJA.

TROUBADOUROK.

TÜNDÉRKERT.

NAPRAFORGÓ KIRÁLYNÉ.

FEHÉR FARKAS.

AMETHYST PALOTA.

ELKÉSETT.

LEPKEKIRÁLY.

PÁVACSILLAGOK.

PÁVAFOGAT.

KIRÁLYLÁNYOK HOLDVILÁGNÁL...

HÁROM FEHÉR HATTYÚ.

KÉT KEZTYŰ.

I.

NÓTÁSKÖNYV.

NÉPDAL.

Ha kinézek szép csillagos éjjel,

Elutaznék Gönczöl szekerével,

Úgy is Kövesd felé áll a rudja,

Arra megyen gondolatom utja.

Arra megyen, a hol engem várnak,

Nagy öröme lesz ma a rózsámnak.

Hozzá szállok egy csillagsugárba’,

Tudom úgy is, rólam lesz az álma.

MOSÓ LÁNYOK.

Tisza partján sulykolnak a leányok,

Leszálló nap heves fényt vet reájok,

Piros szoknyán elsiklik sárga fénye,

Megcsillan a Tisza futó vizébe.

Megakad a halvány fűzes bokrokba

Fakó lesz a partok sárga homokja.

A part felett sötét kék ég mosolyog,

Lenn a viznél vígan folyik a dolog.

Kék-veres folt szétteritve zöld gyepen,

Majd mellette fehér ingváll meglebben,

Sárga kendő, rózsaszinű virággal

Incselkedik a fényes napvilággal.

Nagy sulykokon csillognak a vizcseppek

A leányok szétugrálnak, nevetnek,

Ha futó hab megcsiklandja lábukat,

Vagy a ruha uszó galyba megakad.

Azt gondolják: ha a ruha kiszárad,

Milyen szépek lesznek ők majd vasárnap;

Hogy tetszenek majd mindegyik legénynek,

Nem gyanitják: csak most igazán szépek.

Nem is tudják, mily szomorú - hiába -

Legényt váró fehér cseléd vigsága.

Most körültök örök szépség mosolyog,

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Lenn a Tiszán vigan folyik a dolog.

DÉR.

Deres reggel, -

Akácz vége

Benyúlik a

Zöldes égbe.

Kékes hamvas

Vetés felett

Kavarog a

Varju sereg.

Rezdül fénye

Napsugárnak,

Falunk felől

Hangok szállnak:

Szél elhordja,

Szél felkapja,

Harangoznak

Vasárnapra.

SESAM.

Még fagy öleli föld felületjét,

De mozdul az élet.

Az első sugár

Szinesre szövi mezők szövetjét,

Már utban a sok dalos madár.

A vadgalamb már keresi párját,

Melylyel boldog, uj hazát remél,

Meredő galyak alig várják,

Hogy bimbó fakadjon, zsenge levél.

Szürke galyakban, fekete földben

Már alig várja szines kikelet,

Hogy szétömölhessen, fényesen, zölden

A télen ásott sirok felett.

TAVASZDAL.

Eljött már a gólya,

Rászállott a házra:

Kelepeld el nékem,

Hogy volt Afrikába?

Szeretnek-e téged

Ott is az emberek?

Vittél-e nekik sok

Szerecsen gyereket?

NYÁR VÉGE.

Piczi fehér felhő

Arany búza felett,

Széles szekereken

Hordják az életet.

Sötét ákáczsor közt

A szekér nyomába,

Kavargó porfelleg

Sürün száll utána.

Repülni tanuló

Fiókgólyák járnak,

Keresztben az élet, -

Vége már a nyárnak.

DELELŐ.

Pihennek a fűben

Szénagyűjtő lányok,

Kaszások pihennek -

Megnyugszik kaszájok.

Ez az Ő órája

Ő ilyenkor ébred,

Betölti örömmel

Az egész nagy rétet.

Száradozó füvet

Sáska, szöcske járja,

Kipattan a fűből

Megrezdülő szárnya.

Mohás göröngyökön

Zöld gyíkok siklanak,

Hajlongó virágok

Kékes árnya alatt.

Kövér, zsongó dongók

Járnak a virágon - -

Tán már ember sincsen

Ezen a világon?

ELMERÜLÉS.

Csendes Holt-Tiszának jégsima vizébe,

Tisztán tükröződik a partok vidéke.

Pirosló fűzgalyak, hosszú sáslevelek,

Fehérfelhős kék ég, a csendes táj felett.

A sás közt egy csolnak szomorú, elhagyott,

Nem használja senki, régen léket kapott,

Itt éri tél fagya, itt a nyári meleg,

Halkan borúlnak rá hosszú sáslevelek.

Szinesednek már a viz tükrén a fények:

Első csillámai piros esti fénynek.

A lemenő napban virrad már a holnap -

Csendesen merül el a vizbe a csolnak.

KÖDVÁRAK.

Esőcseppek, ködfoszlányok, -

Sűrü erdőkön keresztül,

Esőcsepptől, ködlepeltől

A levélzet össze rezdül.

Ködfátyol hamvas szövetjén

Láthatlan hold fénye árad,

Hegyek ormán épülnek fel,

Köd-alkotta fellegvárak.

Hűvös szellő jön Keletről

Széjjel fujja a sötétbe

Mind a várat - száll az erdőn

Tépett ködfoszlányok fénye.

ÉJJEL.

Hófehéren árad a hold sugárja,

Sötétlő kert feketéllő lombjára,

Fekete lomb sürüjéből kiválik

Egy madár szárnya.

Hófehér gyep felett körözve száll el,

Betéved majd fekete lombok közé,

Össze vonja a fényt és árny sötétjét

Szárnya röptével.

Hangtalan száll hófehér holdfény szála,

Hangtalan száll fekete madár szárnya,

Csöndes kertben álmatag éjjel titkos

Varázslatába.

BÁRSONY LÉPTEK.

A madarak alusznak régen,

Sürű lombú fák tetejében.

Bokrok alján sötétlő árnyak,

A kertben régi álmok járnak.

Mind többen jönnek,... százan, ezren

Fán a levélzet összerezzen,

Elsiklik a kétes sötétbe’

Fekete macska bársony lépte.

ÚTIRÁNY.

Semmit sem nézni,

De mindent látni,

Semmire se várni,

De mindent várni,

Mindent élvezni,

Semmit sem kivánni,

Csak menni, menni,

Félelem nélkül,

Halasztás nélkül,

Előre bátran

Édes otthonunkba,

A nagy idegenbe

Fénylő sugár felé,

A csillag irányban.

FÜSTFELLEG.

Kis szürke ló húzza

A fakó szekeret,

Fakó szekérkasban

Zöld dohánylevelet.

Ha majd a zöld levél

Kéklő füstbe olvad,

Hol leszek én akkor? -

Hol leszek majd holnap?

SIETŐS ÚT.

Hold jön fel - nem érünk rá várni,

Virág int, - nincs időnk megállni,

Boldogok vagyunk, - de hiába -

Nem érünk rá a boldogságra.

Talán egy szép reménység csábit?

Távolabb szebb csillag világit?

Vagy édenkert lesz a világból,

Ha gyorsan «holnap» lesz a «má»-ból?

Oh, dehogy! - csak előre törve,

Türelmetlenül járunk körbe,

Hogy majd elszédülünk belé -

Ugy rohanunk a sir felé.

C.-MOLL.

Együtt vagyunk ismét,

Mint régmúlt napokban,

Szeretlek, mint akkor, -

Ki tudja, - tán jobban?

Szomorúság úszik

A felhők szegélyén,

Ki tudja, mi történt

Lelkünk rejtett mélyén?

Nagy némaság felett

Szavunk összecsendül, - -

Beszélj nekem elmúlt,

Eltünt szerelemrül!

A LEGELŐ.

Nagy füvek hajlanak

Fehér felhők alatt,

Napsugaras délben,

Hamvas szőkeségben.

Mint libegő zászlók

Feketéllő rongya,

Ráborúl a kék ég tejszinü lapjára

Távol álló nyárfák

Tépett koronája.

Elhallgat a tücsök,

Sáska repülése

Megrezzen a fűben,

Megrezzen az ágon

Cserfák kemény lombja.

A viz felől hallszik

Habok locsogása,

A gulya mozgása,

Legelést kisérő

Egyhangú kolompja.

. . . . . . . . . . . . . . . . .

