Egyetemes Regénytár

Doktor Nikola

Irta
Guy Boothby

Forditotta
G. Győry Ilona

Singer és Wolfner kiadása 
Budapest

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2018
Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-963-417-382-3 (online)
MEK-18808

TARTALOM
Első kötet
Bevezetés.
I.
Ismeretségünk kezdete.
II.
Az ajánlat.
III.
Nikola tervei.
IV.
Indulunk Tientsinbe.
V.
Virágszál a viharban.
VI.
Peking felé.
VII.
Nehéz napok.
VIII.
Prendergast küldetése.
Második kötet
I.
A Llamaserai.
II.
Izgalmas éjszaka.
III.
Tibet felé.
IV.
A hegyek között.
V.
Titkok világa.
VI.
Élet és halál csodái.
VII.
Nikola felavatása.
VIII.
Iszonyu percek.
IX.
Befejezés.

Első kötet

Bevezetés.
Bruce Wilfred levele Craigie William Georgehoz.
Kedves barátom!
Előre tudom, hogy levelem nagyon meg fog lepni; - hogy is ne, mikor olyan hosszu és megbocsáthatatlan hallgatás után érkezik hozzád hir tőlem, akit méltán holtnak is hihettél már eddig. Emlékszel még, mikor találkoztunk utoljára? Tremorden barátunk yachtján a honolulu-i kikötőben. Én Kauaiból érkeztem volt oda, te pedig, te szerencsés kópé, másnap éppen hazafelé indultál, hogy oltárhoz vezesd azt a leányt, kit annyira szerettél. Azóta csak ugy véletlenül, másodkézből hallottam, hogy gazdálkodol a birtokodon, beható érdeklődéssel kisérve minden egyes karórépát és hogy bár a vadorzóknak s más ilyen szabadban élő izgága embereknek valóságos réme vagy, azért mindenki tudja, hogy feleséged iránt csupa gyöngédség vagy, csupa igaz ragaszkodás és lovagias hódolat. Igy tehát mindenki méltán tekint boldog és irigylésre méltó embernek.
Mig azonban veled szemben a sors ily kegyesnek mutatkozott, én magamról nem mondhatnám, hogy napjaim valami simán folytak. Kellemes tengeri utunk végeztével, melyre épp az imént céloztam, amint társaságunk szerteoszlott a Sandwich szigeteken, én Sydneynek tartottam s áthaladva a korallzátonyok vonalán, Coaktownba értem azzal a szándékkal, hogy ott szerencsét próbálok a Palmer aranymezőkön. De mivel csakhamar be kellett látnom, hogy ez hiu kisérlet, tovább mentem Uj-Guineába; ott a sárgaláz levert a lábamról, s hat hónapba telt, mig ismét teljesen talpra álltam. Ekkor a barangolás szelleme uj erőre kapott bennem és tovább üldözött; - nemsokára Borneoban voltam s végre, amint könnyen kitalálhatod, ugy akartam utamat befejezni, hogy eljussak az én kedves Chinámba.
Talán még emlékszel, mennyit évődtél velem Hong-Kongban a mennyei birodalom iránt táplált rajongásomért s legkivált azért, hogy ugy szerettem felkeresni a legfurcsább, legképtelenebb helyeket nem kevésbbé furcsa és képtelen társaságokban.
Hej, de nem gondoltam akkor, mire fog ez a hajlam vinni később. De hiszen sohasem tudjuk, mi van felőlünk megirva a jövő lapjain. És én azt hiszem, jobb is igy.
Mint könnyen észreveheted, édes barátom, a könyv, melyet küldök, leginkább azzal az idővel foglalkozik, melyet az emlitett alkalommal Chinában töltöttem, hogy pedig neved mindjárt az elején ott van, szembeötlő módon, annak oka az, hogy te voltál, akivel annak előtte is oly lázas kiváncsisággal merültünk bele a Kelet óriási titkokkal tele világába.
S most néhány szót jelen életemről és hollétemről. Hogy hol lakom, azt nem árulom el, még neked sem. S hidd el, hogy e titkolódzásra igen sulyos okaim vannak. Legyen elég, ha azt mondom, hogy ötezer hold földön gazdálkodom olyan vidéken, amely téged is elragadna, ha ugyan boldogságod el nem kényeztetett még tökéletesen. Minden oldalról felhőbe nyuló hegysorokkal van környezve birodalmam s ezek nyugati csucsain most, amint a verandán ülve neked irok, könnyed felhőfoszlányok gyülekeznek, égő rózsaszinbe vonva a leáldozó nap fényétől.
Nehéz volna nyugodtabb, békésebb pontot találni ennél és olyant, mely a civilizált világtól jobban el van különitve. Félévenként egyszer öszvéren hozzák el a szükséges élelmi szereket, ruházati anyagot stb.; ezt egy megbizható emberem végzi, aki soha életében sem beszélt egy szót angolul, minden hat hétben pedig elküldök az innen négyszáz mértföldnyire levő postahivatalba levelekért, könyvekért s a magam leveleit is ilyenkor küldöm el. Közben pedig élek, mint az ősember élt; vetek és aratok; szomszédommal békében élek; megjegyzem, kétszáz mértföldnyire lakik a legközelebbi és képletesen szólva, élvezem az életet saját szőlőtőkém és fügefám alatt.
Néha talán, mikor a nyugati szél végigsuhan a magas fü között és a vadkacsa sikongat a lápok közt, vagy mikor a nagyvilág hireivel telve egy-egy hirlap ide téved hozzám, nem mondom, hogy ilyenkor nincs a nyugalmam megzavarva egy kicsit, de máskülönben elmondhatom, hogy jóformán semmi bánatom nincs és semmit sem sajnálok abból, ami történt.
Leszámoltam a külvilággal, s hogy számüzetésem könnyebb legyen, az ég megáldott azzal, ami végre is a legnagyobb kincs és boldogság a földön: jó feleséggel.
Hogy feleségem ki volt leánykorában és hogy miképpen ismerkedtünk meg, azt elbeszélésem folyamán megtudhatod, ha végigolvasod azt a könyvet, melynek megirása volt jóformán egyedüli szórakozásom a teljesen magános, egyhangu tél folyamán. De most ismét itt a tavasz egész bűbájával s én is egészen más ember vagyok ujra; - annak bizonyságát azonban, hogy az uj ember is a régi barátsággal emlékszik vissza reád, vigye magával ez a könyv holnap...
Hogy fogom-e még látni valaha az életben doktor Nikolát, vagy sem, azt, aki egész könyvem főalakja, nem tudom. De őszintén bizom benne, hogy nem. Ez a csodálatos, rendkivüli ember alkotta meg azon körülményeket, melyek folytán én aztán örök számüzetésre itéltem magamat; de mégsem szeretném, ha tudná, hogy áldozatot hoztam. Néha, mikor csendes, hangtalan éjjeleken ébren vagyok s gondolkozom, alig birom elhinni, hogy a lefolyt két év eseményei a valósághoz tartoznak. Ama két év leirhatatlan borzalmainak még ma is hatása alatt állok s ha száz évig élnék, akkor sem ráznám le a benyomásokat.
Ha hozzá teszem, hogy a doktor Nikolával való együttlét alatt látott dolgokhoz képest jóformán semmi mindaz az ezer titok és képtelen dolog, amibe annak idején te meg én oly vakmerően ütöttük bele az orrunkat; - akkor bizonyára azt mondod, hogy túlozok.
De mire végigolvasod a könyvet, igazat fogsz nekem adni.
S most egy utolsó kérést.
Ha végére értél e lapoknak, ne tégy semmi kisérletet arra nézve, hogy engem feltalálj, vagy, hogy a világgal szemben való helyzetemet tisztázd. Én mondom, jobb ez igy.
Most pedig nem akarok tovább is közéd s a történet közé állani. Isten legyen veled s juttasson meg neked minden boldogságot. Emlékezzél meg rólam egy-két szives szóval, ha feleségeddel beszélsz s hidd el, hogy amig csak a halál végét nem szakitja pályafutásomnak (ha ugyan végét szakitja, mert hiszen doktor Nikola szerint kétkednem kellene ebben).
Vagyok szerető barátod
Bruce Wilfred...

I.
Ismeretségünk kezdete.
Szombat délután volt, egy negyed ötre és a Maloo nevű ut, mely a Csergő forráshoz, Shanghai egyetlen üde levegőjü helyéhez vezet, tarkállott a tömegtől. Fényes magánfogatok, hintók, apró kosárkocsik, gyaloghintók, biciklik, hátaslovak megszakitás nélküli hosszu sorban tartottak a forrás felé. Shanghai városának minden európai eleme, de a benszülöttek nagy része is iparkodott végignézni a tréfás hajtóvadászatot, mely ekkortájt jött divatba. A lovas vadásztársaság egyik tagja a vad s ez menekül előlük, csak itt-ott jelzi egy marék papirdarabka elszórásával, hogy merre ment.
Magam is kocsit fogadtam, inkább fennhéjázásból, mintsem azért, mintha valami nagyon tehettem volna. Egyáltalán, az igazat megvallva, ez időtájt (mint az a következő lapokból ki is fog derülni) bizony nem minden nehézség nélkül őriztem meg a látszatot s ez alkalommal is, bár fejedelmi méltósággal dőltem hátra kocsimban, szivaromat szíva kinos tudatában voltam annak, hogy költségvetésem ezt nem engedi meg s hogy a kocsizás ára nagy érvágás lesz rajtam.
Shanghaiba érkezésem óta igazán szokatlanul szerencsétlen volt minden álláskeresési kisérletem. Eleinte persze a legjobbakért folyamodtam, melyek, ugy látszik, csak az istenek különös kedveltjeinek vannak fentartva; később aztán adtam már alább is és folyamodtam egy meglehetős homályos s kissé kommunista irányzatu külvárosi klub titkári állásáért, de még ekkor is sikertelenül. Az elsőnek elnyeréséhez nem volt elég befolyásom, a másiknál meg az volt a baj, hogy nem volt meg bennem az a hunyászkodás, ami az ily állás főföltétele volna.
Pénzem pedig ezalatt egyre fogyott, ugy hogy beláttam, ha a lehető legrövidebb idő alatt nem történik valami, nemsokára ugy fogok megjelenni a hatóság előtt, mint egy cochin-chinai zsidó adósa, ami pedig minden angol ember szemében a legrettentőbb dolgok egyike és méltán. A helyzet nem volt valami derüs, no de hisz megtörtént volt ez velem annak előtte is, s mégis mindig kiláboltam belőle.
A forráshoz érve láttam, hogy éppen a döntő pillanat előtt álltunk a hajtóvadászatot illetőleg. Az akadály és az árok, amelyeken a lovasoknak át kellett jutniok, szántszándékkal ugy voltak alkotva, hogy a sikert megnehezitse, mert igy annál több volt a mulatság. Csak a lovak nem találtak benne valami nagy mulatságot. Némelyik átugrott ugyan gyönyörüen, de nem egy éppen ott csökönyösödött meg a gát tulsó oldalán; vagy pedig a gyors futás után egyszerre szügybe vágta a fejét, ugy hogy lovasa merész ivben repült a ló nyakán keresztül a sárba, esetleg a legbájosabb hölgyismerőse lábai elé, aki ott ült a többiekkel, a vadászat végét várva. 
Amint az egyszerre érkezett csoport utolsó lovasa is átjutott az akadályon, azt hittem, vége a látványnak s felkeltem helyemről, hogy elinduljak, de többen oda szóltak, hogy maradjak csendesen, még nincs vége; s csakugyan, pár pillanat mulva még egy lovas tünt fel. Nagy biztonsággal lovagolt s látszott, hogy jó „finish”-sel akarja bevégezni a dolgot, igen ám, csakhogy a lova nem osztozott vele ebben a szándékban s mikor mintegy két ölnyire lehettek a palánktól, a ló neki feszitette mind a négy lábát a sáros talajnak s a világért sem akart megmozdulni többé.
De lovasa sem engedett s mikor lovagostorával a ló oldalára csapott, az állat mégis rászánta magát az ugrásra, csakhogy már későn, mert fejjel neki ütődött a palánknak s mig a ló maga az én lábam előtt esett térdre, lovasa egyenesen az iszapos árokba repült, ahonnan aztán nekem kellett őt kihuznom.
Nem mondhatnám, hogy az iszapfürdőből kikerülve, valami szép látványt nyujtott; de viszont az is igaz, hogy mindaz, ami történt, nem gátolta meg abban, hogy engem felismerjen.
- Bruce Wilfred! Szavamra, testestől-lelkestől, - kiáltott, mialatt arcát kezdte törülgetni egy olyan sáros zsebkendővel, hogy ez piszkolta be csak igazán. - Ez aztán szerencsés véletlen, - folytatta; - tudod-e, hogy ma reggel két álló órán át kerestelek a fővárosban.
- Sajnálom, hogy annyit fáradtál, - feleltem, - de mindenekelőtt mondd, nem sérültél meg?
- Nem én, egy cseppet sem, - felelte s mikor valamennyire lerázta magáról a sarat, a lova felé fordult, mely ezalatt lábra állt ismét s most bárgyun nézett, mint aki nem oka semminek. - Először ezt az esetlen barmot vitetem haza, - szólt ujra, - aztán megkeressük a kocsimat s ha megengeded, beviszlek a városba.
Ugy történt.
Mikor már kényelmesen elhelyezkedtünk a kocsiban, Barkston George, kit mellesleg megjegyezve már tiz éve ismertem, beletette az ostorát a tartóba s e szavakkal fordult hozzám:
- Hallgass ide, Bruce; minek kerülgessük a dolgot, térjünk egyenesen rá. Lásd, régi barátok vagyunk s ha az utóbbi időben nem találkoztunk is annyit, mint annak előtte, azért én nagyon jól emlékszem arra, mikor te a hivatalban főnököm voltál, mint helyettes kormánybiztos. Most pedig, - folytatta, kissé előre is elpirulva attól, amit mondani akart, - azt hiszem, körülbelül ismerem a helyzetedet. Kérlek, ne tarts tolakodónak, de igazán szeretném, ha megengednéd, hogy segitségedre legyek.
- Nagyon köszönöm, édes barátom, igazán rendkivül jó vagy, hogy erre gondolsz. Bizony, mi türés-tagadás, nagyon rá volnék szorulva valami foglalkozásra. Hiba van a kréta körül, fiam. S bár elég gyakorlott vagyok az ilyen helyzetekben, mégis maradt bennem valami kevés büszkeség, melynél fogva nem szeretném, ha a biró elé kerülnék, mivel adósa vagyok husz dollárral a szállásadómnak.
- Persze, hogy nem, - felelte melegen Barkston, - s azért, ha rossz néven nem veszed, még ma rávezetlek valami kereset nyomára. A dolog ugy áll, hogy tegnap este egy ember volt fönn a klub dohányzó szobájában. Beszédbe ereszkedtem vele. Érdekelt, mert mondhatom, egyike a legkülönösebb embereknek, akik valaha a keleten megfordultak. Soha életemben sem láttam olyan sajátságos külsejü embert. Ne beszéljetek nekem más ember szeméről; mert annak a szeme - huh! Keresztül jár az embernek a veséjén is. Éppen mikor beszélgettünk, az öreg Benwell toppan be; hiszen ismered. Rám kiált már az ajtóból: halló! Barkston. Ez aztán a szerencse. Azt hittem, te is a Woodrough Jimmy vadászatára mentél; de most hogy látlak; - itt hirtelen elakadt, mert ekkor vette észre társamat, mire aztán valami gyengén sikerült mentegetőzés közepette visszavonult. Mintha elvágták volna a szavát. Ment, majdnem futott. Nem tudva mire magyarázni a dolgot, utána mentem. Hát látom ám, hogy az előcsarnokban szörnyen öltözködik; kalapot, felöltőt vesz. - „Megállj, Benwell, szólitom meg, hát mi ütött hozzád, hogy ugy sarkon fordultál? Én bántottalak meg?” Megállt s aztán oda lépve mellém, ennyit mondott halkan: „Barkston, ismersz engem; tudod, hogy nem ijedek meg a magam árnyékától. Azt is tudod, hogy nem egyszer álltam szemben európai ellenséggel, zuluval, malayival, japánnal, kinaival, sőt ha kellene, ma is helyt állnék magamért velük szemben, hanem hallod, mikor ezt az embert látom, ezt a doktor Nikolát, akkor se szó, se beszéd, megyek amerre látok. S azt tanácsolom, fogadd meg a szavamat s tégy te is ugy.”