Csend - - - - -

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Mindig csendesebb lesz a rét,

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Áll a déli álom a világ felett,

Megpihen az élet,

Jönnek az emlékek - - -

HÁROM VIRÁG.

Elzárt kertben három virág szála,

Három fényes liliom virága:

Három fehér zárdaszűznek lelke

Nyiladozik titkon a kis kertbe?

Szól az egyik, a csillagsugárhoz:

«Hiába hivsz vissza a világhoz,

Szép az élet - elöntötte mérge

Testem-lelkem - vezeklem most érte.»

Csalogány dalához szól a másik:

«Ne csalogass! szemem könyben ázik,

Szivemhez forr sok szomorú emlék,

Kint ismét csak boldogtalan lennék.»

A harmadik szavukat sem érti,

Mosolygása a két nővért kérdi:

«Mit beszéltek? hát ott túl a falon

Van még más is, mint örök nyugalom?»

AZ APÁCZA.

Eljött az ifju apácza.

S a lázbeteg,

Keze alatt életre, ujra

Felébredett.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

«Csak gyorsan nővér, a fogat már

Itt készen áll,

Nincs sok idő, - végső harczot viv

Élet-halál.»

«Igen, megyek. - Egy néhány percz még

S készen vagyok.» -

- Le néz, hol olvasója végén

Kereszt ragyog:

«Jaj, a Megváltó érczalakja! -

Hogy is lehet?

Nézd, jó anyám! baj érte éppen

Keresztemet.

Eltört! Krisztus leesett róla» -

- «Hiába már,

Tedd egyelőre a fiókba.

A beteg vár!»

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Hosszu kinos nap s éjszakákat.

Telet követ

Virágillat, bogárzsongással

Telt kikelet.

Ünneplik beteg gyógyulását:

Pezsgős pohár

Cseng össze. - A nővér szemében

Egy uj sugár.

«Mért esett le Megváltóm képe?

Én Istenem!

Mintha már nem is magam lennék,

Mi lesz velem?»

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Hálás beteg ir a nővérnek,

De levelet,

Zárdából nem kap - idegenből

Jő felelet:

Hogy már a fehér szűzi fátyol

Nincsen fején,

Fejkötőt, s asszony gondot öltött

Régen szegény.

«Mert nem figyeltem, meg sem értém

A bánatot,

Midőn Krisztus, keresztem, s engem

Ugy elhagyott.»

HANGTALAN ÉNEK.

Mi szép az álom, álomban járok,

Csak fényes álmot, mást ugy sem várok.

Kavicstól félek, kavics élétől,

Lelkem felébred, szivem megrémül.

Álomban járó tágra nyitott szemmel,

Tulnant kivánó, kék szerelemmel.

Csak hang ne szálljon! hangok ha érnek

Eltünt az álom, elnémul az ének.

Mi szép az ének ha nincsen hangja,

Nappali éjnek zugó harangja.

Még nem jött az óra - szemed se nézzen -

Csak az egy szóra, légy mindig készen!

II.

KÉPESKÖNYV.

KRUCSAYNÉ.

Nagy ünnepet ünnepelnek

A kisvárdi várba’.

Krucsayné hosszu utról

Hites urát várja.

Csónakon jön, várt övező

Mocsáron keresztül.

Tán itt is van? - Vadlud repül

Sás levél megrezdül.

«Nem jöhet még, messze jár még,

Ha holnap beérhet -

Krucsayné! régen tudod,

Majd meghalok érted.

A csókodért, szép szemedért, -

Meghalok utánad!

Krucsayné! csillapitsd le

Ezt a gyilkos vágyat!»

Szőke fiu, a ki mondta,

Félig-meddig gyermek.

Nem is nézi Krucsayné

Soha nagy embernek.

Hogy könnyel telt kék szemeit

Halvány arczát látja,

Megremegő hangját hallja,

De szivből megszánja.

Közeleg a fiu felé -

Lángba borul lelke,

Két karjával szőke fejét

Magához ölelte.

Piros ajka csókra hajlik,

Már majd nem hogy érte -

- Nagyot sikolt - sötét zordan

Előtte áll férje:

«Látom, hogy nem unatkoztál,

A míg távol voltam.

Hogy csókod ily tüzes lehet

Magam sem gondoltam.

Tüzes csóknak hideg pallos

Legjobb orvossága.

Leüttetem bűnös fejed,

Szép Tolvaj Borbála!»

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Erkélyről nézi a várúr

Itélete végét,

Meg sem rezdül, hogy a hóhér

Viszi feleségét.

Meg sem rezdül, meg sem mozdúl,

Csak szivét átjárja

Kéjes mámor, hogy a pallost

Megvillanni látja.

Azt a fehér, habos nyakat

Mikor szeli széjjel,

Akkor szereti az asszonyt

Igaz szenvedélylyel.

Aztán lassan, meggondoltan

Befordul a várba,

Mosolyogni emberfia

Többé sohsem látta.

SZÁZ GYERTYÁT ÉS SZÁZ LITER BORT...

Hull az eső sürű cseppje, ólmos felhők alatt

Egész nap csak csapdosta a ragyás csárdafalat.

Tört ablakon sivít a szél, a kis petrol lámpa

Meg-meginog hosszú drótján, füstös lesz világa.

Vendég ugyan hogy is jönne, ily veszett időben?

A csaplárné is elaludt ott a kármentőben.

Hiszen olyan jó madarak ma már nem is járnak,

Mind elpusztult - régen vége a betyárvilágnak.

De mégis jön - ajtó nyilik, lassan belép rajta

Őszült ember - de csak látszik, hogy a «régi fajta.»

Az öreges csaplárné is éppen hogy felébred,

Hogy oda néz, alig-alig hisz a két szemének.

Tán ő megint fiatal lett, hogy csak ismét hallja:

«Száz gyertyát meg száz liter bort ide az asztalra!»

IDŐTÖLTÉS.

Legel a Koncsáné ökre zöld mezőben,

Pihen a Koncsáné ura temetőben.

Szegény özvegy, gyászos özvegy mit csinálhat?

Ebédet főz, ebédet visz a szolgának.

«Gazdasszonyom, nem jó ez az étel nékem,

Jobban esnék, ha hozná a feleségem.»

««Mit feleség? - malomkő az a legénynek,

Azon őrlik meg örömét életének.»»

««De bársony egy hű szerető puha karja,

Még az esti szellőtől is betakarja.

Leányfővel ki ismerné a szerelmet?

Édesebb a méz is, hogyha másnak termett.»»

Legel a Koncsáné ökre zöld mezőben,

Pihen a Koncsáné ura temetőben,

Vetett ágyon heverészik benn a szolga -

Míg Koncsáné kergeti a legyet róla.

BETYÁR GYEREK ÁLL AZ UTCZÁN...

Betyár gyerek áll az utczán,

Azt sem tudja, minek áll ott,

Langyos szellő hoz elébe

Egy hervadt fehér virágot.

Langyos szellő, nyári szellő

Koporsóról futa hozzá -

Mintha az az egy szál virág

A múlt tavaszt vissza hozná.

Harangoznak a faluba’,

Gyülekeznek az emberek,

- Temetésre gyülekeznek. -

Elfordul a betyár gyerek.

Soká állong még az utczán,

Azt se tudja, minek áll ott, -

Lassan kalapjához tüzi

Az egy szál fehér virágot.

ESTI KÖDBEN...

Esti ködben

Árnyak szállnak:

Elsuhanó

Madárszárnyak.

Elsuhanva

Jő egy szánka,

Ködbe, hóba

Olvad árnya.

«Állj meg!» - s mozdúl

Szán ölébe’

Bundahalmaz

Sűrüsége.

Éji ködbe’,

Hófuvásba’,

Puskacsőnek

Villanása.

Puskacső meg

Villan kéken,

Fellobbanó

Láng tüzében

Hó teritőn

Piros rózsa:

Piros vércsepp

Fehér hóra.

Megy a szán,

Halad az éjbe’,

Hóborított

Messzeségbe.

Hogy mi történt?

Meg se várja - -

- - - - - - - - - - -

- - - - - - - - - - -

Eltörött egy

Madár szárnya.

UTOLSÓ HANG.

Kigyúlnak a csillagok a falu felett,

Sötétebbre festi az éj a levelet,

Kicsiny házak meghúzódnak a fák alatt,

A sötétből kis ablakok világlanak.

A konyhából kiözönlik a tűz fénye,

Fénylepedőt vet az udvar közepére.

Mind csendesebb lesz az udvar, falu tája,

Mind jobban elhal az este muzsikája.