Nem értettem, de többet harapófogóval sem tudtam kivenni belőle. Kezet szoritott velem erősen, hevesen, azután kocsit hozatott s szinte rohant ki a csarnokból. Mikor a billiardterembe visszatértem, doktor Nikola még mindig ott volt s könnyedén próbálgatott néhány végtelenül nehéz mesterfogást.
- Azt hiszem, már láttam előbb az ön barátját, - kezdte, amint beléptem. - Ugy-e Benwell ur Uj-Changból? S ha nem csalódom, Benwell ur is emlékszik reám.
- Ismeri önt, ugy látszik, - feleltem nevetve.
- Ugy van, - felelte rövid szünet után; - csakugyan volt szerencsém Benwell urhoz, még pedig Haiphongban. - Aztán különös nyomatékkal végezte be: - Nem tudom, milyen véleménnyel van Benwell ur a hely felől, de részemről azt hiszem, hogy nem egyhamar fog oda visszakivánkozni.
Ezt mondva egyideig hallgatott, majd csendesen kivonva zsebéből egy levelet, elolvasta, aztán megvizsgálta még a boritékot is s azzal egyszerre, mint aki hirtelen határozza el magát valamire, oda fordult hozzám:
- Kérdezni szeretnék öntől valamit, - szólalt meg, visszatéve a billiárd-dákót a tartóba; - ugy-e ön ismer valami Bruce nevü urat, aki angol kormányhivatalban volt itt előbb s akiről azt mondják, oly csalódásig hiven tudja a kinaiakat utánozni, ugy hogy ha átöltözik, senki nem mondaná, hogy nem bennszülött.
- Ismerem. Sőt azt is tudom, hogy jelenleg Shanghaiban van, éppen ma reggel is hallottam róla.
- Hozza el ide hozzám, - vágott szavamba hirtelen. - Hallom, hogy valami állást keres s ha holnap reggel tizenkettő előtt nálam lesz, ugy lehet, jó állásba tudom segiteni. - Nos hát, Bruce fiam, itt az alkalom, ragadd meg, ha tetszik.
- Igazán, nagy hálára köteleztél, - feleltem. - De hát ki ez a doktor Nikola és mit gondolsz, miféle állást tudna nekem ajánlani?
- Barátom, hogy kicsoda-micsoda, nekem fogalmam sincs róla, hanem ha ez az ember nem vérszerinti unokatestvére az ördögnek, akkor én nem értek a rokonságok kisütéséhez.
- Ebből nem sokat okulok. De legalább milyen a külseje?
- Hát várj csak: - magas termetü; - de a világért se hidd valamikép, hogy megtermett ember is egyszersmind; - sőt határozottan nagyon nyulánk. S annyit mondhatok, hogy arányosabb alakot soha életemben nem láttam. Arca simára van borotválva és halálsápadt, valami hasonlithatatlan csontszinü sápadtság, amit el nem felejtesz, ha egyszer láttad. Haja, szeme koromfekete; az egész ember pedig olyan tökéletes az öltözködésben, a tisztaságban, mintha skatulyából vették volna ki. Ha rád néz, ugy érzed, mintha a szeme rajtad keresztül hatolva a falba furódnék s ha beszél, rá kell nézned és figyelned kell, akár akarod, akár nem. Mindent összevetve, azt hiszem, annál jobban fogom szeretni, minél kevesebbet látom.
- Nem nagyon biztató rám nézve, amiket mondasz. De mi az Isten csudáját akarhat.
- Ez az ember maga Apollyon s talán maitre d’hotel-nek akar megtenni.
Ezalatt beértünk a városba.
- És hol találom meg ezt a különös embert, - kérdeztem, mikor már közel voltunk oda, ahol ki kellett szállnom.
- Hajtsunk a klubba s nézzük meg, nincs-e ott. De igazán, tréfán kivül, Bruce, annyira rajta volt, hogy veled megösmerkedjék, hogy valószinüleg hagyott is hátra valami izenetet, kivált, mivel tudja, hogy ma találkozni akartam veled.
A klub ajtajához érve, Barkston kiugrott a kocsiból s mig én a lovakat tartottam, besietett a házba.
Tiz perc mulva megjelent, kezében levelet tartva.
- Nikola itt volt még tiz perccel ezelőtt is, - kezdte Barkston és szép arcán olyan csalódott kifejezés ült; - de ezt a levelet hagyta hátra. Azt irja, hogy amint rád találtam, küldjelek el hozzá; a francia negyedben lakik, a La Fayette utcában; harmadik ház jobb kéz felől, éppen amellett, ahol a renegát francia őrgróf agyonlőtte a feleségét. Ha akarod, adok egy levelet hozzá; azután megebédelsz, azalatt meghányod-veted a dolgot, s ha jónak látod, még ebéd után odamehetsz.
Megköszöntem, mire Barkston visszament a klubba s onnan a kész levéllel lépett ki ismét.
Hazaérve egy fa alá ültem s gondolkozni kezdtem a dologról. Furcsa helyzet! - Barkston, a derék, nemeslelkü fiu oly boldognak látszott a közvetitő sikeres szerepében, hogy nem akartam neki mondani, hogy Nikoláról nem ma hallottam először.
Olyan sajátságos egyéniség, mint az övé, nem maradhat észrevétlenül sehol, annál kevésbbé egy olyan pletykafészekben, mint Shanghai. S noha eléggé ismertem embertársaimat arra, hogy tudjam, mennyit lehet az ilyen szóbeszédből elhinni, mégis önkéntelenül roppant kiváncsisággal tekintettem a találkozás elé.
Megittam a teámat s ugy nyolc óra körül ujra felcsaptam a kalapot, hogy a francia negyedbe menjek. Kellemetlen este volt; szokatlanul sötét, mert a kavargó fellegek esőre mutattak. A szél zúgott s az éles port mint jégesőt csapkodta az ember arcába. Noha abban jártam, ami régi kivánságom volt, hogy tudniillik jó állásba jussak, mégse mondhatnám, hogy valami vidám hangulatban lettem volna. Vagy nem az előtt álltam-e, hogy megismerkedjem egy emberrel, kitől, ugy látszik, mindenki félt s akinek olyan hire volt, hogy voltakép a vele való közelebbi ismeretség nem volt valami kivánatos. Csakhogy szorult helyzetem tudatában bizony nem lehettem valami nagyon válogatós.
A ház elé érve, csengettem.
A kert is, a ház is, tökéletes sötét volt, de a csengetésemre belül valami világosság jelent meg s lassan közeledett. Mikor az ajtó megnyilt, egy kinai fiu állt előttem.
- Itt lakik doktor Nikola, - kérdeztem, de attól tartok, hogy szavam olyanformán hangozhatott, mint a mesebeli kis fiué, mikor a varázsló ajtaján kopogtatott. A fiu igenlőleg intett s mikor én erre bemutató levelemet átadtam, oly nyilsebesen rohant el vele, hogy két perc mulva már vissza is jött ismét, intve, hogy kövessem. Egy kis szobába vezetett, mely balfelé nyilt az előcsarnokból. Aztán magamra hagyott, ugy, hogy kényelmesen szemügyre vehettem, hol vagyok.
A szoba maga nem volt valami különös; körülbelül olyan, mint az összes többi ottani házak szobái. Egyik falában széles ablak volt s amit azonnal észrevettem rajta, erős vasráccsal volt ellátva. Közel az ablakhoz nagy könyves szekrény állott, tele mindenféle tárgyu munkával; a bimetallismustól kezdve a confucianismusig minden. A padlót puha, finom indiai gyékény boritotta; szemben pedig azzal az ajtóval, melyen én beléptem, nehéz ajtófüggöny takart el egy másik bejárást. A falon több műbeccsel biró metszet függött, de észre kellett vennem, hogy tárgya valamennyinek sajátságos körből volt meritve; - egyik Saulnak az endori boszorkánynál tett látogatását ábrázolta, a másik a bűvészek mutatványait Fáraó előtt, a harmadik a csontoknak emberekké változtatását a pusztában.
A kandallón finom hangu óra ketyegett, de más nesz nem hallatszott az egész házban.
Azt hiszem jó öt perc telhetett el, mire az ajtón kivül egyszerre halk, könnyü léptek közeledtek. Egy pillanat mulva a függöny félrehuzódott s ekkor egy férfi jelent meg előttem, ki a világon senki más nem lehetett, mint doktor Nikola. Vonásról-vonásra olyan volt, mint amilyennek Barkston festette le.
Oh az az arcszin! Volt benne valami az olajszinü arcok árnyalatából, de mégis oly földöntúli módon sápadt. Hajlékony, urias alakját kifogástalan estélyi öltözék fedte s ennek koromfeketesége teljes összhangban állott hajának és szemének szinével. Korát igazán nem tudtam volna meghatározni s csak később értesültem, hogy éppen harmincnyolc esztendős volt.
Sietve haladt át a szobán s mialatt kezét nyujtotta, igy szólt:
- Bruce Wilfred urhoz van szerencsém?
- Az vagyok, - feleltem - s ön bizonyára a doktor Nikola.
- Az vagyok. Most pedig, hogy megismerkedtünk egymással, rögtön rá is térhetünk a dologra.
Mialatt beszélt, megindult ismét visszafelé, ahonnan jött s minden mozdulata csupa könnyedség volt, csupa ruganyos elegáncia. Kinyitva az ajtót, intett, hogy kövessem. Ekkor egy másik nagy szobába értünk; hossza lehetett, vagy negyven láb, szélessége pedig vagy husz. A nagy, mély öböl ablak jó munkáju festett üvegtáblákat tárt elénk; a falakon remek japáni himzések, kardok, hadi szekercék lógtak, két-három Rajput páncélruha; tenger könyv, s rendkivül értékes porcellán kincsek.
A szobát három függőlámpa világitotta meg; a vert érc mindegyiken remek munkát mutatott. Szanaszét vánkosokkal megrakott pamlagok és zsöllyeszékek voltak s az egyik kerevet előtt egy oly mesés szépségű berakott huqa (török csöves pipa) állott, amilyennek mását Konstantinápolyban is csak igen ritkán láttam.
- Foglaljon helyet, - szólalt meg gazdám, széket mutatva.
Leültem s ámulva vártam, mi fog következni.
- Ez nem első látogatása önnek Kinában, ugy tudom, - szólalt meg, szintén helyet foglalva, s az egész idő alatt le nem vette rólam csodálatos szemét.
- Nem az első, - feleltem. - Régi lakosa vagyok a keletnek s merem állitani, hogy angol ember nem igen ismerheti Kinát nálamnál jobban.
- Helyes. Ön, ha jól tudom, jelen volt Quong-Sha házában 1889. augusztus 23-án tartott gyülésen s a rákövetkező héten segitségére volt Mah-Poo-nak a menekülésben, mikor a mandarinok el akarták fogni.
- De az Istenért, hogy tudja ön ezt? - kiáltottam fel önkéntelenül, mert hiszen meg voltam azelőtt győződve, hogy magán a menekültön kivül senki sem tudott arról, hogy a dologban nekem is részem volt.
- A keleten sok sajátságos dolognak jön az ember nyomára; - felelte, mialatt fejét lehajtotta, de akkor is rám nézett finom rajzu szemöldöke alul. - És mégis, - folytatta, - az a pár mozzanat, melyre épp az imént céloztam, meggyőzhetne bennünket arról, mily végtelen keveset tudunk voltaképp egymás életéről. Annyit, amennyit tudunk, jóformán oktalan állatoktól is meg lehetne tudnunk.
- Attól félek, hogy nem egészen értem önt, - szóltam közbe.
- Nem? Pedig ez végre is nagyon egyszerü. Hadd mutassak önnek valami kézzelfogható magyarázatot. Ha valami egyebet lát a dologban, mint amit én szándékozom általa bebizonyitani, akkor csak magára vessen érte.
Egy asztalon, közel a doktor karszékéhez, nagy lap fehér papiros feküdt. Érte nyult és letette a földre. Majd egy darab rajzoló szenet vett a kezébe, mialatt hosszu, sajátságos fütyülést hallatott. E füttyentésre hirtelen, meg nem tudnám mondani, honnan, egy óriási macska ugrott a padlóra; gyönyörü bundája épp oly koromfekete volt, mint gazdájának öltözéke.
Ott állt a földön, bozontos farkával a szőnyeget simogatva.
- Vannak emberek a világon, akik azt mondanák önnek, hogy ez a macska az én házi szellemem és hogy az ő segitségével mindenféle varázslatot tudok végrehajtani. Ön természetesen nem hinné el az ilyen képtelenségeket. De annak bebizonyitására, amit az imént mondtam s ön nem értett, tegyünk próbát. Ugy lehet, néhány más részletet is meg tudok mondani az ön életéből.
Ezzel elhallgatott és elkezdett a széndarabbal számokat irni a papirosra egészen tizig, azután pedig még egy sor számot az előbbi sor alá. Aztán felvette a macskát, megsimogatta s végre, mintha valamit sugott volna a fülébe. E percben a macska leugrott; jobb első lábát odatette a felső sor egyik számjegyére, bal első lábát a második sor egyik számára.
- Huszonnégy, - olvasta doktor Nikola sajátságos mosolyával.
Aztán megforditotta a papirost s a másik felére a hónapok nevét irta le; ismét sugott valamit a macskának, mire az állat rögtön a junius szóra tette a lábát. Majd az abc betüi következtek s ekkor a rettenetes állat ezt a szót betüzte ki: „Apia”.
- Junius huszonnegyedikén tehát, egy eddig előttünk ismeretlen esztendőben ön Apiában volt. Lássuk, megtudhatnók-e az évet is?
Felirta tehát ismét a számjegyeket tizig, mire a macska egy démon hevességével ugrott oda és kiválogatta a számokat igy: 1875.
- Helyes? - kérdezte a doktor.
- Tökéletesen, - feleltem.
- Örülök rajta, - válaszolt - s most mondja meg, akar még valamit tudni? Ha kivánja, talán azt is meg tudnám mondani, mi ügyben járt ott.
Nem kivántam. S csak arra kérlek, hidd el, hogy igen méltánylandó okaim voltak, amiért nem kivántam. Nikola halkan nevetett, mialatt fehér ujjai hegyét egymásnak támasztotta s aztán nyugodtan, egyszerüen kérdezte:
- Nos, mi a véleménye a macskámról?
- Nem volna csoda, ha ördögi hatalmat tulajdonitanék neki.
- S mégis, ha csodálatosnak találja is a dolgot, nem az. Az egésznek az a magyarázata, hogy sajátságos nevelésnek vetettem alá. Az állatokban, különösen pedig a macskákban, olyan képességek szunnyadnak, amelyekről a legtöbb embernek fogalma sincs. Tudja, Bruce ur, hogy engem végtelenül érdekelne, ha megtudhatnám, mit gondol ön arra nézve, meddig terjed az emberi elme határa; vagyis, hogy mily messzire tud behatolni abba a világba, melyet rendesen occult-nak, elrejtettnek neveznek.
- Ismét bocsánatot kell kérnem, mert igazán nem tudom egészen követni a gondolatot.
- Nos, akkor hadd állitsam a dolgot ésszerübben ön elé. Ha szabad ilyen nyersen tennem fel a kérdést, mit mondana ön válaszul, ha azt kérdezném, hol kezdődik a világ s hol végződik?
- Azt mondanám, - feleltem az egyszer minden habozás nélkül, - hogy a születéssel kezdődik s a halállal végződik.