A libáknak gágogása halkabb, lágyabb,

Tán egy vándor izgatja még a kutyákat,

Itt-ott egy hang, elnémul majd az is végre,

Mind csendesebb titokzatos éj sötétje.

Ablakokból kifogynak a fénysugarak,

Mind egyenként bezárják már a házakat.

Élő lény már alig-alig akad ébren,

Pusztaság a falu kellő közepében.

Hüvösebb lesz, észrevétlen szellő támad,

Megingatja az udvari fenyüfákat,

Bánatosan-búgó hangot hoz a szellet:

Edényt mosva, a szolgáló énekelget.

A VASÚT.

Csúszik-mászik a földeken,

Mint egy kigyó, mint egy állat,

Maga után, mint a csiga,

Hagy egy fényes hosszú szálat.

Bebúvik a hegyek közé,

Fúrott odújába vész el,

Folyamokon által siklik,

Öntudatlan állat-észszel.

Belsejében változatlan

Számtalan lény helyét lelé,

Mindet magával ragadja

Sorsa elé, sirja felé.

Nappal szétterül mezőkön,

Ingó-lengő füstje árnya,

Éjjelenként - mely ragadja -

Mintha tüzből lenne szárnya.

Fénybogárként szállingóznak

Sziporkák nagy vasfejéből,

Sugár árad a mezőkön

Világított belsejéből.

Itt elillan, ott felvillan

Lámpásinak tündefénye,

Mig eltünik zúgva szállva

Bársony-sűrű sötét éjbe.

NAGY AKÁCZFA A KERTVÉGEN...

Nagy akáczfa a kertvégen,

Inog széles koronája,

Megrezdül levélzetében.

Fürész tépi, fejsze vágja.

Még zöldellő lombja közül

Elrebbentek a madarak,

Sugár törzse összeroskad

Kemény fejszecsapás alatt.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Lombtalan lett már a nagy kert,

Téli éjjel még is szállnak

Holdvilágos csillámló hó

Lapja felett ingó árnyak.

Kicsiny háznak kéményéből,

Meleg tűzről hideg éjbe’

Siklik füstfoszlányok árnya,

Holdvilágos, havas fénybe’.

Gyorsan tolúlnak az árnyak -

Régi helyét mig meglelte

Füst alakban a kertvégen

Haza járó fának lelke.

KÉK LEVEGŐBEN.

Fehér holdvilág,

Fehér felhője,

Kék levegőbe’.

Nagy nyárfa őszi

Arany levélzete,

Kék levegőbe’.

S valahol távol jár

A fekete halál,

Az aranysárga

Hatalmas nyárfa

Megrezdül tőle

Kék levegőbe’.

KI VOLT?

Mély nyomok a hóban,

Elhagyott nagy kertbe’,

Kékesre nyomúlva

A fehér hó pelyhe.

Ki járhatott erre?

- Az út oly elhagyott -

Látom még a nyomot,

De nem az alakot.

Majd visszaképzelem:

Milyen volt az élet,

Mely itt magányosan

A nagy hóba tévedt?

Mintha már látnám is,

Jő felém egy árnyék,

Mintha az árnyékban

Magamra találnék.

Hiszen én jártam itt -

Ide be van nyomva,

De már nem ismerek

A saját nyomomra.

TAVASZI ESŐ.

Kemény fenyüs hegyek

Lágy felhőkbe nyúlnak,

Szürke felhők sötét

Zöldjéhez simúlnak.

Világos zöld réten

Sárga kelyhek nőnek, -

Egyhangún hull cseppje

Tavaszi esőnek.

Zöldes szürke folyam

Elhaladó habja

Jön-megy, - mint az élet

Minden egyes napja.

Jön-megy, feltarthatlan’

Ködös messzeségbe’,

Egy elhalad, más jön -

Soha sincsen vége.

Elfolyó habjába

Eső cseppek hullnak,

Parti sáslevelek

Hullámába nyulnak.

Apró lépésekkel

Kékes feketében

Sötét varju sétál

Világos zöld réten.

Parthoz ér, egy perczre

A folyamba bámul

S kimérten inni kezd

Elfolyó habjábul.

TÜKRÖZÉS.

Kőszobor áll tó közepében -

Fehér márványból vésve,

Holdfényes vizből vissza csillan

Szélrezgő tükrözése.

Sárgúlt levél hull körülötte

Elalvó tó vizébe,

Sárgúlt levél közt tükröződik

Fehérlő szobor képe.

A nő, ki után hajdan, régen

Szobor idomit vésték,

Elporladt már. - Kő sirbolt őrzi

Testének pihenését.

De lelke itt száll körülötte,

Csókolja képe mását,

Bámulja saját szépségének

E földön - maradását.

«Mi szép vagy! én vagyok te benned

Te nem élsz, itt vagy még is!

Én vagyok, voltam, elporladtam,

Ez fény is, sötétség is.»

Hozzá simúl ködfelhő képen,

Hideg, ezüstös fénybe’.

Mintha a nő rég meghalt volna,

A szobor mintha élne.

KALENDÁRIUM.

Titokzatos könyv lapját nézem

Borongó ujév reggelén,

Minden jel annyi bűvös rejtély,

Fátyolos-érthetően,

Int felém.

Jövendő napok mind megirva,

Egymásután mint jönni fognak,

Árnya-fénye már ide vetve

Jövő napoknak.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Hány koporsóra, hány bölcsőre

Száll ezen árny, e fény?

Ki ébred még fel a ma élők közül

Jövendő ujév reggelén?

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Nem létező jövő napok

Biztos jövésükkel,

Itt könyvbe szedve. -

Az élet nedve

Már száll fel bennük,

Mindegyik készen

A mindenségben.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

«Vasárnap 17-ik!» -

S ez a nap felvirad

Bizton egy reggel.

Egész sereggel

Visz magával

Számtalan élő lényeket

Az örök éjbe, az örök múltba.

És hoz magával

Számtalan élő lényeket

Az örök múlt, örök jövőjébe:

Fűt, fát, virágot, embert, állatot,

S azon nap, az ásványok tömege

Úgy, s nem máskép lesz tömörülve.

S a világ ürbe

Forognak mind a csillagok,

Azon a nap, s a többi napokon

Egymás után.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

A bűvös könyv itt fekszik

Az asztalon,

S bent az első lapon

Vörös betükkel az első sorban:

Először ki irva:

Ujév napja első január.

LEÉGTEK A GYERTYÁK...

Leégtek a gyertyák

A bálteremben.

Hajnalodik már,

Felkelő napról

Éj fátyola lebben,

Rózsaszin álmok

Fakóvá lapúlnak

Fáradt fejekben,

Leégtek a gyertyák

A bálteremben.

Leégtek a gyertyák

A karácsonyfáról,

Sötéten, dísztelen

Áll már a jászol.

Arany dió, alma

Eltéve, leszedve,

Köznapivá lankadt

A gyermekek kedve.

Szép aranyálom

A szeretetről

Ismét oly távol,

Egy évre távol,

Leégtek a gyertyák

A karácsonyfáról.

Leégtek a gyertyák

A ravatal mellett

Útra kész a vándor itt -

Távoznia kellett.

Ismeretlen fogalmak

Titkos honába -

Eléri-e még

Földi fény lángja?

Vagy elszállt ő maga is,

Mint egy lángot oltó

Múló lehellet? -

Leégtek a gyertyák

A ravatal mellett.

MÉHESNÉL.

Ólomszürke égből

Nagy hópelyhek hullnak

Lassú tapadással

Egymáshoz simúlnak.

Fehér hólepedő

- Titkos kezek rakják -

Elfödi az élet

Százezer alakját.

Tövis disznó, szúnyog,

Békák, zöld seregje,

Rovarok, bogarak,

Eltakarva fedve.

Csak itt-ott a hóban

Fekete turása

Vakandnak mutatja

A földet hol ássa.

Sürüdik az este

A kis méhes felett -

Elborított a hó

Virágot, levelet.

Fehér havas csendben,

Mintha nyárnak álma

Zsongó arany szárnyán

Körülötte szállna.

És benn a kaptárban

Rejtett meleg élet - -

Egymáshoz simúlva

Alszanak a méhek.

ALKONY.

Belepte első hó pihéje

Dombok hullámos vonalát,

Fehér dombok, szürke téli ég alatt.

Csak nyugaton szüremlik át

Pirosas-sárgás esti fény,

Mint egy emlékezet

A hó felett.

Falu, gyalogösvényén,

Barnára taposott ösvényen

Fehér hó közt, jön most a csürhe:

Kis kondorszőrű malaczok

Hosszú orrú bozontos disznók.

Rövid vágtába

Piczi lábuk himbálja

Gömbölyded hátukat.

Hosszú fülük fel és le lebben,

Mind sebesebben:

Haza felé! haza felé!

Rövid vágtába,

Egymás nyomába

A csürhe elhalad

Szürke téli ég alatt.

Fehéren

Száll az alkony,

Világos-sötéten

Száll az alkony, száll a csend,

Havas háztetők kéményéből,

Füst szállong,

Ide-oda lebbenve szét oszlik,

Mint egy emlékezet,

A táj felett.

JULIUS.

Kavarodik a fák felett

Egy fekete varju sereg.

Talán gondolatim szállnak

Tetejében a nagy fának?

Nyár van, még is szürke az ég,

De szomorú lesz a vidék,

Ha a zöld levél megfázott,

Esőkönytől agyonázott.

Kavarog a nagy fák felett

Egy fekete varju sereg,

Mintha hómezőkön szállna

Érdes hangja, sötét szárnya.

ÉGŐ FEJFÁK.

Falu sorja lángban, kivillan az éjbe’,

Átcsapnak a lángok fedélről fedélre.

Pirosan harapnak a recsegő nádba,

Szalmás istállóba, fészerbe, pajtába.

Már a zöld levelü élő fák is égnek,

Mind izzóbb lesz lehe a pirosló légnek.

Lángpiros alapon, sok sötétlő árnyak

Kétségbeesetten ide-oda járnak.

Sziporkázó üszkök repülnek az égig.

«Vizet! vizet!» hangzik a sorokon végig.

Jajveszéklés, bőgés, harangok zúgása,

Szikrák perczegése, lángok pattogása.

Csak fent a domb csendes, a temető dombja

Mint az éj mind sűrűbb hallgatásba vonja.

De mintha a sirok most megmozdúlnának,

Vagy csak visszfénye tán a tűz világának,

Mely itt lángot vetett ujultabb erőben?

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Kigyultak a fejfák mind a temetőben.

ÁLLOMÁSON

Három piros lámpás halad

Csillag-áttört felhők alatt.

Három piros lámpás fénye

Siklik be a sötét éjbe.

Elveszett már a homályba

Csak füstfelleg száll utána.

Ez is már a távolé lett -

Vele szállt egy darab élet.

KARÁCSONYÉJ.

Csillagról csillagra szép

Angyallelkek szállnak,

Megváltás hirét viszik

Széles e világnak.

Arany csillagfény alatt

Elsimúló hangok:

Zúgnak távol tornyokból

Éjjeli harangok.

Sötét kék ég alapján

Rezgő csillagfénybe’,

Keskeny sarló - holdvilág

Aranysárga fénye.

Ide-oda reng a fény,

Mintha bölcső lenne,

Szűz Mária ringatja

Kis Jézuskát benne.

III.

PÁN KÖNYVE.

PÁN SZERELME.

Sipolva megy erdőn, réten,

Körülette minden állat,

Mint vigan megy, talál egy szép

Ingó fehér virágszálat.

Lassubb lesz ugráló lépte,

Nedves szeme ragyogása,

Úgy elbámúl, úgy elfordúl,

Hogy a virág meg ne lássa.

Majd visszanéz, hozzá hajlik,

Meghatottság mosolyában,

Röstelkedve, halkan mondja:

«Édes drága virágszálam.»

PÁN FLÓTÁJA.

Fütyült nádsipján, csermely-tiszta hangon

Világitó, aranyszin éneket,

Örömtől megremegtek a virágok. -

De nem hallgatták meg az emberek.

Egyik munkába járt, vagyont szerezni,

Egy más’ ment tompa gyülölség után

Egy harmadik léha szerelmet hajszolt,

Egy mást’ körülvett únalom s magány.

Haragra lobbant a baklábu isten,

Hétágú fuvoláját fölveté,

Föl a kék égbe, a fehér felhőkig,

Magas ivben, a zöld lombok fölé,

A síp leszállott lombok sűrűjébe,

Szárnyat kapott s tovább csengett dala, -

Most is örömre hí erdőt, zöld kertet:

Sárga rigó, Pán arany madara.

ÁPRILIS.

Lába nyomán kizöldül a fű,

Hol fuvolázva elhalad,

Pille repül, cserebogár zsong

Énekelnek a madarak.

Csalogatva szól a kakukhoz,

Ha felel neki, felnevet,

Szórja a légbe mind a fehér

Hófehér kökénylevelet.

KI JÖNNI FOG MÉG.

Sötétül a hold, a nagy égbolt

Meg-meg remeg:

Krisztust keresztre feszitették

Az emberek.

Szellem hatalma, lét nyugalma

Mind tova száll,

Fátylát sötéten bontja széjjel

Örök halál.

Bűnét megbánva, Krisztust szánva

Zokog a nép:

«Hogy megváltónk vagy, mért nem tudtuk,

Mért nem elébb?»

De csak ne késsünk. Vezeklésünk

Jóvá teszen

Mit ember szellem bántott, vétett

Egy Istenen.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Virágos réten, erdő szélen

Bokrok között,

Nevet a nagy Pán - ő lesz immár

Az üldözött.

Bükktörzsből róva, széjjel szórva

Bokrok felett

Felállitnak rémes sötétlő

Kereszteket.

Már rászegezve zord keresztre

A faunok mind,

Közöttük Pán bozontos teste

Sötéten int. -

Mint vad madár, még egy mosoly száll

Pán ajkiról

A napsugárba - s élet lángja

Már elborúl.

Keresztek sorja, hosszú sorba

Hegy oldalán,

Mig elérik Krisztus keresztjét

A Golgothán.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Honnan? ki tudja? vándor útja

Ide talál

Egy utasnak. - Borzadva nézi:

«Mért e halál?

Szegény kis fáradt, kecskelábak

Mi vétketek?

S te szelid férfi, tested ide mért

Szegeztetett?»

Résztvevő észszel, gyöngéd kézzel

Mely élted ad,

Leszedi Krisztust a keresztről

S a Faunokat.

Egy gondolatra, máglyába rakja

A kereszteket.

Tűzlángok fénye, jövő reménye

Libeg-lobog az őserdő felett.

MOZGÓ VIRÁGOK.

Rét oldalán virágos hegynek

Boszorkányok virágot szednek.

Szedik az erdők vadvirágát,

Pirosat, kéket, fehér, sárgát.

Rájuk mint halvány csillag szórva,

A hajnal szinü csipkerózsa.

Ember szemét itten nem félik,

«Nem láthat senki» emigy vélik.

De a nagy Pán riasztja őket,

Meglesi a virágszedőket.

Mint egyik boszorkány meglátja

Lehull ijedtében virágja.

Elrebbennek a boszorkányok,

Szét szórják a tenger virágot.

Már mind a fűre oda vetve -

Fonnyad belőlük élet nedve.

Már nem diszítik a mezőket,

De a nagy Pán megszánja őket.

«Szegények!» szól s rájuk lehelve

Ujra éled virágok lelke.

S mi még előbb csak hervadt, tépett -

Megmozdúl a gyöngéd levélzet.

Mozdúlnak, élnek, tovaszállnak

Mint annyi tarka pilleszárnyak.

És régi otthonát belepve

Nyugtalan szállong a sok lepke.

Édes szerelmi csókra vágyva

Ráborúl a testvér virágra.

Napfényes légben könnyen szállnak

Élő virágok, «pilleszárnyak.»

PÁN MACSKÁI.

Simán folyik le a patak

Megcsillan rajta mind a fény

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Kék napsugarak játszanak

Aranynyal áttört zöld állat-szemén.

Pán zöld szemébe tükrözik

Fenyük megingó kék galya

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Patak habjába ütközik

Imbolygó dongók zümmögő raja.

Szétrebben a dongó sereg,

Mert nyugtalan lett a patak,

Fehéren a zöld viz felett

Pán habszörű macskái játszanak.

Egymásra szöknek, ugranak,

Kinyujtja mind habkarmait,

Ragadja őket a patak,

Szilaj, őrült tánczot jár mindenik.

Feltünik egy, a másik jő - - -

Ragadja őket a patak,

Egy elrohan, más jő elő:

Megannyi fehér, habzó gombolyag.

Ugrálnak a zöld viz felett,

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Ragadja őket a patak,

Fehéren a zöld viz felett

Pán habszörű macskái játszanak.