- S a halál után?
- Nos, ami azután történik, az a vallás dolga s erre nézve a papokhoz tartja magát az ember.
- Önnek magának nincs egyéni véleménye?
- Csak annak maradékán tengődöm, amit gyermekkoromban tanultam.
- Értem; ez esetben tehát ön azt hiszi, hogy amint az életműködés megszünt a testben, akkor lényünknek valami láthatatlan része, amelyet egyszerüség kedvéért léleknek nevezünk, elhagyja ezt a földet s uj életet kezd a két hely közül, vagy az egyikben, vagy a másikban.
- Bizonyára ez az, amit gondolok! - feleltem.
- Ugy-e? Ez az a tudomány, amit ön Somersetshire High Walcombe nevü helységében elsajátitott s ezt a felfogást, mint jellemzeteset lehetne odaállitani annak tanulságául, hogy tulajdonkép mit is tanulnak az emberek. Igen, ez a hite az embereknek nálunk a canterbury-i érsektől kezdve le az utolsó földművelő fiáig, aki három mértföldet gyalogol a maga majorjából, hogy a vasárnapi iskola vallási oktatásán részt vehessen. De ugyanabban a kis helységben, ahol ön lakott, ha jól tudom, volt egy tagba szakadt kis emberke, O’Rorke nevezetü, akinek a hivei éppen negyvenöten voltak; ez az ember egészen máskép vélekedett a lélekről s annak sorsáról. Smallcombe Tóbiás pedig, aki szabad ég alatt prédikál néhány rajongónak, néhány sihedernek, meg a szanaszét legelésző kecskéknek, ismét egészen más tanokat fog önre rákötni, ha kérdésével hozzá fordul. Mindenik persze azt vitatja, hogy az ő állitása a helyes. Csakhogy mig ezek igy vitatkoznak, ne feledjük, hogy a tudósok közül sokan, még pedig a legkiválóbbak azt mondják, hogy ezek az összes teóriák hamisak s hogy az élet-halál kérdései egészen máskép állanak. Ha megengedi, hogy én öntsem szavakba azt, amit ön gondol, ugy azt mondanám, hogy az ön véleménye az, mihelyt a test maga, - az a hus és vértömeg, amely Bruce Wilfredet teszi, - megszünt élni, azután már nem sokat határoz, hogy mi történik. Igen, de tegyük fel, hogy ha annak a bizonyos Bruce Wilfrednek elméje, lelke, szóval az a része, mely gondolkozik, érez, szenved, - ha ez csakugyan mégis arra van szánva, hogy tovább éljen évezredek ezredein keresztül, mint menthetetlen zsákmánya a hibái fölött érzett bünbánatnak; - nos, hogyan gondolkoznék a halál felől akkor?
- Ha ön feleletet vár erre a kérdésre, akkor előbb bizonyitsa be, hogy lényemnek az a része csakugyan folytatni fogja létezését?
- Éppen ez az, amit tenni szeretnék és szándékszom is. Hiszen ezért kerestem önt mindenütt. És lám, mikor itt van, ily módon töltjük az időt. Nagyon el van ön foglalva?
Elmosolyodtam.
- Értem. Nos, nekem egy ajánlatom van az ön számára, ha meghallgat. Évekkel ezelőtt történt, hogy először álltam komolyan szemben ezzel a kérdéssel, melyet az imént penditettem meg s mely engem sokkal jobban érdekel mint képzeli. Ez akkor történt, mikor egy rendkivül különös emberrel ismerkedtem meg. Az illető eredetileg oxfordi egyetemi tanár volt és egyik oxfordi kollegium főnöke, de aztán hogy, hogy nem, valami történt, elég az hozzá, az én emberem elhagyta Oxfordot és utóbb Santiagoban agyonlőtték a chile-i háboru alatt. Megelőzőleg mindenfelé utazott s igy került északnyugati Kinába. Egyike volt a legsajátságosabb egyéniségeknek, akiket valaha láttam, de oly csodálatos dolgokat tudott elmondani, hogy engem egészen lebilincselt. Nemcsak elmondta, de be is tudta bizonyitani valamennyit. Ön talán ügyes büvészfogásoknak nevezné a dolgokat, lássa, eleinte én is annak tartottam, de bezzeg ma már nem tartom annak. Valamint ön sem fogja, ha egyszer végig hallgatja az egészet. Ez az ember volt az, meg egy öreg buddhista pap (az utóbbival Ceylonban voltam együtt), akiktől megtanultam egy csekélyke tényt, bizonyosságot, melynek kapcsán most folytatni akarom a kutatást. Évekig, nyolc egész hosszu éven át haladtam nyomról-nyomra, lépésről-lépésre, mig végre most abban a helyzetben vagyok, hogy remélhetem, nemsokára a dolog nyitján tarthatom kezemet. Ha ez sikerül s csakugyan feltárhatom azt a titkos ajtót, akkor olyan tudás birtokába jutok, melynek nagyságáról a világnak (természetesen csak az európai világot értem) fogalma sem lehet. Bátor ember vagyok, de megvallom, hogy ha vállalkozásomat végiggondolom, magam is szinte megrémülök tőle. Tervem nem kisebb dolog, mint ez: behatolni bizonyos kinai titkos társaságok segélyével oda, ahol a legrejtelmesebb tudás székhelye van s ha egyszer ott vagyok, onnan elkérni, kölcsönvenni, vagy ellopni azokat a képzelhetetlen nagyságu titkokat. Egyedül nem mehetek százféle oknál fogva, azért találnom kell valakit, aki elkisérjen; - olyan ember egy van talán ezer közül, aki erre alkalmas volna; többek közt például tökéletesen kell tudnia a kinai nyelvet. Bátornak kell lennie, olyannak, aki hirtelen feltalálja magát, azonkivül képes legyen ugy utánozni a kinaiakat mindenben, hogy senki rá ne jőjjön, hogy nem benszülött. S végre, arra is készen kell lennie, hogy meg ne hátráljon soha, semmi elől. Ha az illető kész erre, én is bőkezü leszek. Ötezer font sterlinget adok át neki, mikor elindulunk s ugyanannyit, mikor hazatérünk, ha ugyan hazatérünk. Nos, mit felel erre?
Igazán nem tudtam mit mondjak. Az ajánlat nagysága, - a fizetésről nem is szólva - teljesen megrenditett. A pénzre soha azelőtt nem volt annyira szükségem, mint most s ez az összeg olyan volt, mely legmerészebb álmaimat is meghaladta - azonkivül a kalandos vállalkozás sohasem volt ellenemre; ez azonban mégis túlságos vakmerő dolognak tetszett.
- Mit mondjak egyebet, minthogy az egész igen rendkivüli dolog.
- Igaza van. De hiszen mi is rendkivüli emberek vagyunk mindaketten. Ha ön egyike volna a nagy tömeg embereinek, ugy ma bizonyára nem ülnénk itt együtt. Én, ha önnek volnék, kétszer is meggondolnám, hogy visszautasitsam-e az ajánlatot. Először is a lehető legkellemetlenebb helyzetek egyike, ha az ember pénzzavarban van, azután meg, lássa, jövő szerdán készen lesz minden pénzével, még ha megelőzőleg el is adná az óráját és láncát, mint ahogyan azt tegnap tervezte.
Mindezt oly könnyed, természetes hangon mondta, hogy az első pillanatban szinte nem is gondoltam rá, honnan tudhatta ez az ember az én pénzviszonyaimat ily apróra.
- Nézze, - szólalt meg ismét, - igazán legjobb lesz, ha igent mond.
- Szeretném egy kicsit meggondolni a dolgot, - feleltem, - mert ilyen nagy vállalkozásba nem szeretnék egész vakon belemenni. Még ha a saját magam szempontjából nem volna is meggondolatlanság, de önnel szemben nem lenne az ilyen eljárás helyénvaló.
- Ahogy akarja. Menjen hát haza s gondolja meg a dolgot. Holnap ilyenkor pedig jőjjön el ismét, hogy határozatát tudassa. Addig azonban, ha én önnek volnék, egy szót sem emlitenék mai együttlétünkről senkinek.
Biztositottam, hogy nem szólok s erre aztán felállt helyéről. Megértettem, hogy a beszélgetés véget ért. Amint a lépcsőház felé indultunk, a macska hűségesen követett bennünket. A verandán doktor Nikola hirtelen kezet nyujtott s leirhatatlan kedvességgel, valami csodálatosan behizelgő varázzsal mondta:
- Remélem, Bruce ur, elhiszi nekem, hogy nagyon, nagyon óhajtom az ön beleegyezését. Nem hizelgek önnek, egyszerüen csak jelzem a tényt; s ha azt teszem hozzá, hogy ön az egyetlen ember egész Kinában, akinek közreműködését kivánom, akkor is csupán a puszta igazságot mondtam. Most pedig jó éjt! Remélem, hogy holnap ilyenkor kedvező válasszal fog felkeresni.
Mialatt beszélt, a fekete macska, mely eddig távol maradt tőlem, most egyszerre odajött s mintha csak ura kérését akarta volna támogatni, dorombolva törleszkedett hozzám.
- Holnap ilyenkor itt leszek a válasszal. Jó éjt!

II.
Az ajánlat.
Mikor doktor Nikolának jó éjt mondva az utcára értem s órámra tekintettem, az még nem mutatott nagyon későt s azért elhatároztam, hogy nagy sétát teszek, hátha azalatt eljutok valami határozatra. A végleges válasz igazán nem volt könnyü; sok dolog szólt a terv mellett, de ugyanannyi ellene.
Mindenekelőtt az tüntette fel előttem a dolgot kedvező szinben, mert emlékeznem kellett arra, hogy magam vagyok. Atyám, anyám évekkel azelőtt meghaltak s mivel én voltam egyetlen gyermekük, testvér sem lesz, akinek reám szüksége lenne, vagy akire bánatot hoznék, ha vállalkozásom alatt meghalok. Azután arra gondoltam, hogy a viszontagságok nem rémithetnek valami nagyon, hiszen többé-kevésbbé mindig utaztam, igy hozzá törődtem mindenhez. Ez annál inkább érthetővé válik, ha elmondom, hogy tizenhárom éves koromban megszöktem hazulról, mert a tengerre vágytam. Ott aztán három évig mint hajóinas olyan kemény, viszontagságos életet éltem, amelyet elmondani sem könnyü, nem hogy elszivelni. Azután öt másik esztendő következett; semmivel sem kényelmesebb, mint az előbbi három, mert ekkor meg az ausztráliai vad busman-ok közt laktam, majd onnan mint lovas csendőrtiszt mentem a Fokföldre s végre Hong-Kongba kerültem jó állásba. Egyetlen egyszer voltam beteg életemben, különben jóformán nem is tudtam, mi a bánat vagy a szenvedés. Erős fiatalember voltam, hat láb magas; izmaim mint az acél s ha ezt is hozzá lehet tennem anélkül, hogy dicsekvésemért nevetségessé váljak; - ugy mondják, hogy barna, sürü hajammal, szürke szememmel nem voltam csunya.
Helyzetem pedig, ugy vagyoni, mint sok másféle tekintetben, nem volt kielégitő. Igaz, gondolhattam arra is, hogy hiszen majd csak akad valami más, valami könnyebb dolog, de viszont azt is be kellett látnom, hogy ez nem volt valószinü.
Hiszen az elmult hetekben mindenünnen csak visszautasitás volt a válasz, ha kopogtattam; - néhány nappal ezelőtt egy kereskedő mondta, ahol a pénztárosi állást óhajtottam elnyerni, hogy száz embert is talált volna rá, mielőtt én ajánlkoztam. Ez aztán arra a gondolatra vitt, hogy csakugyan nem szabad elmulasztanom az alkalmat, ha egyszer kinálkozik valami. Persze, ha magam előtt nem vallottam is be, ott volt bizony lelkem mélyén még valami, ami az ajánlat elfogadására ösztönzött: a kalandos vállalkozás iránt való szenvedélyem. S ez a teljesen szokatlan természetü kaland ingerelte képzelődésemet. Hozzájárult mindehez még az is, hogy Nikola igazi vezető és uralkodó volt; titkos vonzóereje, modorának varázsa lefegyvereztek s arra birtak, hogy kezébe adjam magamat.
A kellemetlen csak az volt az egészben, hogy a halál eshetősége a kelleténél jobban az előtérben állott, de én aztán csakhamar azt kezdtem meggondolni, hogy lám, meghalnom csak kell, előbb vagy utóbb, ha pedig szerencsém kedvez, tizezer font sterlinget kapok s ez az összeg urrá tenne egész életemre.
A pénzre gondolva, feltünt előttem fanyar és bárdolatlan házigazdám és az ő rossz helyesirással csunya betükkel körmölt számlái, melyek annyi álmatlan percemért voltak felelősek. Ha most ezt az ajánlatot elfogadom, megszabadulok ettől is mindörökre.
Igen, ugy lesz, megyek.
Amint eddig eljutottam, egy percig sem töprengtem tovább, hanem hazafelé tartottam.
De mikor másnap reggel felébredtem, ugy tetszett, mintha a meggondolás ott ülne ágyam mellett komoly arccal, felemelt ujjal. Sajátságos álmaim voltak. Láttam önmagamat a kinai kolostorban, ahol meg akartak mérgezni; majd szét akartak tépni a mandulaszemü emberek s egymásután mindenféle kinzásnak vetettek alá. Igaz, nagyon természetes volt ez a nyugtalanul eltöltött éjszaka a nagy lelki töprengések után, de azért tagadhatatlanul mégis hatottak reám az álomképek. Nem csoda.
Eszembe jutott, hogy amint kinai ruhát öltök, arcomat hozzájuk hasonlóvá változtatom és felvarrom a hosszu fonatot, azonnal ugy tekint mindenki, mint valódi kinait, aki a mennyei birodalom törvényei alá esik.
Ezután a másik nagy kérdés tolakodott elém. Miféle utitársnak fog Nikola mutatkozni? Bizhatom-e benne? Ha veszély fenyeget bennünket, mit fog tenni; minek fog tekinteni, barátnak vagy közömbös embernek? Ha olyan helyzetbe kerülnénk, hogy például menekülni csak egyiknek lehetne, nem hagyná-e cserbe megfizetett emberét? Ez esetben ugyan mit érne a már megkapott s a még utóbb elnyerendő pénz?
A pénz uj gondolatot ébresztett kétségeim sorozatában. Vajjon elég gazdag-e Nikola arra, hogy nekem ekkora összeget adhasson. E pontra nézve semmit sem szürhettem le mindabból sem, amit a doktorról hallottam Saigonban és a Manilla szigeteken. Hogy egy-két ismerősöm már eddig is nevének puszta hallására elrémült, az viszont arra nézve nem bizonyitott semmit, hogy talán nem gazdag ember. Ez igy nem sokat ér, gondoltam magamban, meg kell tudnom a dolgot valami teljesen elfogulatlan embertől.
De ki legyen az? Néhány perc mulva, öltözködés közben egy név jutott eszembe, egy kereskedő neve, akiről azt tartották, hogy jóformán mindenkiről mindent tud, kivált a pénzügyeit illetőleg.
Oda kell mennem.
Nem is haboztam s mikor a szép ház lépcsőcsarnokába értem, jó szerencsém ugy akarta, hogy a nagy üzletember egyik fő comprador-át éppen ott leljem; - ez azután késedelem nélkül bevezetett főnökéhez.
Érdekes egyéniség volt ez a Mac Andrew. Skóciai származásu volt, amit az ember az első öt percben kitalálhatott róla. Atyja éjjeli őr volt annak idején Glasgow egy bankjában s a fiu évei ugy teltek, hogy mint mezitlábos, rongyos utcagyerek szaladgált abban a sajátságos városban. De ezek az emlékek nem hogy bántották volna az öreg skótot, sőt ellenkezőleg, az ősrégi De La Zouch család nem lehet büszkébb arra, hogy törzsatyjuk Hóditó Vilmossal barátkozott, mint amilyen büszkén és szivesen emlegette Mac Andrew a maga keserves, kietlen gyerekkorát, melynek éppen szenvedései vitték odáig, hogy egy csikorgó hideg reggelen aztán vége szakadt a fiu türelmének s keletre ment, szerencsét próbálni.
- Hogyan, ön az Bruce ur? - kiáltott fel Mac Andrew s felkelve székéből, melegen rázta meg a kezemet. - Ez aztán váratlan öröm. Mióta van Shanghaiban?
- Sokkal régebb idő óta, semmint kivántam volna, - feleltem, leülve.
- S mégis mindez idő alatt egyszer sem keresett fel? Ez nem volt szép régi barátjával szemben.
- Bocsánatot kell kérnem a mulasztásért, de dolgaim nem mentek valami jól s azért jobbnak tartottam, ha nem teszek látogatásokat. Látja ugy-e, hogy teljesen őszintén beszélek.
- Nagyon sajnálom, hogy kellemetlenségei voltak, - felelte komolyan - nem szeretném, ha tolakodónak tartana, de ha valamiben szolgálatára lehetek, rendelkezzék velem.
- Nagyon köszönöm. Ime, láthatja, hogy már felszólitatlanul is igénybe vettem jóságát s ma csakugyan azért jöttem, hogy egy dolgot megbeszélhessek önnel.
- Kérem. Miben adhatok tanácsot?
- Nos, hadd kezdjem azzal, hogy éppen valaki olyan állást ajánlott fel nekem, melynek révén tizezer fonthoz jutnék.
- Hogyan? Hisz az imént, ha jól tudom, ugy mondta, hogy dolgai nem mennek valami jól. De ez a mondása nem mutat arra. Miféle állás az?
- Azt, sajnálatomra, nem áll jogomban elárulni senkinek.
- De akkor mi uton-módon lehetek önnek hasznára?
- Először is azt szeretném tudni, adhatna-e ön valami felvilágositást arról, ki az állást kinálja?
- Mondja meg a nevét s akkor meglátom, mit tehetek, - felelt a kereskedő minden önérzet nélkül. - Azt hiszem, ha valamennyire is fontos emberről van szó, aki itt él, tiz közül kilencről bizonyosan tudok felvilágositást adni.
- Nos, a neve: doktor Nikola.
- Nikola, - kiáltott fel a kereskedő határtalan meglepetéssel s hevesen megfordulva székén, hogy szemembe nézhessen. - Miféle ügye lehe önnek Nikolával, amely tizezer fontot hozzon önnek?
- Igen fontos vállalkozás, ugyszólván életre-halálra szóló. - De szóval, azt látom, hogy ön ismeri.
Válasz gyanánt az öreg ember áthajolt az asztalon s hangját suttogássá halkitva, igy kezdte:
- Bruce, hallgasson reám. Én többet tudok arról az emberről, mint amennyit el mernék önnek mondani, de arra kérem, térjen ki előle, még van idő. Ha pedig már nem teheti, ugy legalább vigyázzon ezer szemmel arra, micsoda alkut kötnek.
- Egészen megijeszt, - feleltem s éreztem, hogy ez akaratom ellenére csakugyan igy volt. - Ön tehát nem hiszi, hogy a pénzre tett igéretét be tudná váltani?
- Oh, ami a pénzt illeti, azt nem kétlem, hogy meg tudja adni; akár tizszer annyit is. Bizalmasan szólva, nálam is ötvenezer fontnyi bankhitele van és én csak egy céget képviselek.
- Tehát gazdag ember?
- Végtelenül.
- De honnan van hát annyi pénze?
- Ah, ez sokkal nagyobb kérdés, hogysem felelni tudnék reá, de bárhonnan van is annyi pénze, önre nézve az a fő, hogy nagyon, de nagyon gondolja meg, hatalmába adja-e magát? Ami engem illet, elmondhatom, hogy embertől még nem féltem, de Nikolától félek s hogy nem én vagyok az egyedüli, arra nézve legyen bizonyságom ez a levél.
Ezzel kihuzta iróasztala egyik fiókját s abból egy boritékot vett elő, melybe több levélpapir volt téve.
Olvasni kezdett, de előbb megmondta, hogy a levél Wetherell Sylvestertől, Uj-Dél-Wales gyarmat titkárától való. A személyes dolgokban irott részletet nem ismétlem, csak azt, ami tárgyamra tartozik.
„...Mióta juniusban irtam, még Londonból, azóta sajátságos viszontagságokon mentem keresztül. Mint már egy izben emlitettem, véletlenül s akaratom ellenére megismerkedtem egy Nikola nevü rendkivül különös emberrel. Néhány évvel ezelőtt ugyanis valami vádlottat védtem a központi törvényszéki csarnokban és sikerült is a fickót felmentetnem. Mikor meghalt, azt hagyta hátra, hogy arra nem elég gazdag, hogy méltóképpen megfizessen, hanem nekem hagyja ingóságai közül azt, amit legtöbbre becsül. Egy furcsa kis kinai botot, tele vésve kinai irással, jegyekkel; - a botról mindenféle csodás dolgot hagyott hátra irásban, de én csak azt tudom, hogy reám ugyan szerencsét nem hozott, hanem ellenkezőleg az egész nyugalmamat tönkre tette. Ugyanis doktor Nikola, valami megmagyarázhatatlan okból szemet vetett a pálcára és mindenáron meg akarta szerezni. Mikor én aztán kereken megtagadtam, olyan üldözésnek tett ki, hogy ez s a vele járó izgalom csaknem a bolondok házába juttatott. Amit csak emberi, vagy inkább démoni agy kigondolhatott oly céllal, hogy engem a bot átadására kényszeritsen, azt Nikola mind megtette. Némi fogalmat alkothatsz talán magadnak a zaklatás módjáról, ha elmondom, hogy házamba két izben törtek be kinai rablók, engem egyszer utonállók kötöztek meg vagy száz ölnyire a házamtól; - feleségem s leányaim halomszámra kapták a fenyegető leveleket s én végre már odajutottam az izgatottságtól, hogy felszedtem a sátorfámat s Angliába menekültem feleségem halála után. Nikola azonban utánam jött s az ellenem folytatott hadjáratba belevonta Glenbarth herceget és fiát, Beckenham őrgrófot, Hatteras Richard bárót, ki azóta leányomat vette nőül, továbbá a mi megboldogult kormányzónkat: Amberley grófot s még egy csapat embert. A doktor Nikola keze volt abban is, hogy Beckenhamot és Hatterast egy házba csalták egyszer, ott becsukták; a báró helyett pedig egy más valakit - szintén arisztokrata, de egy álnok embert - küldtek hozzánk, hogy az ismerkedjék meg leányommal s megkérje a kezét. Szerencsére Hatteras Richard báró és barátja valahogyan mégis kimenekültek fogságukból, hogy a gazembereket leleplezzék s engem is figyelmeztessenek az ellenem tervezett cselszövényre. Az ebből származó eredmény azonban még rosszabb lett. Mikor Nikola látta, hogy nem állhatott rajtam boszut ugy amint akart, vagyis nem sikerült leányomat egy gazembernek juttatnia feleségül, oly vakmerő lett, hogy leányomat (ma sem tudom miféle praktikával) a tengerpartra, hajójába vitte s egy szigetre küldte, ahonnan csak egy hónap mulva szabaditottuk meg. Hogy sikerült volna-e egyáltalán leányomat visszakapni, ha eközben a kérdéses pálca nem került volna amugy is Nikola birtokába, nem tudom. De a bot csakugyan az övé lett azóta s igy most már biztonságban vagyunk. Leányom azóta férjhez ment Hatteras báróhoz s most férje birtokán élnek, Angliában. Azt kérdezhetnéd tőlem barátom, miért nem fogtam pörbe azt az ördögi embert, de hogy őszinte legyek, ez az ember oly borzalommal tölt el, hogy most, mióta leányomat visszanyertem s csak a ritkaságot vesztettem el, mely különben is annyi nyugtalanságot szerzett nekem, egészen belenyugszom a dologba s még azt is be kell vallanom, hogy ez az egész terv oly pokoli ügyességgel volt végrehajtva minden részletében, hogy mint joghoz értő ember, belátom, hogy semmibe se tudnánk belekapaszkodni s Nikolát nem sikerülne elitéltetnünk...”
Ezzel a kereskedő összehajtotta a levelet s e szóval fordult hozzám:
- Nos, Bruce ur, most, hogy hallotta a levelet, mi a véleménye doktor Nikoláról?
- Hát ez bizony különös szinben tünteti fel az egész embert. De lássa, ahogy most én állok (ezzel kivettem összes vagyonomat a zsebemből, körülbelül tiz shillinget), nekem nem szabad nagyon válogatósnak lennem.
- Vigyázzon, Bruce úr, ön egy kicsit hebehurgya módon cselekszik. Jobb volna, ha előbb más valamit próbálna. Várjon csak. Hogyan tudnám én valami egyenesebb uton keresethez juttatni? Megvan! Webster barátomnál üresedésben van egy állás; megirom neki, hogy különös szivességnek venném, ha önt alkalmazná.
- Igazán nagyon hálás vagyok, hogy ön ilyen jóságosan érdeklődik jóvoltom iránt. Igaza van, jobb volna előbb minden követ megmozgatnom, mielőtt eladnám a lelkemet doktor Nikolának. Megkaphatnám az ajánló levelet most mindjárt?
- Hogyne, - felelte s azalatt már hozzá is fogott.
A levéllel sietve mentem a szintén gazdag Webster irodája felé. Amint szine elé vezettek, a komoly, kicsit fanyar ember figyelmesen olvasta át a levelet, de bármilyen kifogástalan modorban mondta is aztán amit mondott, a veleje mégis az volt az egésznek, hogy egy órával ezelőtt töltötte be az állást. Minthogy azonban nem akarta Mac Andrew levelét figyelmen kivül hagyni, ő is emlitett egy állást, mely egy hajózási irodában várt betöltésre. Felajánlta, hogy eljön velem személyesen s csakugyan utnak is indultunk, de ott ugyanazt a választ kaptuk, hogy nagyon sajnálják, de már be van töltve az állás; - s csakugyan, amint a főnök szobáját elhagytuk, láttuk is az uj irnokot, amint magas székén ülve, leveleket másolt.
Az épületet elhagyva csüggedő szivvel mondtam bucsut társamnak s aztán hazafelé indultam. Ami otthon várt, az sem volt arra való, hogy megvigasztaljon. Háziuram lépett elém s minden bevezetés nélkül kijelentette, hogy tovább nem várhat; rendezzem az adósságomat még ma, különben nem engedheti át a szobát továbbra. Arcom égett, mikor be kellett vallanom a bárdolatlan modoru embernek, hogy kivánságát teljesiteni nem áll módomban s éreztem, hogy mikor eltávozott, lelkem egész hévvel fordult az egyetlen segédeszköz felé, mely kinálkozott. Lám, gondoltam, itt élek egy népes városban; felajánlom becsületes munkámat fünek-fának, de hiába; - azután, ha valaki azt a kérdést egyszer elintézte velem, hogy nem adhat állást, azzal aztán meg is szünt köztünk minden, élek-e, ki törődik azzal? Hova vezethet az ilyen céltalan élet? Ha igy is, ugy is alig van értéke, akkor nem olyan nagy kár érte, ha kockára teszem. Abban az ajánlatban, melyért talán kockáztatom ezt az életet, viszont megvan a lehetőség a jobb fordulatra.
Eh, ahol senki sem törődik velem, mit törődjem ott én az emberek nézeteivel. Oda csatlakozom, ahol legalább van valami kilátás számomra. Elmegyek Nikolával. Napszálltakor már teljesen megérett bennem az elhatározás, de viszont azzal is tisztában voltam, hogy kikötöm a biztositékot; - ha Nikola az ötezer fontot azonnal leteszi, ugy megvan a bizonyosság arra nézve, hogy inkább megfizeti az összeg másik felét is, semhogy az elsőt kárba hagyná veszni, vagyis hogy igéretét nem vonja vissza utóbb.
E határozattal kopogtattam be este nyolc órakor a doktor ajtaján. Amint a kinai fiu ura elé vezetett, Nikola nyájasan sietett elém.
- Nagyon pontos volt, Bruce ur - szólitott meg - s ez nemcsak hogy szép vonása jellemének, de azt hiszem, egyszersmind jó előjel is. Ne menjünk át a másik szobába? Ott jobban lehet beszélgetni.
Követtem a szomszéd szobába, s amint a mély karosszékben helyet foglaltam, a fekete macska rögtön megjelent s barátságosan dörzsölődzött lábamhoz, mintha régi barátot üdvözölne bennem.
- Lássa, még a macska is kiváncsi az ön határozatára, - szólt házigazdám. - Nem hiszem, hogy van még öt más ember a világon, akikhez ilyen barátságosan közelednék ily rövid ismeretség után. Nos és most halljuk az elhatározását. Elfogadja ajánlatomat vagy visszautasitja?
- Bizonyos feltételek mellett igen, elfogadom és elmegyek önnel. De azt szükségesnek tartom megjegyezni, hogy ezen feltételekhez azután igen szigoruan ragaszkodom.
- Hadd halljam, - felelt Nikola azzal a jóakaratu nyájassággal, mely koronként egész lényét beragyogta. - Még ha nehezek is azok a feltételek, nagyon rosszul állanának a dolgaim, ha nem volnék képes valami megoldást teremteni.
- Nos, először is azt kivánom, hogy ön az ötezer fontot fizesse be a bankba s kötelezvényt adjon arra nézve, hogy a pénz másik fele fizetendő legyen egy év mulva. Ha ezt megteszi, az öné vagyok s megteszek mindent, ami hatalmamban áll, hogy önt jól szolgáljam.
- Édes barátom, hát ez az egész, - szólt Nikola hirtelen. - Nagyon helyes; mindjárt tizezer fontról adok irást, hogy teljesen biztosithassam az ön közreműködését. Fogalmam sem volt róla, hogy a pénz kérdése képezte az akadályt. Kérem várjon egy pillanatig.
Ezzel felállt s iróasztalához lépve nehány pillanatig irt, majd visszatérve hozzám, átadott egy bankutalványt, de rögtön észrevettem, hogy az nem ötezer, hanem tizezer fontról szólt.
- Ime, itt a pénz, ezt az utalványt bemutatja a banknál, amikor tetszik. Azt hiszem, most már el van háritva minden akadály.
- Még nem egészen. Ön igen nagylelküen járt el velem szemben s igy szükséges, hogy én meg teljes őszinteséggel legyek ön iránt.
- Köszönöm. Mit akar tehát mondani?
- Ismer ön valami Wetherell nevű urat?
- Hogyne. Volt rá elég okom, hogy ismerjem. Szerencsém volt a leányát elszöktetni s a vejét bezáratni. Láthatja, hogy én is őszinte vagyok.
- Nagyon. De bocsásson meg, mit gondol, tisztességes, helyes eljárás volt ez?
- Az attól függ, hogy ön mit nevez helyes eljárásnak. Az ön szemében, azt hiszem, helytelennek tetszenék, de én, amit teszek, azt mind helyesnek tartom s ugy lehet, tiz eset közül kilencben azt tartanám helytelennek, amit ön tenne. Wetherell mindettől megkimélhette volna magát, ha idejében eladja nekem azt a botot, melyről mindent megirt Mac Andrewnek, aki ma reggel olvasta föl önnek azt a levelet.
- Hogy tudja ezt?
- Ne törődjék azzal. A fő az, hogy ugy van s ha ön hajlandó néhány pillanatig nyugodtan nézni reám, elmondom az önök közt lefolyt társalgást is.
- Nem hiszem, hogy az szükséges volna.
- Én sem, - felelt Nikola közömbösen, mialatt szivarra gyujtott. - Meg van elégedve a magyarázattal?
- Hát ez magyarázat akart lenni?
Nikola csak egy mosollyal felelt, aztán felvette a macskát s térdére fektetve, hosszu fehér ujjaival simogatni kezdte a koromfekete állatot, folyton reám nézett félig lehunyt pillái alól.