EGYMÁST ÉRTIK.

Nem hallgatják őt már régen

Hiába szól fuvolája,

Azért csak szórja virágit,

Erdőt, berket vigan járja.

Egyszer mén az országúton,

Sötéten tünik szemébe

Nagy kereszt, magas kereszten

A Megváltó halvány képe,

Szánva nézi őt a nagy Pán:

«Mért szeretted úgy a népet,

Szived kincsét mért pazarlád

Rá, ki téged meg nem értett?»

Szeliden mond a Megváltó:

«És te mért hinted virágod’

Háládatlan durva népnek,

Mért hozod a boldogságot?»

«Boldogság, Szépség,» e két szót

Földi ember meg nem érti,

Hosszú ezredévek folytán

Napról-napra vágyva kérdi.

Mosolyg Pán az Úr szemébe:

«Mi megértjük egymást ketten,

Élünk a zajgó világban

Észrevétlen, elfeledten.

Nevünk mintha ismerős vón’,

Egy vagy más szokásból ejti,

De értelmét nem találja,

Jelentését elfelejti.» - -

Száll az alkony, bibor fénye,

Beözönli a világot -

Pán hoz Krisztus keresztjéhez

Vadrózsát s pipacs virágot.

SÁRGA RIGÓ.

Csöndes a kertnek minden bokra - árnya

Álomlátó dél hullámos hevén,

Sötét foltot tép a nagy nyárfa ága,

Álomlátó dél hamvas kék egén.

A kerti fákon szilvák, almák érnek,

Érnek mind jobban hogy a nap halad,

A málnabokron alig-alig térnek

Piros bogyót csipkedő madarak.

Csend mindenütt, - a ház úrnője alszik,

Eltünt napszámos, el kertészlegény,

Körül csak tücskök czirpelése hallszik,

Két pille játszik a kert közepén.

Lassan megrezdül most a bokrok alja,

Levélzet-árny az úton megremeg, - -

Óvatosan néz, - hogy senki ne hallja,

Felvillannak a fényes, zöld szemek.

Nevetve rázza meg nagy gyümölcsfáit

A kert ura: ő nagy-felsége Pán,

Nevetve dobja érett kék szilváit

Felsivitó sárga rigó után.

AZ Ő MOSOLYA.

Sipol az erdőn végig,

Szavára mind megáll

Kis béka, gyík, giliszta,

Nyul, őz, hernyó, bogár.

A vizből felbukkannak

Üvegszemü halak,

Az ágon himbálóznak

Lágy tollu madarak.

A fűből kimagasló

Virágok ezre mind

Kaczér illat-mosolylyal

Halkan feléje int.

Csak megy az erdőn végig,

Majd vigan felkaczag,

Ha rémült béka ugrik

A kecskeláb alatt.

Dehogy bánt’na teremtményt,

Csak tréfálkozva lép

Futó egér farkára,

Bocsájtja majd odébb.

Majd pille után nyulna

Vigyázó gyöngéd ujja,

Hogy valahogy szárnyáról

Himporát le ne fujja.

S kik rettegve futottak

Mert még nem ismerék meg,

Boldogan jönnek hozzá

Mind mind a teremtmények.

Történik még az erdőn

Sok csintalan dolog,

S álmatag boldogságban

A nagy Pán mosolyog.

IV.

BOSZORKÁNYDALOK.

BOSZORKÁNYSZÁRNY.

Egyedül egyedül a világot járja

Földi lény, földi sziv

Sohsem lehet párja.

Annyi ha meglehet,

Hogy ép múlóképen

Szerelem csillan fel

Egy vagy más szemében.

De ő nem felelhet,

De ő meg nem állhat,

Szárnya repülése

Másra sohsem várhat.

Miért tétovázna?

De minek is várna?

Boszorkány leánynak

Legjobb társ a szárnya.

KÖDVIRÁGOK.

Ködvirágok,

Boszorkányok

Szálljunk, szálljunk csöndes éjbe,

El sem árúl,

Meg se bámúl

Szétsugárzó csillagfénye.

Madár szárnya,

Fáknak árnya,

Puha ködben minden alszik,

Csöndes éjbe

Köd fehérbe

Szárnyunk röpte nem is hallszik.

Avar zörren,

Levél csörren,

Dombtetőn górók merednek,

De túl,

A ködfátyolon túl

Szép tündérkertek nevetnek.

Szálljunk, szálljunk,

Fátyol szárnyunk,

Nincs lefogva, nincs lekötve,

Ködvirágok,

Boszorkányok,

Szálljunk, szálljunk be a ködbe.

VIZITÜNDÉR.

Fátyol ruhám sugárból szőve,

Fejemen kék csillag ragyog

Jertek szép hattyuk, fehér őzek

Elringatnak a kék habok!

Jertek tündöklő palotámba

Kristály csillámló viz alatt,

Vidám játékkal körül fognak

Kék pikkelyes ezüst halak.

Hinár-indán sikamlik a viz

Véle sikamlik énekem,

Felkel a hold, a hab felcsillan

Tovább, tovább - jertek velem!

HALASSZONYOK.

Szőke hajuk, barna hajuk

Himbál hullámon,

Fehér testük el-felmerül

Kék holdvilágon.

Kristály-szemük átvillámlik

Vizrétegen,

Ajkuk mosolyg, őrületes

Szerelmesen.

De nem szeretnek soha senkit,

Csak hüs viz habját,

Hideg kezükkel cseppjeit

Keblükre kapják.

Ujból s ujból futó vizcsöpp

Után hajolnak,

Mig ők maguk ölelő emberkarból

Mind széjjel folynak.

HÓVIHAR.

Fázik a boszorkány,

Vékony kis ruhája

Testét nem takarja,

Elfagyott a szárnya.

Tova nem repülhet,

Fenyügalyra szállott,

Zuzmora ellepte

Mint egy nagy virágot.

Forgószél felkapja,

Elvész a viharba,

Kavargó, zavargó

Fehér zivatarba.

ALSZANAK AZ EMBEREK.

Hófehér fátyolruhámon

Hold sugárja megakad,

Jobbról-balról felrebbennek

Az elalvó madarak.

Hogyha röptem elsikamlik

Sárgúlt lombú fák között,

Tarlón, hol pókháló szálat

Ezüst harmat öntözött.

Lombbal hintett országuton

Melyen foltot tép a fény,

Elhagyott zöld nádasokba

Felcsillámló viz erén.

Fényben úszom, elrepülök,

Hervadó mezők felett,

Szép a föld, mert ébren a hold,

S alszanak az emberek.

A MOSOLY.

Rózsaszin márványból

Van szép palotája,

Szűz-fehér selyemből

Uszályos ruhája,

Fején kis korona

Rubintból, gyémántból,

Övén aranycsillag

Fonott holdsugárból.

Szava, mozdulása

Szerelemre válik,

Ki látja, szereti,

Kiséri halálig,

Boldog lesz, kit érint

Lágy, puha kezével,

Minden sebet gyógyit

Egy tekintetével.

De ki egyszer is csak

Mosolyát meglátta,

Zavaros lett annak

Minden boldogsága.

Boszorkány mosolya

Csak úgy sziven kapja,

Mintha mérges kigyó

Szivébe harapna.

A PÁSZTOR.

(Mármarosi monda.)

Midőn első forróbb napfénytől

Szétfolyó hóviz elapad,

Jön a nagy pásztor és bejárja

A közel s messze falvakat.

Kiválaszt férfit, nőt, leányzót:

«Legeltessétek nyájamat,

Te, szunyogok zsongó seregjét,

Te, az iramló fővadat.

Te, a medvéket őrized meg,

Te, őrködsz méh s darázs felett,

Te vigyázol a madarakra

Míg jő a jövő kikelet.»

Mindenkinek kiadja nyáját,

És mindtől számon kéri majd

A legutolsó bogárkát is,

Ha rét és erdő ujra hajt.

Jön a boszorkány hajlékához

Állatok és erdők ura,

Szól: «Gyermekem, te légy ez évre

A sárga rigók pásztora.

Ha nevezek pásztornak férfit,

De sokszor is meg nem felel

Hivatásának, hanyag, lusta,

Asszonyt is sok más gond fog el.

Csak hogy ha tiszta szűz leányzó

Pásztorkodik egy nyáj felett

Van biztonságban minden állat,

Akkor nyugton pihenhetek.

Egy darabot sem ád a nyájból,

Éber szeme ügyel-figyel,

Ha veszély közeleg feléjük

Ködfátyollal boritja el.

Ha nyája «vad», golyó nem éri,

Ha légy, nem bántja fergeteg,

Ha dongó, szakadó esőtől

Virágszirmokkal védik meg.

Őrizd hát a rigók seregjét

A zöldülő bükkes hegyen

Hogy erdők arany fuvolája

Bántatlan és szabad legyen.»

Meghajlik mélyen a leányzó,

Körülte zsong a kikelet.

Sárga rigók arany seregje,

Szállong repül feje felett.

A KÖNY.

«Jer, szálljunk fényes holdvilágban!»

««Nem mehetek, széttépve szárnyam.»»

«De mi perzselte, tépte széjjel?»

««Forró könyem hullt rá az éjjel.»»

«Hisz tőlünk távol salak gyöngye,

Boszorkányszemnek nincsen könye.»

««Kuvik madár repült felettem: -

Egy földi ifjút megszerettem.»»

AZ ERŐSEBB TŰZ.

Kimondták a szörnyű itéletet:

«Kegyelmet adjunk néki? - Nem lehet!»

Magasan összehordva áll a máglya,

A boszorkány körül már felcsap lángja.

És terjednek a lángok, nő a tűz,

De érintetlen áll a tiszta szűz,

Nem perzselődik el sem hajaszála,

Sem fehér teste, sem lengő ruhája.

Réműlve látja, s felsivit a nép:

«Csak több tüzet! ennyi még nem elég!»

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

A boszorkány nem ég el - mindhiába -

Egyszerre csak kigyullad szive tája.

Azon tűztől, mely benn lelkében éget,

Lássátok, itt az igazi itélet!

Ti nem bánthatjátok, de saját lángja

Feloszlatja, beviszi a halálba.

Törnek szivéből mind jobban a lángok,

Körülte sziporkáznak tüzvirágok.

Lelke izzó folyamként ontja szét

Életadó, gyilkos, tiszta tüzét.

Szétfolyik a tűz, elönti a máglyát,

Erejével eloltja földi lángját.

Majd, tovább terjed, elömlik a népre,

Uj tüzet gerjeszt mindegyik szivébe.

S most, hogy a tűz gyönge testét megkapja

Izzó fehér a boszorkány alakja.

Kit földi tűz nem érhete, nem bánta,

Elégeté most saját tiszta lángja.

A BOSZORKÁNY ÉS A MEDVE.

Mikor már ember közt

Nem volt maradása,

Rengeteg erdő lett

Boszorkány lakása.

Félelmet nem ismer

A ki arra járhat,

Csak világkerülő

Vad erdei állat.

Erdei állatnak

Érti titkos szavát,

Madárral, bogárral

Megérteti magát.

Medve jött utjába,

Mondta a medvének:

«Nem bántlak!» a medve

Felelte: «megvédelek!»

Az óta ott alszik

Küszöbe tövében,

Nyári langyos estén

Fehér havas éjben.

Sokszor a leánynak

Fehér habos karja

Medve kóczos nyakát

Ölelve takarja.

Fejük felett pedig

Zöld fenyüfák ága

Ide-oda inog

Arany holdvilágba.

A RÉM.

Szép boszorkánylányok járnak

Füzértánczot minden éjjel

Harmatos rét zöld füvében

Tiszta, szűzi szenvedélylyel.

Párducz, tigris arra kúszik

Itatóra a holdfénybe,

Zöld szemükből visszacsillan

Vad sugárban a hold fénye.

Felsivit egyik boszorkány:

«Vad állat jő, fussunk, édes!»

Szól a másik: «Őz után járt,

Nem veszélyes most, nem éhes!»

Zúgva jő vihar feléjük,

Tűzkévéket ont az égből,

Takarót vonnak magukra

Boszorkányok rét füvéből.

Elszáll a vihar felettük,

El is némúl tombolása,

Lágyan hangzik távolabbról

Andalitó búcsuzása.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Csöndes tiszta lesz az éjjel.

Boszorkányok ujra szállnak

Átlátszó arany szövetjén

Harmatseprő holdvilágnak...

De ijedve rebbennek szét -

- - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Ingadozva, lágy sötéten

Jő egy árnyék. - -

Kékes-tompa

Foltot tép a tiszta fényben.

«Láttad?» - «Láttam. Oh, mi szörnyű

Kapzsi kézzel, irigy szemmel

Közelit, éppen felénk tart,

Fussunk, szálljunk, jön az ember!»

SZENT IVÁNNAP.

Szép liliomos virágok

Fehér lelkü boszorkányok

Mind elszálltak a holdfénybe

Szent Ivánnap éjjelére.

Fehér fátyol tova lebben

Sebesebben sebesebben.

Fehér fátylát mind felkapja

Rajta csillog fű harmatja.

Harmatos kert, lombos árnyak,

Benne liliomok állnak.

Nyirott lombfalú bokorban

Két fehérlő hosszú sorban.

Minden liliom virágba

Zöldes fénybogárkák lángja,

Mert csókját reá lehelte

Boszorkányok csillaglelke.

CSILLAGHULLÁS.

Csillaghullás a nagy égbe,

Boszorkányok esti légbe.

Csillaglángot szórnak széjjel

Boszorkányok minden éjjel.

Egyik a lángot megkapja,

Másik dobja, tova adja.

Sugarában röpke lángnak,

Boszorkányok úsznak szállnak.

Uszik a sok lenge alak,

Mint hullámban fényes halak.

Elsiklanak egymás mellett,

Könnyeden, mint egy lehellet.

Lehúzódnak, felkerülnek,

Csillagfénybe elmerülnek.

Játszik csillagok tüzébe

Boszorkányok szeme fénye.

Boszorkányok csöndes éjjel

Csillaglángot szórnak széjjel.

Hullnak, hullnak csillaglángok,

Játszanak a boszorkányok.

V.

MESEVILÁG.

...RÉGES RÉGEN ELFELEDTÜNK.

Nem ismerem - de végtelen szerelmem

Csak az Övé,

Sohsem láttam, de gondolatom

Csak is felé,

Felé száll,

Mint vándor úton haza térő

Tévedt madár.

Ha rémület hideg keze érinti lelkemet,

Az irtózat csak tőle,

Lényem tőle remeg.

A boldogság, mely nincs, de eljő

Elszáll felettünk

Csak Ő,

Mit róla tudtunk s régen elfeledtünk

Réges, régen elfeledtünk.

A KÚT.

Az ősz hullatja sárga levelét

Mohos küszöbre

Elhagyott falakra

Titokteljes kutak

Mélyen fekvő tükrébe.

S a mély vizen keresztül

Egy hullám rezdül.

Minden oly távol -

A boldogságról

Száll egy álom

A kéklő tiszta légben.

De hűs szellő söpri a mohos falat

S a hársak alatt

Halkan söpri a sárga

Leveleket.

Minden oly távol,

S a boldogságról

Száll egy álom:

Rég múlt napokról

Melyek sohsem voltak

És sohsem lesznek -

. . . . . . . . . . . . . . . .

Levelek hullnak

Halkan hullnak.

HÁRFÁRÓL.

I.

Sötét fenyük; meghajlanak

Repülő köd leple,

Vihar zúgása,

Zivatar szárnya alatt.

Locsog a mély tó habja,

Megingatja a nádat

Partjainál,

Ismét csendes lesz,

Majd ujra rezdül,

Ólmos nehéz fénye

Fehér ködön keresztül.

Tiszta lesz a tó mélye.

Szürke sziklafalak

Tükröződnek a mélybe.

Közeleg az est,

Csillagok kigyulnak, fenyves felett,

Átrepül az erdőn

Egy rég szétfoszlott,

Rég elhomályúlt, arany fényű

Emlékezet:

Királyfiról, ki szép volt,

Királyfiról, ki hős volt,

Vagy dalnok talán?

Egy hárfa hangja rezdül

Az erdőn keresztül

Csillagos fényes

Zöld éjszakán.

II.

Tudod, hol szólt az ének,

Csöndjében a nagy éjnek?

Ráfonta hold sugárja

Arany húrjait, mind

Egy fenyü fára.

S ki nyugtát sohsem lelte:

A szép királyfi lelke,

Eljött zivatar szárnyán

S a holdvilágos hárfán

Játszá csak ujra, ujra,

A soha nem felejtett

Nagy éneket.

SOURDINE ALATT.

Tavaszi nap, korai nap

Süt a zöld erdőre,

Sűrü erdő, fenyü erdő

Halavány lesz tőle.