- Tudja-e, hogy ön tetszik nekem, - szólt némi szünet után. - Valami olyan átkozottul természetes, józan, határozott vonás van önben. Valahányszor beszédbe kezd, mindig azt a benyomást teszi, hogy most valami olyat fog mondani, ami nem közönséges.
- Köszönöm.
- Kérem, azt akartam hozzá tenni, hogy a mondatainak utolsó fele aztán rendesen bebizonyitja, hogy tévedtem.
- Önnek nagyon gyászos véleménye lehet az én szellemi tehetségemről.
- Egyáltalán nem. Okos, meglepő dolgokat mondani, az az én kötelességem lesz, az öné pedig, hogy azokat megtegye. Ez azt hiszem, méltányos munkafelosztás. Nos, együtt utazunk vagy sem? Eljön?
- Elmegyek.
- Végtelen örülök, - felelt, kezét nyujtva. - Kezet rá!
Mialatt erősen tartotta a kezemet s mereven nézett reám, ujra megszólalt, minden szót erősen hangsulyozva:
- Értsen meg egyszer s mindenkorra. Ha ön igaz szivvel lesz hozzám, én mindig hiven kitartok ön mellett, bármi történjék is; de ha valamit is elmulaszt s nem lesz ura szavának, akkor - nos akkor egyedül csak önmagára vessen azért, ami következni fog. Ez őszinte óvás, ugy-e?
- Az. És most megtudhatnék-e valamit magáról a tervről és arról, hogy mikor szándékozik indulni?

III.
Nikola tervei.
- Természetesen, - felelt Nikola uj cigarettára gyujtva s kényelmesen helyezkedve el nádfonatu karosszékében. - Mivel sorsát az enyémhez kötötte, csak méltányos, hogy tervemről mindent tudjon. Azt felesleges hangsulyoznom, hogy a hallottakat tartsa titokban, hiszen ezt saját józan esze fogja megsugni. Lehet, hogy önnek ugy fog tetszeni, mintha én túloznám titoktartásunk fontosságát, de erre nézve csak azt akarom önnek mondani, hogy ha valaha tudomására jutna bizonyos embereknek itt Shanghaiban az, hogy a rovásokkal ékesitett kinai vessző Wetherelltől hozzám került, akkor az én életem nem érne többé egy hajitófát s nem volnék biztonságban egy óráig sem. Hadd mondjam el önnek röviden az esetet és azt, hogyan függ ez össze a titkos társaság ügyével. Ne feledje azonban, hogy én igazán alaposan foglalkoztam a dologgal. Nem egy perc szeszélye ez nálam, nem is egy üres óra betöltésére való játék, hanem egy élet összegezett munkája. Mikor itt-ott valami ujabb értesülésre volt szükségem, egyik világrészből a másikba is elmentem, hogy azt megszerezzem. Mikor hozzáfogtam ahhoz a munkához, hogy Wetherellt a vesszőről való lemondásra birjam, egészen Guyabá-ig, Brazilia és Bolivia határáig követtem egy embert. Mert ez az ember azelőtt, mint kereskedő, nyugati Kinában is járt aranylemezeket vásárolni s ez időben véletlenül hirét vette valami csodálatos történetnek, mely egy bizonyos szektával vagy renddel függ össze, amely rend kolostora a Tibet felé levő hegyek között van. Hat hónapi utazásba s közel ezer font sterlingembe került az, hogy ezzel az emberrel találkozhassam s mikor ez végre sikerült, az egész történet, amit elbeszélt, alig volt több tiz-tizenkét mondatnál.
Merem állitani, hogy átlag tiz font sterlinget fizettem minden szaváért. De én tudtam, miért teszem. Egy másik embert Montevideoig követtem azért, hogy egy rongyos, jelentéktelen kinai falu nevét megtudjam tőle; - egy harmadik embert az aranypartokig, csupán azért, hogy meghalljam egy buddhista pap nevét, végre egy orosz zsidónak utána mentem Nisni-Novgorodig egy jelvény miatt, melyet ez az ember csak mint csecsebecsét viselt az óraláncán, anélkül, hogy fontosságát csak sejtette volna is. Az értesülést, amit ily módon kaptam, hozzáadtam ahhoz, melyet már előzőleg összegyüjtöttem olvasás és levelezés utján s akkor aztán megszerkesztettem kutatásaim egész történetét azon időpontig, mikor irni kezdtem. Midőn az is megvolt, elmondhattam dicsekvés nélkül, hogy három ember kivételével én voltam az egyedüli, aki legalább is hatszor annyit tudtam a titkos társaság működéséről, mint minden más élő ember a földön. Az a három ember pedig nem árulhat el semmit s azt is kétlem, van-e nekik egyáltalán tudomásuk arról, hogy a kolostoruk falain kivül egy világ létezik. És most, e bevezetés után hadd térjek a dolog lényegére. Amennyire számitásaim alapján megállapithatom, 288-ban Krisztus előtt, akkor, midőn Devenipiatissa elültette a szent Bo fát Anuradhapurában, Ceylon szigetén, három pap, kik hiresek voltak nagy jámborságukról és mélyreható tudományos kutatásaikról, kivándoroltak Ceylon szigetéről, hogy Ázsia belsejébe jőjjenek. Áthaladva a jelenleg Burmah-nak nevezett országon, végtelen sok küzdelem, viszontagság s hajlékuknak örökös kénytelen változtatása után, végre oda jutottak abba az országba, melyet most Thibet-nek nevezünk. Itt utóbb kettő meghalt közülök, a harmadik azonban, időközben szerzett uj rendtársaival kolostort épitett s azon voltak, hogy több és több hivőt gyüjtve maguk köré, folytathassák kutatásaikat. Noha mindenki megőrizte a titoktartást, azért sajátságos módon, tetteik hire mégis terjedni kezdett. Hogy ez csakugyan igy volt, azt onnan tudjuk, mert minduntalan esik róluk emlités a kinai történeti könyvekben. Egyet el is olvasok önnek.
Ezzel felállt s a szemben levő fal mellett álló gyönyörü, faragott könyvszekrényből egy nagy könyvet vett elő, melybe hirlapokból, könyvekből kivagdalt nyomtatványok voltak ragasztva kéziratokkal vegyest.
Mikor megtalálta, amit keresett, visszaült székébe s igy kezdte:
- Talán érdekelni fogja önt, hogy ez a paragrafus, melyet én magam forditottam le az eredetiből, véletlenül ugyanazon évben és hónapban volt irva, mikor Hóditó Vilmos partra szállt Angliában, vagyis az 1066-ik esztendőben. A szöveg maga igy hangzik:
„Erről a felekezetről és csodálatos képességeikről pedig nem könnyü habozás nélkül szólanom. Bizonyitják mindazok, akik hisznek az ilyenben, hogy nemcsak gyógyitó hatalmuk van, oly nagy, hogy ez messze túlszárnyalja mindenki másét, hanem hogy a bűvészetben is oly képtelen magas fokra jutottak, amilyenről a világnak alig van fogalma. Mondják továbbá, hogy a halottakat is életre tudják kelteni és hogy kivánságuk szerint jóval meg tudják hosszabbitani az emberi élet folyamát a rendes mértéken felül. De minderről csak ugy irhatok, ahogyan hallottam.”
Ezzel doktor Nikola forditott egy-két lapot.
- Hadd ugorjak itt át ötszáz évet, - folytatta - s lássuk, hogy akkor mit beszéltek róluk. Ez időtájt Feng Lao Lan beszél róluk, az ismert kinai történetiró, ki 1500 körül működött. Ugy emlegeti őket, mint akik sok zavart és kellemetlenséget okoznak a királyságnak. Mert akkoriban a csendes szerzeteseknek előbbi szük kis köre már óriási szektává, a legnagyobb titkos társaság egyikévé nőtte ki magát, ott élve egy magános kolostorban Thibet hegyei közt; noha azt mondják róluk, hogy az igazi titokzatos varázserő és hatalom csak három főnökük, vagyis a három főtestvér kezében van. A 16-ik század vége felé bizonyos, hogy oly óriási politikai befolyást gyakoroltak, hogy a kormány kénytelen volt intézkedéseket tenni a rend kiirtására s én hajlandó vagyok azt hinni, hogy a mindenható Hármas társaság, - a „Hoan Cheng Hok Beng” - mely, mint tudja, ugyszólván korlátlan hatalmu befolyást gyakorolt Kinában, csak egy mellékága volt annak a társaságnak, mely az én kutatásaim tárgya. Figyeljen arra, amit most mondok: én meg vagyok róla győződve, hogy az a titkos társaság csakugyan birtokában van mindannak a rejtett tudásnak és varázsszerü hatalomnak, melyről a régi könyvek beszélnek s azért, ha van a földön emberi lehetőség arra, hogy odaférkőzzem s titkaiknak nyomára jőjjek, akkor megteszem, ha addig élek is.
Lássa, a mi hazánkban, valamint minden más oly országban, melyet műveltnek szoktunk nevezni, régi szokása az embereknek az, hogy azonnal nevetség tárgyává tegyenek mindent, amit a tanulatlan ember is nem ért meg rögtön. Az átlagos angol emberre nézve például nem létezik „occult” vagy rejtett, ismeretlen világ. Igen, de milyen ellentmondásokba keveredik azért az ilyen ember önmagával. Ha valamennyire is vallásos, ugy azt kell hinnie, hogy amint megszünt élni a földön, lelke a mennybe megy, amely mennyországnak a neve lehet Olympus, Elysium, Arcadia, Hesperidák kertje, Walhalla, Éden, Nirvana vagy bármi más. De arról egyik sem tudna csak homályos képet sem nyujtani, hogy körülbelül milyennek is képzeli hát ezt a mennyországot. Noha hitvallásának egyik sarkalatos részét teszi ez a dolog, mégis csak igen ködös eszméi vannak felőle. Szóval, ő, a tudatlan nevet azokon, akik tudnak valamit és tudni óhajtanak még többet például a halál utáni világról. A keleten az emberek őszintébben vallották be önmaguknak, hogy mit sem tudnak s éppen ezért jutottak el aztán hamarabb a tudáshoz. Ha elmondanám, milyen csodás dolgokat láttam a keleten, attól félek, hogy ön el sem hinné; vagy azt mondaná, hogy magam is varázsló, avagy pedig rendkivül hiszékeny ember vagyok. De azt mondom önnek, Bruce, olyan dolgoknak voltam tanuja, amelyek ugyszólván fenekestül felforgatnak mindent, amit a természet törvényeiről tudunk. Bár némely esetben tudom, hogy szemfényvesztés volt a dolog veleje, viszont a legtöbbször a teljes valósággal állottam szemben. De e pontnál megint egy akadályra bukkanunk. Ha helyesen akarjuk értelmezni a dolgokat, arra is kell gondolnunk, mi hát az, amit szemfényvesztő fogásnak nevezünk. Talán amit én egyszerüen csak fogásnak mondanék, ön azt már a mágiához számitaná. Legjobb lesz, ha példával magyarázom meg szavaim értelmét.
Ezzel felállt s a pohárszékről rendes, ismert formáju vizes poharat és egy korsó vizet hozott, letette az asztalra s óvatosan szinültig teletöltötte a poharat.
- Nézze meg ezt a poharat jól. Látja, ugy-e, hogy egészen tele van? Azt akarom, hogy teljesen biztos legyen felőle.
Megnéztem, szinültig tele volt.
- Nagyon helyes. Akkor mutatok önnek egy kisérletet, melyet ugy is nevezhetnék: A szellem az anyag ellen. Tehát a pohár egészen tele van, nemde? Figyeljen reám.
Ezzel meggyujtott egy viaszgyertyát s a pohár fölé tartotta, ugy hogy a lecseppenő viasz a vizbe hullhasson.
- Most nézze figyelmesen a viaszt, mig én huszig számolok.
Ugy tettem. Merőn néztem a kis viaszgömbre, mely a viz felszinén uszkált. Mialatt néztem s Nikola lassan, egyhanguan számolt, a viz szine sülyedni kezdett a pohárban, mig végre a pohár teljesen kiürült.
- Álljon fel s nézze meg jól a poharat, de meg ne érintse, csak győződjék meg, hogy csakugyan üres, mert ennek bizonyitására lesz szükségem az ön részéről.
Megvizsgáltam a poharat s kijelentettem, hogy legjobb tudomásom szerint a pohár tökéletesen üres.
- Nagyon helyes, - szólt Nikola, - most pedig kérem, üljön le s figyeljen tovább.
Ekkor aztán elkezdett számolni husztól egyig visszafelé s ezalatt a viz ismét megjelent a pohárban, emelkedni kezdett, mig végre ismét a pohár pereméig ért, a kis viaszgömb pedig még mindig ott uszott a felszinen.
Egy pillanatig mindketten némán álltunk. Akkor Nikola visszaöntötte a pohárból a vizet a korsóba, azután pedig átadta a poharat nekem.
- Vizsgálja meg, máskülönben talán azt hihetné, hogy a poharat valami londoni bűvészjáték-készitő cég csinálta. Ha aztán meggyőződött róla, hogy egészen közönséges poharat tart a kezében, akkor adja magyarázatát annak, amit látott.
Néztem, forgattam a poharat mindenképpen, de csak nem volt annak semmi praktikája, ami a tüneményt megmagyarázhatta volna. Átadtam, jelezve, hogy semmit sem értek az egészből.
- De lelke mélyén azért mégis meg van győződve, hogy én csak aféle bűvészmutatványt hajtottam itt végre, amilyent sokat láthat Maskelyne és Cook előadásain. Hadd mutassak önnek még két más dolgot. Nézzen egyenesen, szilárdan a szemembe addig mig a kandalló párkányán levő óra, mely most 9 óra 28 percet mutat, a féltizet fogja ütni.
Ugy tettem, amint mondta, de annyit állithatok, hogy olyan valamit, mint Nikolának e két perc alatt rám meresztett, összpontositott erejü tekintete, soha életemben nem tapasztaltam. Gyakran hallottam, hogy ha valakire erősen ránéz egyike azoknak, kiknek mesmerikus erő van a tekintetökben, az, akit e tekintet ér, ugy érzi, mintha a fejük hátsó része nem volna meg. Sajátságos, hogy jóformán mindazok, akiket e tárgyban megkérdeztek, ugyancsak e kifejezést használták. No, hanem ami engem illet, én ugy éreztem, mintha az egész fejem hiányoznék, vagy legalább is nem volna a helyén.
A két perc valósággal két teljes órának tetszett. Mikor végre hallottam a féltizet, Nikola megszólalt:
- Tolja fel a kézelőjét a balkarján s nézze meg a karját.
Ugy tettem s nagy csodálkozásomra ott láttam karomon apró vörös pontokból alkotva saját aláirásomat. Mialatt néztem, néztem, lassankint halványodni kezdett, mig végre körülbelül egy perc mulva tökéletesen eltünt.
- Lássa, ez is „fogás”. Tulajdonkép pedig nem több s nem kevesebb, mint hipnotizmus. Lássa, a viz nem is mozdult meg abból a pohárból, mint ahogy nem is mozdulhatott volna, egyszerüen csak az történt, hogy én akartam, hogy ön végigképzelje a változást s képzelete azután csakugyan végre is hajtotta a munkát, ugy, amint én akartam. A második eset ugyanezen alapult. Természetesen, mindkettőt könnyen megmagyarázhatja akárki, aki csak annyira is belekontárkodott a rejtett tudományokba, mint ön. De ha ugy könnyedén csak hipnotizmusnak nevezi is ezt a dolgot, tudna-e magyarázatot adni, hogy tulajdonkép mit értenek önök e nagyon ruganyos kifejezés alatt?
- Egyszerüen azt, hogy az ön elméje, vagy lelke erősebb, mint az enyém s ez oknál fogva képes rajtam uralkodni.