Halavány is, meg sötét is

Kékes-zöldes árnya,

Mintha napfogyatkozásba

Fehér füzes állna.

Tavaszi rét, korai rét

Fakult lapja felett,

Ide-oda ingadozva

Száll egy varjusereg.

Olyan fényes, oly fehéres

Feketéllő szárnya,

Mintha napfogyatkozásba

Fehér galamb szállna.

MADÁRREPTE.

Hófehéren árad a hold sugárja,

Sötétlő kert feketéllő lombjára

Feketéllő lomb sűrüjéből kiválik

Egy madár szárnya.

Hófehér gyep felett körözve száll el,

Betéved majd fekete lombok közé,

Össze vonja a fény és árny sötétjét

Szárnya röptével.

Hangtalan száll hófehér holdfény szála,

Hangtalan száll fekete madár szárnya

Csöndes kertben - álmatag éjjel titkos

Varázslatába.

HÓKIRÁLYNÉ PALOTÁJA.

Kert zuzmorája

Minden kis ágra

Fehérlő csipke,

Hideg lehellet

Kristály virága.

Fehér nyirágról

Leomló fátyol,

Földig leérő

Libbenő hajló

Kristályos csipkés

Leomló fátyol.

Pirosas, biboros

Lilaszin hóra

Hullnak a pelyhek,

Zuzmora pelyhek.

Halvány zöld holdvilág

Üveg-zöld holdvilág

Hinti be fényével

Sárgás zöld fényével

Az egész kertet.

Kis fagyos pacsirták

Járnak az utakon,

Kerék nyomában.

Elalvó kis madár

Fellebben meg leszáll,

Dermedtebb, nehezebb

Felborzolt tollában

Elfagyó szárnya.

Megzörren a levél,

Hótakarta levél,

A fehér hó alatt

Elfutó kis egér

Elsiklott, elszaladt,

Kis nyoma ott maradt

A fehér hóban.

- - - - - - - - - - - - - - -

Holdsugár - fagyból szőtt

Fényes jég palotát

Végig bejárja,

Mind egy magába

Ő, a szép, a fehér

Jég s hókirályné.

Jég csillog szemében,

Tükröt tart kezében

Lebbenti fátyolát

Hinti a zuzmorát

Jég palotába,

Mind, egymagába

Tükörszép, holdfényes

Fehér királyné.

KIGYÓK KÖZÖTT.

Nem ismeri senki,

Bár mennyit is látja,

Szeretője nincsen,

Sohsem volt barátja.

Halált nem szereti,

És nem a szerelmet,

Élet után vágyik -

Nem e földre termett.

Múltat és jövendőt

Csillagfénytől kérdi,

Állatok, virágok

Titkos szavát érti.

Ha magányos utja

Sziklás helyre téved,

A kigyóknak mesél

Ősrégi meséket.

SÁRKÁNY ÚTJA.

«Fogd be sárkányomat

Édes öreg dajkám,

Gúnyos mosolyt láttam

A mostohám ajkán;

Kegyetlen szemétől,

Gúnyos mosolyától

Röpitsen sárkányom

Akárhova távol.»

«Szép királykisasszony,

Ne menj el én szentem,

Szenvedés az élet,

Ez már igy van rendben,

Itt falak őriznek,

Óvó fáknak árnya,

Ne menj te védtelen

A sivár világba.»

«Oh, de nem oltalom,

Fogság ez én nékem,

Kéklő szabadság van

A magas kék égben.

Kéklő szabadságra

Lelkem régen vágyott,

Mért tapodjam tovább

E sáros világot?»

Elrepült a szép lány.

Vágyva néz utána

Szegény öreg dajka,

De hiába várja,

Csak a merre útját

Sárkánya kereste,

Üstökös csillag jár

Minden áldott este.

TROUBADOUROK.

Aranyszemű békák néznek

Egy vizi rózsára,

Fehér rózsa tó vizében

Inog hosszú szára.

Tó vizében hosszú békák

Koszorúban állnak,

Bánatosan énekelnek

A fehér virágnak.

Felkél a hold, elsikamlik

Aranyba szőtt fénye,

Vissza csillan, majd felvillan

Sürü tó vizébe.

Aranyszemű hosszú békák

A virágot nézik,

Mozdulatlan tekintettel

Majd hogy megigézik.

Többen jönnek, hivják egymást,

Egymásnak felelnek,

Holdvilágnál bánatosan

Tovább énekelnek.

TÜNDÉRKERT.

Tündérek játszva hivják, csalogatják:

«Fehér palotánkba gyere velünk,

Márvány a lépcső, arany a fedélzet,

Harangvirág felett száll énekünk.»

Harangvirágok öntik el a rétek

Selymes füvét a palota alatt,

Álomlátó dél csendes sugarába

Hosszú fa-árnyak halkan siklanak.

«Látod amott hófehér hattyúk úsznak,

Tavunk sötétkék átlátszó vizén

Tollakról gyémántos vizcsöppek hullnak,

Szárnyukról visszacsillan mind a fény.» -

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Kezei álmodozva fonják-bontják

Tündérek lágy aranyszinű haját,

Szivét a mámor fagyasztó tüzének

Halálos boldogsága fogja át.

És este? - Kifogyott a fény a légből,

Hervadt minden virág köröskörül,

S mig szeme lát, kőhalmaz pusztasága,

Mi előtte kopáran elterül.

NAPRAFORGÓ KIRÁLYNÉ.

Szolgálóim szürke pókok,

Fonjatok gyorsan serényen,

Hogy a fátyol lenge fátyol

Még vasárnap készen légyen.

Szivárványos lágy ezüstből

Légyen fonva minden szála,

Szőjétek a tündérfátyolt

Szép leányom homlokára.

Napraforgó palotámba

Szombat este készen várom

Lenge fátyolt - mert menyasszony

Kis leányom, szép leányom.

Százezer pók nagy serényen

Fátyol vékony szálát fonja,

Nagy szövő szék - széles tarló

Vékony szállal már bevonva.

De nem tudják össze szőni,

Mert a szálat minden éjjel

Irigy csintalankodással

Hűvös szellő tépi széjjel.

Lágyan össze gombolyitja,

Röpiti a tarlón végig,

Föl egész a napsugáros

Kékben uszó magas égig.

Kékben uszó magas égen

Fehér szálak megragadnak,

Foszlányos kis felhő képen

Távol kékben fenn maradnak.

Napraforgó palotában

Szép menyasszony mindig várja

Hogy a fátyolt, lenge fátyolt

Homlokára tűzi párja.

De ellebben minden éjjel

Fehér fátyol, lenge fátyol,

Tépett szála játszik, csillan

Széles tarlón közel, távol.

FEHÉR FARKAS.

Hófehér farkas jár

Hófehér éjben.

Kékesen látszik

Gömbölyü nyoma

A puha havon.

Kékesen száll el

Egy madár árnya

A hó felett.

Felcsillan a hó,

A holdvilágban, a csillagfényben

Mint fehér pelyhen elszórt gyémántok

Felcsillanása.

Kopár akáczfa

Inog a dombtetőn,

Hullatja elszáradt

Zörrenő, csörrenő

Leveleit

A fehér hóra.

. . . . . . . . . . . . .

Egy toronyóra

Üt a faluban távol

A domb alatt.

A farkas felriad.

Kullogó, álmos

Egyhangú lépte

Iramodás lesz.

A fehér farkas

Belevész, eltünik

A fehér éjbe.

AMETHYST PALOTA.

Hogy megy a réten,

Lepkék repülnek,

Libegő lepkék

Két hosszú sorban

- - - - - - - - - - - - -

Mindig előtte

- - - - - - - - - - - - -

Bársony-fekete, libegő szárnyuk

Két hosszú sorját

Követi mindig.

- - - - - - - - - - - - -

Hamuszin fának

Kékes-hamuszin

Törzséhez simúl

Lilaszin-kéken

Két harang virág:

Sötét az egyik, halvány a másik.

Lehull az egyik

Virág kelyhére,

- A halványabbra -

...egyik lepke

Kifáradt haldokló

Bársony sötétje.

Repül a többi

Bársony fekete

Libegő lepke

Repül libegve,

Le és fel szállva,

Két hosszu sorban.

Tovább a réten,

Fűszálak felett

Hamvas eső közt,

Repül a többi

Bársonyos fekete

Libegő lepke.

Elérnek a házhoz,

A palotához

Amethyst-ezüsttől

Lilán világitó, erdő palotához,

Ajtaja zárva,

Ablaka zárva,

Nem nyitja senki,

Nem lehet bemenni

Amethyst-ezüstből

Épült palotába.

Hozzá ütődik

Az ablakához,

Az ajtajához

Sötét bársony szárnyak, puha tapadása

Hozzá ütődik

Nedves tetőre,

Ezüst tetőre

Sötét bársony szárnyak, puha tapadása.

Libegő lepkék

Bársony-fekete tapadó szárnya

Reá simúl mind

Esőtől nedves

Amethystből épült

Ezüst palotára.

ELKÉSETT.

Kis királykisasszony kutnál

Mos ruhákat

Arra megy egy buglyos fejü

Csunya állat.

«Király apám, jaj, segítség!

Bánt valami,

Úgy félek, hogy alig tudom

Kimondani.»

Öreg király, kövér király

Alszik éppen

Gondtelt álmot nagy aranyos

Karos székben.

Nem is hallja kis királylány

Esdő szavát,

Csak álmában meglegyezi

Olykor magát.

Mit tegyen hát? - szépen szól a

Király lánya.

Kis királylányt buglyos állat

Dehogy bántja.

Leülnek a napos fűbe

Egymás mellett,

Úgy szedik le bokorról a

Földi epret.

Öreg király mély álmából

Hogy felébred,

Hogy kinéz a pitvar ajtón,

Csak elképed:

«Úgyan lányom! - megharagszom,

Nem hagyod ott

Mindjárt azt a buglyos fejű

Csúf állatot!»

Vígan nevet kis királylány

A szemébe:

«Édes apám, mért nem jöttél

Idejébe?»

LEPKEKIRÁLY.

Hol zöld fenyügaly közt

Húros rigók járnak,

Pillangó szárnya nőtt

A lepkekirálynak.

Sötétlő bársonyos

Bibor pilleszárnya,

Erdő, mező felett

Véle vígan szálla.

Kis virágherczegnék,

Kik még meg se látták,

Bársony szárnyáért most

Bűvösnek találják.

Gyikokat fognak be

Kis levélszekérbe,

Úgy hajtanak, gyorsan

A király elébe.

De ha megpillantják

A kék levegőbe,

Kis virágfejüket

Elfordítják tőle.

PÁVACSILLAGOK.

Kerti utra lassan hullnak

Zsugorodott falevelek,

Megcsörrennek, elsiklanak

Apró kövű porond felett.

Kanyargó út, rég elhagyott -

Mely ápolta eltünt a kéz,

Vágott széle össze lapúl -

- Dudvásodik - bozótba vész.

Keresztül a kavics uton

Mint egy barna lomha árnyék,

Kőrisfának roncsolt ága

Korhadt, letört - törzse áll még.

Az út végén szürke korlát

Tán a régi házhoz vezet?

Termés kövén napfény játszik

Mint egy múló emlékezet.

Sárgán süt a lemenő nap

Korlát szürke kőfalára,

Szürke falon kéken csillan

Itt egy páva, ott egy páva.

PÁVAFOGAT.

Kis királykisasszony

Mind befogja szépen

Négy fényes páváját,

Kocsikázni mégyen.

A csillámló fogat

Selymes réten halad,

Harmatos fű hajlong

Fényes tollak alatt.

Zölden, kéken csillog,

Aranyosan vész el,

Mind egymásba olvad

Mint zománczos ékszer.

Kis királykisasszony

Hófehér kezébe

Fehér orgona ág

Zöld bokorról tépve.

Nagy orgona-ággal

Hófehér kezében

Kergeti páváit

Végig a zöld réten.

KIRÁLYLÁNYOK HOLDVILÁGNÁL...

Királylányok holdvilágnál

Mennek szépen,

Mindegyiknek liliom van

A kezében.

Csak egyik, a legkisebbik,

Áll magába,

Ujja között égő piros

Szegfü szála.

Holdvilágnál mennek szépen

Királylányok,

Bibor bársony, sötét bársony

A ruhájok.

Csak egyik, a legkisebbik,

Hab-ruhája

Ezüstösen csillámlik a

Holdvilágba.

Királylányok, bársony pillék

Jönnek, szállnak,

Hosszú sorban köszönnek a

Holdvilágnak.

Csak egyik, a legkisebbik

Alig látja,

Majd beolvad ezüst csillag

Sugarába.

HÁROM FEHÉR HATTYÚ.

Három fehér hattyú

Egymás után halad,

Esti szürkületben,

Árnyékos sötétben

Sötét fenyük alatt.

Három sötét holló

Egymás után halad,

Reggeli napfényben,

Harmatos fövényen

Ezüst füzek alatt.

KÉT KEZTYŰ.

Erdő mohán, fák árnyékában

Két keztyű - sötét vörös bőrből,

Ugy, a hogy oda dobta

A fehér kis kéz.

Mintha az ujjak még benne lennének,

Imádkozó mozdulattal

Hajlik a két keztyű

Egymáshoz.

S mintha ködből hozzá szövődne

Az alak,

Melynek keze e két keztyüt viselte.

Ott van, és még sincs,

Ott van, mert ott volt,

Nincs, mert elment,

Ott van a két keztyűben

Még mozdúlatja,

Imádkozó mozdulatja.

«Uram, ments meg a kisértéstől,

Ments meg kisértetektől!»

Erdő mohán, fák árnyékában

A fűben,

Ott fekszik két keztyű.

Tartalom

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

I. NÓTÁSKÖNYV.

NÉPDAL.

MOSÓ LÁNYOK.

DÉR.

SESAM.

TAVASZDAL.

NYÁR VÉGE.

DELELŐ.

ELMERÜLÉS.

KÖDVÁRAK.

ÉJJEL.

BÁRSONY LÉPTEK.

ÚTIRÁNY.

FÜSTFELLEG.

SIETŐS ÚT.

C.-MOLL.

A LEGELŐ.

HÁROM VIRÁG.

AZ APÁCZA.

HANGTALAN ÉNEK.

II. KÉPESKÖNYV.

KRUCSAYNÉ.

SZÁZ GYERTYÁT ÉS SZÁZ LITER BORT...

IDŐTÖLTÉS.

BETYÁR GYEREK ÁLL AZ UTCZÁN...

ESTI KÖDBEN...

UTOLSÓ HANG.

A VASÚT.

NAGY AKÁCZFA A KERTVÉGEN...

KÉK LEVEGŐBEN.

KI VOLT?

TAVASZI ESŐ.

TÜKRÖZÉS.

KALENDÁRIUM.

LEÉGTEK A GYERTYÁK...

MÉHESNÉL.

ALKONY.

JULIUS.

ÉGŐ FEJFÁK.

ÁLLOMÁSON

KARÁCSONYÉJ.

III. PÁN KÖNYVE.

PÁN SZERELME.

PÁN FLÓTÁJA.

ÁPRILIS.

KI JÖNNI FOG MÉG.

MOZGÓ VIRÁGOK.

PÁN MACSKÁI.

EGYMÁST ÉRTIK.

SÁRGA RIGÓ.

AZ Ő MOSOLYA.

IV. BOSZORKÁNYDALOK.

BOSZORKÁNYSZÁRNY.

KÖDVIRÁGOK.

VIZITÜNDÉR.

HALASSZONYOK.

HÓVIHAR.

ALSZANAK AZ EMBEREK.

A MOSOLY.

A PÁSZTOR. (Mármarosi monda.)

A KÖNY.

AZ ERŐSEBB TŰZ.

A BOSZORKÁNY ÉS A MEDVE.

A RÉM.

SZENT IVÁNNAP.

CSILLAGHULLÁS.

V. MESEVILÁG.

...RÉGES RÉGEN ELFELEDTÜNK.

A KÚT.

HÁRFÁRÓL.

SOURDINE ALATT.

MADÁRREPTE.

HÓKIRÁLYNÉ PALOTÁJA.

KIGYÓK KÖZÖTT.

SÁRKÁNY ÚTJA.

TROUBADOUROK.

TÜNDÉRKERT.

NAPRAFORGÓ KIRÁLYNÉ.

FEHÉR FARKAS.

AMETHYST PALOTA.

ELKÉSETT.

LEPKEKIRÁLY.

PÁVACSILLAGOK.

PÁVAFOGAT.

KIRÁLYLÁNYOK HOLDVILÁGNÁL...

HÁROM FEHÉR HATTYÚ.

KÉT KEZTYŰ.