- Megengedem, hogy ez az általánosan ismert tantétel, de nem hinném, hogy egyszersmind helyes is. Még ha elmém erősebb volna is az önénél, hogy volnék képes arra, hogy olyan gondolatokat, melyek az én agyamban keltek életre, átvigyek az ön agyába?
- Annak magyarázatát még csak meg sem kisérlem. De nem tartozik-e ez is ahhoz, amit sugalmazásnak, gondolatáttételnek neveznek?
- Kész vagyok megengedni ezt is, de a fő az, hogy mind a két kisérlet együttvéve csak arra való volt, hogy elvezessen bennünket egy harmadikhoz, amely viszont talán közelebb visz majd ama következtetéshez, melyre el kell jutnunk, ha munkához akarunk látni. Kérem igyekezzék egész figyelmét ide forditani; különösen sziveskedjék az ujjamra figyelni.
Mialatt beszélt, mozgatni kezdte az ujját majd ebbe, majd abba az irányba, nyolcasokat irva le. Én feszült figyelemmel néztem s egyszerre ugy tetszett, mintha ujja végén parányi kék láng jelent volna meg. Azután - talán ugy egy perc mulva lehetett - láttam, vagy csak látni véltem, hogy a szoba egyik sarkában egy parányi, felhőcskéhez hasonló ködfolt jelent meg. Mikor észrevettem, akkor egészen közel volt a padlóhoz, de azután emelkedni kezdett körülbelül három lábnyi magasságba s közelebb csuszott, vagy siklott hozzánk. Lassanként terjedelme is növekedett, majd alakot kezdett ölteni, megnyult, tagokra oszlott, mig végtére ugy tetszett nekem, mintha emberi alak körvonalait vehettem volna ki. Ez a hasonlóság egyre erősbödött, mig végre csakugyan tisztán meg tudtam különböztetni a fejét is. Magas, arányos alak volt; fejét kissé hátravetve tartotta s ugy nézett reám éles, de kissé merev tekintettel. Minden részletet tökéletes tisztán meg lehetett különböztetni, még a gyürüt is a kis ujján.
Az egész alakot szinte beburkolta valami narancssárga szinü fénykör, de amint néztem, az alak körvonalai lassanként elmosódtak, az egész mintegy felhőbe oszlott; a felhő aztán összébb, összébb zsugorodva visszasiklott a szögletbe, hogy csakhamar teljesen semmivé váljék.
Önkéntelen is összeborzadtam, mintha valami kellemetlen álomból ébrednék s mikor tekintetem e percben Nikolára esett, láttam, hogy most is rám néz félig behunyt szemével.
Mikor némileg magamhoz tértem, Nikola egy albumot nyujtott át nekem.
- Nézze meg, vajjon megtalálja-e a könyvben annak a fényképét, ki az imént jelent meg ön előtt.
Felpattantottam a könyv kapcsát s néhány lapot forgatva, egyszer megpillantottam egy alakot; szakasztott olyan volt, mint az előbbeni látomány, vonásról-vonásra olyan, fejtartása, tekintete, minden; - még a gyürü is ott volt az ujján. Meg voltam rendülve.
- Nos, hogy tetszik a kisérlet? - kérdezte Nikola.
- Nagyon csodás és nagyon titokzatos, - feleltem.
- De hogyan magyarázza meg?
- Nem birom sehogysem. Egyszerüen csak fel kell tennem az ön előbbi szavainak alapján, hogy talán ez is hipnotizmus volt.
- Az. De e példából látnia kellett, hogy én minden kézzelfogható segédeszköz nélkül nemcsak hogy képessé tettem önt, hogy lássa azt, amire én gondoltam, hanem még azt is elértem, hogy a látomás arckifejezése olyan legyen, mint amilyen a fénykép. A kisérlet sikerült. De hát hogyan helyeztem én át azt a képet, mely agyamban élt, az ön szemének ideghártyájára? Ugy-e becsületszavát merte volna adni, hogy mindazt tényleg látta, amit csak látni vélt és ön maga lenne az, aki nevetne azon az állitásomon, hogy ön tulajdonkép a külvilágban nem látta azt az embert az imént. - No már most, tagadná-e ön tovább annak a lehetőségét, hogy én, ha nem volnék is az ön hálószobájában, fel tudnám önt ébreszteni éjjel és odavarázsolnám ágya mellé, mint látomást, valami jó barátját, aki régen elhalt. Vagy hogy mást mondjak: lebegjek ön előtt a levegőben? Elvigyem-e ebből a szobából egyszerre például a Csendes Oceán fenekére? Felemeljem önt a mennybe, vagy megmutassam önnek a pokol borzalmait? Csak emlitenie kell, hogy mit szeretne látni s én megmutatom oly bizonyosan és világosan, mint az iménti látomásokat. De most jegyezze meg, amit mondok: mindaz, amit ön hipnotizmusnak nevez, csak a legegyszerübb, legelemibb dolog azon szektának titkos tudományai között, melyről beszéltem. Arra feleljen tehát, miféle természetü dolog lehet ott a legnagyobb? Higyje el nekem, hogy amit ma mutattam önnek, az csak olyan mint a vakondturás a hegy mellett, azon dolgokkal hasonlitva össze, melyeket akkor tudunk meg, ha sikerül abba a kolostorba behatolnunk. S most mondja: nem éri-e hát meg a kisérlet a fáradtságot?
- Megéri, - hogyne érné meg, - kiáltottam lelkesülten. - Elmegyek önnel; felajánlom szolgálatomat, erőmet, képességeimet s amilyen igaz ön lesz hozzám, olyan leszek én is önhöz. Most még csak az egyet mondja meg: van-e az egész munkához valami köze annak a botnak, melyet ön Wetherell urtól szerzett meg?
- Nemcsak hogy van köze hozzá, hanem tulajdonkép az az eszköz a kulcsa mindennek. Mindenekelőtt tudnia kell, hogy eredetileg ilyen bot csak három volt az egész világon. Mindegyik egy-egy főtestvéré volt azelőtt a szektában. Egyik közülök egyszer valami fontos kutatás céljából elhagyta a kolostort, természetesen nagy kincsét is magával vive. A külvilágban aztán valami rejtélyes oknál fogva hirtelen meghalt. A bot ekkor a Yung-Ho-Kung rend apátjához került Kinában; ettől pedig az én parancsomra egy angol ember lopta el, tibeti szerzetesnek öltözve. Ez az ember az én kivánságomra életét tette kockára a kincs megszerzéséért, de mikor aztán a kincs a kezében volt, esztelen vakmerő terve támadt, még pedig az, hogy megszökjék a kinccsel, ahelyett, hogy azt nekem elhozta volna.
Nemsokára a titkos társaság is rájött arra, hogy a bot hiányzik, embereket küldött a szökevény után. A kincsért folytatott küzdelemben az egyik kinait megölték s az én emberem került a gyilkosság gyanujába. A pörben Wetherell védte s ki is huzta szerencsésen a bajból, mire ez a botot neki ajándékozta. Amint én ennek hirét vettem, hanyatt-homlok rohantam Sydneybe, de a titkos társaság emberei már előbb ott voltak. Mindnyájan megkiséreltük, hogy megkaphatná-e a botot, de Wetherell hallatlan makacsságán minden hajótörést szenvedett. Hogy én aztán hogy segitettem a dolgon, azt tudja. Amint a botot megszereztem, visszatértem ide, hogy behatolhassak a nagy titkok elzárt világába.
- S hol van az a bot most?
- Nálam. Ha kivánja látni, a legnagyobb örömmel megmutatom.
- Végtelenül szeretném.
Kiment a szobából s öt perc mulva tért csak vissza. Akkor leült s zsebéből óvatosan dobozt véve ki, azt kinyitotta s e pillanatban ott volt előttem az a kincs, mely annyi galibát okozott. Mikor botról beszéltek, én valami igazi rendes nagyságu botot képzeltem, pedig ime, ez a kis vessző alig volt hosszabb néhány hüvelyknél. Koromfekete volt, teleirva tompa arany szinü kinai irásjegyekkel. Egyik végén rojtos szélü arany szalag volt, melynek szine, kopott volta eléggé elárulta, hogy nagyon sok kézen kellett már keresztülmennie.
Mielőtt kezembe vettem, elgondolkozva szólaltam meg:
- De ha ez a vessző csakugyan lopott jószág, akkor csak nem lesz ön oly meggondolatlan, hogy ugyszólván kezébe adja magát a bosszut szomjazó vesztes félnek!
- Jaj, ha az egész dolog olyan nagyon sima és könnyü volna, biztositom, hogy nem adnék tizezer fontot az ön társaságáért. Éppen mert olyan veszedelmes, azért kivánok benne diadalt aratni. Tervem az, hogy megszerezzem titkait s mivel valószinüleg ez a vessző az, ami, - hogy ugy mondjam, - a külső kapu kulcsául szolgálhat, azért mindenesetre magammal viszem, éppen hogy segitségemre legyen. Ha most, miután mindezeket hallotta, talán vissza akar térni, még mindig van idő.
- Eszembe sincs, - feleltem. - Nem hiszem ugyan, hogy bátrabb ember volnék, mint más, hanem azért, ha ön kész elmenni, én viszont kész vagyok arra, hogy elkisérjem.
- Ez már derék beszéd, - kiáltotta derülten s kezet nyujtott a maga lebilincselő modorában.
- S most mondja el, hogyan készül hozzáfogni a dologhoz?
- Mindenekelőtt bevárjuk itt, helyben egy bizonyos embernek Pekingből való visszatértét. Az az ember a társaságnak egyik világi tagja; valahogyan az én befolyásom alá került s mihelyt visszatér a szükséges felvilágositásokkal, indulunk. Természetesen, álruhában. Én mint a tengerparti tartományok egyik hivatalnoka, ön pedig mint titkárom. A fővárosba érve be kell hatolnunk Lla-maserai-ba, mely a legeurópaellenesebb szerzet egész Kinában s akkor valami módon, ha törik-szakad, ki kell vennünk a főpapból annyi utmutatást, amely legközelebbi lépésünkhöz szükséges.
- S mikor indulunk?
- Amint az az ember megérkezik. Lehet, hogy még ma este; lehet hogy holnap reggel.
- És álruhánk?
- Minden készen van nálam, amire csak szükségünk lehet.
- Akkor tehát nem tehetünk semmit, amig az ön embere meg nem érkezik?
- Semmit.
- Ugy, ha megengedi, jó éjszakát mondok önnek és aludni megyek. Ha ma este már nem hallanék hirt öntől, milyen időtájt jelentkezzem holnap reggel?
- Még reggeli előtt értesiteni fogom. Ugy-e nem fél?
- Cseppet sem.
- És küldetéséről senkinek sem fog elárulni semmit, még ha kényszeritenék sem?
- Szavamat adtam rá, - feleltem felemelkedve helyemből.
Ezzel bucsuztam s kiléptem az utcára. Amint az első szögletnél befordultam, láttam, hogy a sarokkő mellől egy ember, ugy tetszett kinai ruhában, emelkedett fel s követni kezdett. Körülbelül egy negyedmértföldnyi utat tehettünk, mialatt az az ember mindig megmaradt az előbbi távolságban. Ekkor azonban hirtelen egy sarokról másik ember csatlakozott hozzá s most kettesben folytatták utjukat mögöttem. Eleinte nem tudtam, szándékos-e a dolog, vagy csak véletlen, de mikor aztán egy harmadik is odacsatlakozott hozzájuk s mi több: mindhárman meggyorsitották lépteiket, akkor nem mondhatnám, hogy valami rendkivül kellemesen éreztem magamat.
Egy népesebb utcában hirtelen én is gyorsan kezdtem menni, majd hirtelen átcsapva egy kis közön, ott bukkantam ki, vagy harminc lépésnyire attól a háztól, hova el akartam volt jutni.
Az ablakból kifénylő világosság meggyőzött arról, hogy a ház lakói még nem feküdtek le. Kopogtattam és az ajtót maga a gazda, Mac Andrew nyitotta ki.
- Ni, Bruce! No, ön ugyan késői órát választott a látogatásra, de mindegy, későn, korán, egyaránt szivesen látom.
Ezzel bevezetett a komolyan, de nagy fénynyel butorozott ebédlőbe.
Hosszu asztal állt a szoba közepén, mert Mac Andrewéknál bizony tizenkét családtag ült asztalhoz reggel-este. Az asztalfőn egy gyenge kis őszhaju asszony ült, Mac Andrew felesége, vele szemben pedig, valami himzés fölé hajolva, egy szép tizenhat éves leányka, Mac Andrew legkisebb gyermeke és kedvence. Késő látogatásom őket is meglepte egy percre, de gondolva, hogy ez oknélkül nem történhetik, jó éjszakát mondtak s magamra hagytak a ház urával.
Mac Andrew először is felém nyujtott egy láda kitünő szivart, azután igy kezdte:
- Nos, mi ujság? Hallott talán valami uj állásról, vagy pedig az ártatlan doktor Nikola hagyta önt cserben?
- Egyik sem történt a kettő közül, - feleltem, - de mivel valószinüleg már holnap reggel elhagyom Shanghait, mielőtt a bankokat kinyitnák, arra szeretném önt kérni, vegyen gondjaiba egy bankutalványt.
Ezzel átadtam neki a Nikolától kapott utalványt.
Az üzletember rápillantott, majd reám emelte szemét, végre ismét visszaforditotta azt a papirlapra s önkéntelenül elfüttyentette magát.
- Terringettét, ez aztán üzlet. Tizezer font. Gratulálok. És mit csináljak vele?
- Őrizze meg számomra. Helyezze letétbe saját bankjában, ha nincs ellene kifogása. Én most elmegyek legalább is hat hónapra, de ugy lehet, egy egész évre; ha visszatérek Shanghaiba, eljövök érte. Ha ugyan visszatérek egyáltalán.
- Ha pedig nem?
- Akkor az egész az öné marad. Egyelőre pedig kérem, adjon reá husz fontot. Mihelyt elhelyezi az utalványt, megtéritheti az összegből.
- Helyes. De jobb lesz, ha ezt mind irásban intézzük el, hogy semmi tévedés ne származzék.
Mindent megirt a legnagyobb pontossággal; azután átadta a husz fontot angol bankjegyekben és aranyban.
Mikor már menni készültem, az öreg ur még egyszer kért a maga barátságos modorában, hogy gondoljam meg jól, mielőtt mindent kockáztatnék. De én megnyugtattam s azzal elbucsuztunk egymástól.
Az utcára érve alig tettem ötven lépést, mikor valami nesz arra inditott, hogy megforduljak. Az utca másik oldalán egy ember ült az árnyékban. Amint én elhaladtam mellette, fölkelt és követni kezdett. Semmi kétségem sem volt arra nézve, hogy ez ugyanaz az ember, ki előbb Mac Andrew házáig követett.
Hirtelen befordultam a jobb kéz felé eső utcába, hogy lássam, jön-e ő is? Jött. Nemsokára ismét más utcába tértem. Emberem nem tágitott. Átmentem egy nagy, üres háztelken is; nyomomban volt. Ekkor egy kis mellékutcában magas keritést pillantottam meg, gyors léptekkel haladtam ennek mentén a kapuig; azon berohanva, nem mentem tovább, hanem elrejtőztem a sötét árnyékban. Körülbelül egy perc mulva már hallottam üldözőm lépteit a keritésen kivül. Bejött a kapun s mintegy tiz lépésnyire tőlem megállt. Nem látva sehol, gondolkozni kezdett, aztán azt hivén, hogy talán futásnak eredtem, azért nem lát már, - megindult az előttünk levő keskeny sötét sikátor felé.
Amint láttam, hogy megszabadultam tőle, kiléptem a homályból s gyors léptekkel tartottam saját lakásom felé. De ime, üldözőm már ekkor ott jött az utcán lefelé szemben velem. Észrevéve, hogy én vagyok közelebb, felhasználtam az előnyt s villámgyorsasággal a házban termettem. Az ablakból láttam, hogy üldözőm jön, jön: már a lépcsőkön is fenn volt, körülnézett; végre aztán mégis valami más juthatott eszébe, mert megfordult és eltávozott. Engem azonban még ez sem fosztott meg jó, egészséges álmomtól és rövid félóra mulva már aludtam.
Meddig tarthatott pihenésem, nem tudom, de hirtelen annak homályos sejtelmére ébredtem, hogy valaki van a szobában. Nem tévedtem. Egy ember ült ágyam mellett s annyit még a homályos világitásban is kivehettem, hogy kinai volt.
- Mit akar? - kiáltottam rá felülve ágyamban.
- Csendesen, - sugta látogatóm kinai nyelven. - Életével játszik, ha szól.
Erre aztán némán nyultam be vánkosom alá, hogy kivegyem forgópisztolyomat, de nem volt ott. Nem lettem volna képes megmondani, hogy látogatóm vette-e ki onnan, vagy magam elfeledtem volt oda tenni este; elég az hozzá, hogy nem volt ott.
- Mit keres itt, - fordultam ekkor ujra a titokzatos jelenséghez, eltökélten, hogy szóra birom.
- Ne olyan hangosan. Engem dr. Nikola küldött, hogy megkérjem, méltóztassék őt becses látogatásával megtisztelni.
- Hogyan? De hiszen csak az imént jöttem el tőle. Miért hivat ismét?
- Azt nem tudom, de ugy lehet, hogy valami fontos dolog történt. Meghagyta, hogy azonnal tudósitsam önt.
Mit volt mit tennem? Felkeltem s öltözni kezdtem, mert rögtön az jutott eszembe, hogy a Nikola embere bizonyosan megérkezett Pekingből s igy talán a reggelt sem várjuk be, hanem azonnal indulunk.
Amint készen voltam, látogatóm intett a veranda előtt álló embereknek, kik a gyaloghintót tartották s azzal beszálltunk. Micsoda hangtalan csend volt az utcákon. Néha-néha ütötte meg fülünket egy-egy rendőr lassu, kimért lépteinek nesze, vagy egy-egy megkésett kuli (gyaloghintó vivő) fapapucsának kattogása.
Körülbelül negyedóráig haladhattunk, mikor a gyaloghintót hirtelen letették. Én kiugrottam s azt láttam, hogy nem az előtt a ház előtt vagyunk, melyben én doktor Nikolát elhagytam. Mialatt körülnéztem, látogatóm besietett a házba, s onnan visszatérve azt mondta, hogy doktor Nikola már vár s azonnal beszélni óhajt velem.
Beléptem.
A ház tökéletesen sötét volt s oly csendes, mint a sir. A lépcsőcsarnokba érve, a szemben levő ajtó felé indultam, mikor egyszerre valaki hátulról megragadta a nyakamat, számat betömték, kezemet hátrakötözték, végre pedig felkaptak, mint a pelyhet s ugy vittek be egy nagy szobába, melynek erős világossága szinte elvakitott. Csak lassanként láttam meg, hogy a szobában három kinai ült; mindhárman mintázott, nehéz selyem köntösöket viseltek; orrukon pedig nagy, esetlen, teknősbékahéj keretü szemüveg volt.
Beléptemkor valami üdvözletfélét morogtak, aztán a középen ülő, a legidősebb, ezzel a meglehetősen váratlan megszólitással tisztelt meg:
- Reméljük, hogy mélyen tisztelt uraságod jó egészségnek örvend.
Amennyire lehetett, összeszedtem nyugalmamat, hogy az üdvözlést a kinai illem követelte módon adjam vissza, azt mondván, hogy: „Olyan végtelenül jelentéktelen egyénhez képest, mint, amilyen magam vagyok, egészségem igen jó.”
Mire aztán azt kérdezték, mi járatban vagyok Kinában. Amint erre is megfeleltem, az egyik kissé előrehajolt s ugy szólalt meg:
- Ön nem beszél igazat. Mi dolga van önnek doktor Nikolával?
Itt csak a vakmerőség segithetett:
- Ki az a doktor Nikola?
- Az az ur, akinél ön két este egymásután látogatóban volt. Mondja meg őszintén, miféle rosszban törik a fejüket?
Látva, hogy Nikolával való ismeretségemet hiába tagadnám, azt az állitást kockáztattam meg, hogy kinai selyem vásárlásban vagyunk érdekelve, de ezt a választ méltatlankodó dörmögéssel vették tudomásul.
- Az igazságot akarjuk hallani, - szólt ismét a középső.
- Egyebet nem mondhatok.
- Ez esetben nem marad egyéb hátra, mint hogy más módon csikarjuk ki az igazat.
Ezzel intett s az őr a másik szobából hosszu láncokat s valami sajátságos formáju fakerekeket, rudakat hozott be. Homlokomat hideg verejték lepte el e látványra. Látni magam is láttam már egyetmást az itt szokásos kinvallatási eszközök közül s most vettem észre, hogy rajtam is azokat akarják megpróbálni.
- Mit tud ön doktor Nikoláról? - szólalt meg az egyik, szemmel láthatólag a legfőbbik a három közül.
- Már megmondtam, - kiáltottam türelmetlenül.
Még egyszer megkérdezte, válaszom ekkor is ugyanaz volt.
- Utoljára kérdezem, mit tud doktor Nikoláról?
- Már megmondtam, - feleltem, mialatt azonban a szivem oly nehéz volt, mint egy darab ólom. Erre a főember intett; engem megragadtak s egy szempillantás alatt a padlón hevertem. Nyakam köré egy fából készült örvet szoritottak s azt elkezdték egy csavarral összébb-összébb szükiteni, ugy, hogy még egy fordulás és én megfuladtam volna.
Ekkor ujra hallottam az öreg ember hangját: - Mit tud doktor Nikoláról?
Ismételni akartam előbbi válaszomat, de az örv már oly szük volt, hogy alig tudtam szólni.
Ekkor az öreg felemelkedett, oda lépett hozzám, mire az örvet rögtön levették a nyakamról, karjaimat kiszabaditották, egy hang pedig igy szólalt meg:
- Keljen föl, Bruce ur! Nem lesz tovább semmi bántódása.
Odanéztem. Doktor Nikola volt.

IV.
Indulunk Tientsinbe.
Alig hittem szememnek. Nikola álöltözéke, egész alakitása oly tökéletes volt, hogy jóformán emberfeletti éleslátás kellett volna a felismeréshez. A legparányibb részletig mindenben tökéletes fia volt a mennyei birodalomnak. Rögtön arra gondoltam, hogy amint engem rá tudott szedni, ugy mindenki mást is sikeresen fog félrevezetni.
Mihelyt tehát magamhoz tértem, talpra ugrottam, hogy Nikolához sietve, bámulatomat fejezzem ki előtte.
- Bocsásson meg a kemény bánásmódért, - szólalt meg, - de lássa, teljesen ki akartam önt ismerni. Nos, most pedig mondja meg, mit szól az alakitásomhoz?
- Tökéletes. S tekintve az ön határozottan egyéni külsejét, egyszerüen bámulatra méltó, hogy igy át tud alakulni. De hol vagyunk most?
- Egy nyári lakban, melyet egyelőre kibéreltem. Az az ember, aki jobbkéz felől ült, Laohwan volt, akit Pekingből vártam haza. Félórával azután, hogy ön ma este elment, Laohwan már ott volt; meghozott minden szükséges felvilágositást s igy akár azonnal indulhatunk.
Megegyeztünk, hogy csak összecsomagolok, aztán mehetünk.
Nikola dr. embere velem jött s a málhát magával vitte. Éjfél jól elmult már, mikor ismét Nikolánál voltam, de a fáradságnak nyomát sem éreztem, az izgalom sokkal jobban urrá lett fölöttem, semhogy más érzésnek is helyet adhattam volna.
Amint a szobába léptem, Nikolát még mindig ugy találtam, kinai öltözetben s most ujra meggyőződtem, mily tökéletes volt az egész alakitás. A vállas, kicsit hizásnak indult, nehézkes mozgásu kinaiban senki fel nem birta volna ismerni a karcsu, könnyed, elegáns európai gavallért.
- Nem sok időt töltött a készülődéssel, Bruce ur, - szólitott meg, - s ezt nagyon helyesen tette. Jőjjön, hadd mutassam meg, hol találja a szükségeseket. Tudom, mily ügyes az átalakulásban, igy tehát biztos sikerre számitok.
A szomszéd szobában csakugyan megtaláltam, amire szükségem volt. Először is egy üvegben lévő folyadékkal teljesen megadtam arcomnak, nyakamnak és karomnak az olajos, sárgás kinai szint; azután a hosszu hajfonatot tettem föl. - Ez a paróka, mely ugyszólván a fejbőr gyanánt simult fejemre, igazi remekmű volt. A szandálok, a bőujju köntös, a kerek, kemény kalap s a teknőcszerü szemüveg mind, mind hozzájárult ahhoz, hogy mikor a tükörbe néztem, alig ismerhettem rá önmagamra.
Nikola a legnagyobb tetszéssel nézett végig rajtam, s igazán mondhatom, mikor kinai nyelven és modorban köszöngetni kezdtünk egymásnak, nem hiszem, hogy lett volna ember, aki észrevette volna a csalást.
- Most pedig legjobb lesz, ha azonnal kipróbáljuk, vajjon mindenki elfogad-e bennünket kinaiaknak. Félóra mulva kezdődik a gyülés egy Lo-Ting nevü ember házában. Akikkel ott találkozni fogunk, azok egy titkos társaság tagjai s céljuk az, hogy a Mandsu dinasztiát letaszitsák a trónról. Laohwan előre ment már s mivel ő maga is tagja a társaságnak, előkésziti őket arra, hogy két előkelő kereskedő van itt a birodalom belső részéből, kik szintén tagok. Megtudtam a jelszót s igy azonnal mehetünk is. Mialatt odaérünk, részletesebben is megmagyarázom szándékomat.
- De az istenért, csak nem akar ön most rögtön részt venni a titkos társaság ülésén? Nem volna jobb várnunk egy kicsit, mig jobban hozzászokunk a ruhánkhoz?
- Nem; sőt azt hiszem, ez lesz a legjobb próba. Ha felismernek, legalább azt is megtudjuk mindjárt, mi volt a hiba s jóvá tehetjük, mielőtt késő lenne. Azonkivül pedig egy ember van közöttük, aki, ugy hallom, tud egyet-mást a belső társaság dolgairól is, attól tehát megszerezhetem a tudósitást. Menjünk!
Gyaloghintóba ültünk s körülbelül husz perc mulva értünk oda a házhoz.
Nikola a fülembe sugta a jelszót: „Szabadság” valamint azt is, hogy a titkos jel ma az, hogy a jobb kéz ujjait a bal kéz tenyerébe kell tenni. Azt tette még hozzá, hogy ha kérdéseket intéznének hozzám, hivjam segitségül természetes eszemet s ugy feleljek.
Az ajtóhoz érve Nikola kétszer megkoppantotta azt a nagy gyürüvel, melyet ma jobb keze hüvelykujján viselt.
A kopogásra egy különös kis rácsot toltak félre a kapun belül s egy hang ezt kérdezte:
- Ki zavarja a becsületes emberek álmát ilyen képtelen órában?
- Két kalmár Szechucuból, akik a szabadság kedvéért jöttek Shanghaiba, - felelte társam a leirt módon tartva fel két kezét.
E szókra s a jel láttára azonnal kinyilt az ajtó s mi egy sötét folyosóba léptünk. Ennek szemközti végén azonban csakhamar egy másik ajtó tárult ki s azon át vakitó világosság áradt ki a folyosóra.
Vezetőnk intett, hogy lépjünk be s mi alázatosan meghajolva, kezünket úgy tartva, ahogy a titkos jel kivánta, beléptünk s láttuk, hogy a szobában mintegy husz főnyi társaság ült anélkül, hogy egy árva szó is esett volna, csendesen a terem másik vége felé tartottunk s ott leültünk egy alacsony diványra. Azonnal pipát hoztak s mi ezt elfogadva, vagy öt percig némán pöfékeltünk, nagyokat fújva s füstfelhőkbe boritva magunkat.
Hogy valami rendkivül fesztelenül éreztem volna magamat ebben a nagy némaságban, azt bizony nem mondhatnám, de azzal dicsekedhettem, hogy aggodalmas érzésemből semmit el nem árultam.
Vagy tiz perc mulva egy idős kinai, ki úgy látszik, a feje volt a gyülekezetnek, oda fordult Nikolához, azt kérdezve, hogy mi járatban van itt?
Nikola megszólalt. Igazán mondhatom, alig ismertem meg a hangját. Csendesen, komolyan, vontatottan beszélt, mint a mennyei birodalom igazi vérbeli fiához illő és kinai módra lealázva a maga személyét, kenetteljesen mondta, hogy érdemetlen lénye büszkének fogja magát érezni, mivel immár elmondhatja, hogy megfordult Shanghaiban.
Amint Nikola bevégezte, hozzám is ugyanazt a kérdést intézték. Én ugyanoly értelemben feleltem, amire aztán megint némaság következett. Eltelt egy jó félóra, mielőtt a hivatalos dolgot csak meg is penditették volna. Ekkor azonban olyan zürzavara keletkezett a vitának, hogy én azt sem tudtam, hol állt a fejem. Nikola azonban egyszerre élére került az egész gyülekezetnek s mondhatom, hogy uralkodott valamennyiök fölött. Amint elkezdtek a dinasztia kiirtásáról beszélni, Nikola előállt a maga terveivel; - nem volt közöttük egy olyan sem, amelynek meg ne lett volna a maga rendkivüli előnye; - elméletben kivégzett legalább tizenkét embert s ami ennél is több, a hullák eltüntetésére is volt egy egész sereg kitünő terve.
Láttam, hogy egy óra mulva a hatalmában volt mindenki s tehetett velük, amit akart.
Három óra is elmult, amikor az ülés feloszlott s ekkor csak Laohwan meg az öreg kinai maradt ott velünk; az, aki a kérdéseket intézte volt hozzánk.
Most jött el a perc, amelyre Nikola várt.
Végtelen ügyességgel ugy csürte-csavarta a társalgást, hogy nemsokára ott volt, ahova el akart jutni kérdéseivel. Hogyan, miből sejtette, hogy ez az öreg ember tud valamit azokról a titkokról, ma sem értem, de elég az hozzá, hogy tudta ezt is, valamint azt is, hogy okkal-móddal ki is lehet majd emberünkből e titkokat venni.
- Jaj, ezek a dolgok nem valók mindenkinek, - felelt az öreg ur, eleinte kissé fontoskodva. - Ha tisztelt barátom elfogadja az óvást olyantól, aki tapasztalatból beszél, nem fogja e titkokat tovább kutatni.
- A tudás tengere mindenkinek való, aki uszni kiván benne, - felelt Nikola, méltóságteljesen pipázva tovább. - Már előbb is hallottam ezekről a dolgokról s meg akarok az igazság felől győződni. Segitségemre lehet ön ebben? A Mennyei világosság nevében kérdezem.
Mialatt ezt mondta, csendesen kivonta köntöse redői közül az aranybetüs vesszőt. Amint ezt az öreg ember meglátta, abban a pillanatban térdre vetette magát Nikola előtt, bocsánatért könyörögve.
- Ha uram és parancsolóm előbb szólt volna, - kezdte remegő hangon, - azonnal őszintén beszéltem volna. Mindenem, amim van, az én parancsolómé s nem fogok előtte eltitkolni semmit.
- Semmi egyebet nem kivánok, - felelt Nikola, - mint azt, amire nézve intézkedtem. Azt azonban tüstént kivánom.
- Engedelmeskedem, uram.
- Jól van. Ne késs el és el ne árulj egy szót sem. Küldd azonnal erre a cimre, hogy haladéktalanul megkaphassam.
Ezzel átadott egy névjegyet, majd intett, hogy menjünk. Ismét gyaloghintóinkba ültünk tehát. Hazaérve pedig, Nikola odavezetett ismét abba a szobába, ahol azelőtt átöltöztem.
- Most láthatta, milyen hatalma van a vesszőnek. Laohwan volt az, aki felfedezte, hogy ez az ember a titkos társaság tagja. Az az egész beszéd a Mandsu dinasztia kiirtásáról csak légből kapott história. Valami igaz van talán benne, de a legnagyobb rész csak arra való, hogy a világot félrevezesse az ő céljaikat illetőleg. Ha most minden jól megy, az öreg kezembe szolgáltatja az első kapu kulcsát s akkor aztán haladhatunk tovább. Öltözzünk át s menjünk haza hozzám. Ha nem tévedek, már reggeli előtt a parton kell lennünk.
Ezzel gyorsan átöltözve Nikola házába siettünk. Gazdám a dolgozószobába vezetett, hol az asztal már teritve volt számunkra. Hajnalodott s az utcákon már ébredezni kezdett az élet. Éppen hozzá akartunk fogni egy kitünőnek látszó hideg huspástétomhoz, mikor a kinai inas jelentette, hogy egy ember szeretne urával beszélni.
Laohwan volt.
- Nos, mit izen az öreg, - kérdezte Nikola.
Laohwan, akiről később láttam, hogy meglehetős szófukar fickó, némán huzott ki ruhája bő ujjából egy papirszeletet s azt Nikolának adta.
Ez elolvasta, majd nekem nyujtotta át.
„Quong Sha házában; Siralomvölgy-utca, Tientsin.”
Ez volt az egész.
Nikola odafordult Laohwanhoz:
- Mikor indul az észak-kinai hajó?
- Fél hétkor.
Nikola hirtelen az órára nézett, azután igy válaszolt:
- Akkor menj előre. Válts jegyet magadnak s igyekezzél mielőbb a hajóra jutni; mi is megyünk nemsokára. De ne feledd: mig csak Tientsinbe nem érünk, ugy kell viselkedned, mintha sohasem láttál volna bennünket előbb.
Laohwan meghajolt és elhagyta a szobát.
- Most aztán, - kezdte ekkor Nikola, egy csésze fekete kávét töltve magának, - igazán eljött a kalandok ideje. Most egynegyed ötre; fél óráig pihenhetünk, akkor aztán indulunk.
Reggelinket bevégezve, egy félóráig csakugyan kényelmesen szivaroztunk; amint azonban az óra a negyed hatot ütötte, Nikola felugrott és csengetett.
- Én most elmegyek hazulról, - szólt a belépő fiuhoz, - és nem tudom, mikor jövök haza. Lehet, hogy egy hét, lehet, hogy egy év mulva. Addig te ügyelsz a házra, hogy semmit el ne lopjanak. Ha visszajövet azt látom, hogy egy ablak be van törve, vagy hogy egy gombostű hiányzik, tiz millió ördögöt szabaditok rád. Mac Andrew ur fogja a béredet fizetni s különben is gondja lesz rád. Ha valamire szükséged van, hozzá fordulj. Megértettél?
A fiu igent intett.
- Elég, mehetsz.
Amint a szolga távozott, titokzatos gazdám különös füttyöt hallatott, melynek hangjára a fekete macska jelent meg s ura térdére, majd vállára ugrott.
Nikola mosolyogva fordult hozzám:
- Ez nem felejt el, ha öt évig lennék is távol. Nincs talán feleség, aki olyan hűséges lenne.
Elnevettem magamat.
Nikola és házasélet; - ez oly képtelenségnek tetszett, hogy igazán nem állhattam meg nevetés nélkül. Nikola ezalatt levette válláról a macskát s igy szólt, mialatt az asztalra állitotta:
- Apollyon, - kezdte és hangjában most e percben csendült meg először valami meghatottság; - nekünk most el kell válnunk egy évre. Isten veled, kedves állatom, Isten veled.
Ezzel egyszer-kétszer végigsimitotta a macskát végtelen gyöngédséggel s akkor hirtelen hozzám fordult:
- Menjünk. Mulik az idő.
A macska ott ült az asztalon s nézett, nézett reánk, mintha minden szót értett volna. Nikola hirtelen odalépett, még egyszer végigsimitotta az állat gyönyörü fekete bundáját, aztán kilépett a szobából.
Az utcán már teljes élénkségével uralkodott a nappali élet.
Egy negyedóra mulva tengerparton voltunk, honnan a csónak csakhamar oda vitt bennünket a hajóhoz. Ez nem volt valami nagyon nagy, de minthogy az év e szakában kevés volt az utas, bőven voltunk hely dolgában.
Amint málháimat elhelyeztem fülkémben, kisiettem a fedélzetre. Hát csak kicsike egy hely ez a világ! Nem ott is rögtön ismerősre bukkantam? Egy férfi állt előttem, akit annak idején jól ismertem még Ausztráliában.
- Hogyan, Bruce Wilfred? Ki gondolta volna, hogy téged talállak itt.
- Downing Jim, - kiáltottam fel, inkább megdöbbenve, mint örömmel, ami eléggé érthető volt.
Elmondta, hogyan került ide, hivatalos dologban s ezalatt járkálni kezdtünk fel s alá a fedélzeten.
Nemsokára Nikola is kijött s amint bemutattam a két férfit egymásnak, egy negyedóra mulva mindenki azt hihette volna, hogy régi barátok. Nikola természetesen ezt is meghóditotta tiz perc alatt. Downing panaszkodott, hogy a nagy hőség kellemetlen bőrkiütést okozott neki, Nikola adott neki tanácsot, meg valami szert is: és tiz perc mulva Dawning határozottan sokkal jobban volt. Persze bámulata és hálája alig ismert határt.
Reggeli tájt már jó messze voltunk Shanghaitól. Nikola az egész utazás alatt csak ugy szikrázott a jókedvtől és a szellemtől. Résztvett minden szórakozásban; rövid idő alatt ő lett a lelke mindennek; játékokat rendezett s mindenkit egyszerüen elbűvölt kedvességével. Itt meg kell jegyeznem még egy vonást, ami ebben a csodálatos emberben engem talán minden másnál jobban meglepett. És ez az volt, hogy milyen végtelenül szerette a gyermekeket. Volt különösen egy négy éves kis fiu a hajón, ezzel Nikola csakhamar nagy barátságot kötött; órákig eljátszott vele anélkül, hogy csak egy pillanatra is szórakozott volna.
Mikor ott láttam őket, nagy játékba merülve a födélzet sarkában, alig hittem a szememnek. Ez az ember, akinek most minden figyelmét a papiros csónakok kötik le és aki oly odaadással vág ki apró malacokat narancshéjból, ugyanaz a doktor Nikola lenne hát, aki elől Wetherell csaknem eszét vesztve menekült s aki a marcona, bátor Bennelt is csaknem reszketni kényszeritette a puszta megjelenésével.
De hát ez volt Nikola a maga valójában akár narancshéj malacokat vágott, akár politikai cselszövényt dolgozott ki; akár papircsónakot készitett játékszernek, akár azon volt, hogy ellopja a leghatalmasabb titkos társaság hajmeresztő titkait, a fő az volt, hogy mindig mindenbe teljes lelkierejével, minden képességével ment bele és soha nem hagyta abba, amig be nem látta, hogy hasztalan volna tovább is törődnie vele.
Ilyenkor aztán rögtön abbahagyta, anélkül, hogy tovább csak egy pillanatig is sajnálkozott volna rajta.
Laohwan az egész idő alatt hiven megtartotta Nikola ama parancsát, hogy ugy tegyen, mintha egyáltalán nem tartoznánk össze.
Az utazás a part mentén nem volt valami izgalmas s egy csendes alkonyra végre elértük Tientsint, amely, mint ismeretes, Yu-Ho vagy Nagy Csatorna és a Pei-Ho összefolyásánál fekvő kereskedelmi kikötő.
Amint kiszálltunk, először is az lepett meg, hogy Nikola itt csakugy otthon volt, mint Shanghaiban. Rendelkezett, hogy málhánkat valami Williams nevü ur házába vigyék.
Odaértünk a ház elé s a verandáról egy idős, de határozottan nagyon szép férfi nézett le reánk, amint gyaloghintónk megállt. Arcán egy ideig végtelen meglepetés tükröződött s csak percek mulva szólalt meg:
- Lehetséges-e? Doktor Nikola! Igazán ön az?
- Nemcsak hogy lehetséges, hanem teljesen bizonyos, hogy én vagyok. Két éve mult, hogy utoljára volt szerencsém, Williams ur, de ön semmit sem változott azóta, hogy Mah Fengnek azt a leckét adtuk Seoulban.
- Ön tehát nem feledte még el?
- Semmivel sem jobban mint maga Mah-Feng, aki pedig ugyancsak jól emlékezett rá még akkor is, mikor utoljára láttam Singaporeban, - felelt doktor Nikola rövid nevetéssel.
- S miben lehetek szolgálatára jelenleg?
- Arra kérem, engedje meg, hogy néhány pillanatra igénybe vegyük szives vendégszeretetét. Ez itt barátom, Bruce ur, akivel együtt fontos munkára vállalkoztunk.
- Rendkivül örvendek, uram, - fordult most hozzám Williams ur s ezzel bevezetett bennünket a házba.
Tiz perc mulva már teljesen otthon éreztük magunkat s noha én már alig birtam Laohwant bevárni, Nikolánál ismét észrevettem valamit, ami bámulatra ragadott, mert önuralmának bámulatos bizonyitékát láttam benne.
Amint ugyanis elhelyezkedtünk, elővett egy vegytani könyvet, amely elválhatatlan utitársa volt s annak nyomán számitásokat kezdett tenni s annyira egész lélekkel neki adta magát a dolognak, hogy mikor Laohwan már megjelent, akkor sem tette félre a könyvet (amint én tettem volna), mielőtt számitásait be nem fejezte.
Ekkor hallottam aztán, hogy Laohwan ezeket adta hirül Nikolának:
- Már várják a kegyelmes ur megérkezését és noha én magam nem voltam ott, megtudtam, hogy nagy készületeket tesznek excellenciád fogadására.
- Akkor legjobb lesz, ha lovakat fogadsz és az embereket is készen tartod, mert valószinü, hogy már holnap reggel indulunk Pekingbe.
- Milyen időtájban akarja excellenciád a házat felkeresni?
- Féltizenegy és tizenegy óra közt ma este, - felelt Nikola s azzal elbocsátotta Laohwant.
Hét órakor megebédeltünk s mialatt ebéd után pipáztam a verandán, Nikola az ebédlőben maradt, félórai komoly beszélgetésre gazdánkkal.
Mikor kijött, figyelmeztetett, hogy ideje lesz átöltöznünk. Azonnal felkeltem s erre mindketten szobánkba mentünk, honnan kinai álöltözetünkben jöttünk ki s megindultunk a bennszülöttek városrésze felé. Megvolt féltizenegy, mire odaértünk, de Nikola azt mondta, hogy többféle oknál fogva jobb, ha inkább megvárakoztatjuk egy kicsit az illetőket, semminthogy sietséget áruljunk el.
Arról a hasonlithatatlanul szennyes, elhanyagolt és fülledt városrészről, amelyen áthaladtunk, jobb ha nem beszélek s egyenesen arra térek, hogy egy hosszu utca szögletén kiszálltunk gyaloghintónkból, mert az ut hátralevő részét Nikola gyalog akarta megtenni.
Végig menve a sötét sikátoron, végre odaérkeztünk a keresett házhoz.
Az ajtó fölött rácsos erkély volt; az alacsony ajtó pedig nehéz tölgyfából készült. Laohwan háromszor megkopogtatta az ajtót, s a harmadik koppantásra az ajtó ki is nyilt.
Laohwan sugott valamit az ajtónállónak, mire az rögtön bebocsátott bennünket.
- Csak egy nap van az égen, - szólt az ajtónálló alázatosan.
- De csillag van sok, - felelt Nikola, mire a kapus elvezetett a második ajtóig. Ideérve néhány szót szólt, halk morgó hangon, mire belülről ezt az ajtót is kinyitották s mi beléptünk, egy embert pillantva meg, ki várni látszott reánk, kezében egy sajátságos alaku lámpát tartva.
Szótlanul intett, hogy kövessük, mire egy másik folyosón is végig haladtunk, hogy ennek végén egy lefüggönyözött, boltozatos bejárathoz érjünk.
Vezetőnk félrevonta a függönyt, bebocsátott bennünket s mögöttünk ismét összevonta a nehéz redőket.
Belépve, kiváncsian néztem körül s láttam, hogy egy nagy, de igen sajátságos teremben vagyok; - a padló, a falak, a mennyezet mind, mind egyforma anyagból volt, valami igen sötét fából; azt hiszem, tek-fa lehetett.
Butorozatlan volt teljesen, mindössze a falakon voltak zászlók, egy sarokban pedig egy halom vánkos. Mikor beléptünk, senki sem volt a szobában, de néhány perc mulva halk léptek hallatszottak az ajtón kivül; s amint én éppen megfordultam, hogy Nikolához szóljak, egy sajátságos jövevénnyel álltam szemben.
Öreg kinai volt a jövevény, lehetett már nyolcvan, nyolcvanöt éves is. Arca olyan ráncos volt és barna, mint egy töpörödött bőralma; haja pedig, mely hosszu fonatban csüggött hátán, hófehér. Meggörnyedt alakjával, botjára támaszkodva kicsit reszketős léptekkel közeledett felénk. Az volt a legsajátságosabb, hogy noha a ház nagy gondozottságot s mi több gazdagságot is árult el, maga az ember, ki a ház gazdájának látszott, jóformán rongyokba volt öltözve; mindenesetre olyan ruházatba, mely a legnagyobb szegénységről beszélt.
Természetesen ez az ember is, mint mindenki, rögtön megsejtette ösztönszerüleg, hogy Nikola a fő a csoportban és ezért odalépve hozzá, mélyen meghajolt s a szokásos kinai bókok után igy szólalt meg:
- Nagy türelmetlenséggel vártuk kegyelmességedet. Minden intézkedés megtörtént arra nézve, hogy a tovább haladás lehetséges legyen.
- Tsan-Chuban késleltetett valami, - felelt Nikola. - S most mondd el, mi történt eddigelé?
- Hirt küldtünk Pekingbe és a főpap a Llamaseraiban várni fogja excellentiádat. Többet nem mondhatok.
- Ez elég. S most hadd halljam, mit mondtak jövetelemre nézve.
- Azt, hogy akik választottak, helyesen választottak.
- Jól van. Most hagyj magunkra. Fáradt vagyok s egyedül szeretnék lenni. Éjjelre itt maradok s napkeletkor indulok. Legyen gondod, hogy senki se zavarjon.
Az öreg ember biztositotta Nikolát, hogy parancsait teljesiteni fogja. Ezzel elhagyta a szobát.
Amint eltünt az ajtó mögött, Nikola a szoba tulsó végébe hivott s ott ezt sugta fülembe.
- Most látom csak, hogy a véletlen szerencse is kezünkre játszik. Most már csakugyan remélem, hogy tervem sikerülni fog. Hallgasson reám. Mikor ma este megérkeztünk, megtudtam Williamstől, (aki mellesleg mondva, ép annyit tud Kina titkos, belső életéről, mint akár magam), hogy amit gyanitottam, az csakugyan megtörtént. Vagyis, hosszu szünet után választás volt azon céllal, hogy betöltsék annak az embernek helyét, akit annak idején az én emberem megölt a Llamaseraiban, hogy a varázsvesszőt hatalmába kerithesse. Az ember, akit megválasztottak, a Hankow-ban levő Llama templom főpapja, egy rendkivül vallásos és sajátságos ember. Pekingben már várják a héten, vagy a jövő hétre. Laohwan félrevezette őket, ugy, hogy ennek következtében most engem hisznek a főpapnak és én rajta leszek, hogy tévedésükben meg is tartsam őket. Ha rájönnek, hogy megcsaltuk őket, halál fiai vagyunk abban a pillanatban, de ha sikerül a látszatot fenntartanunk, akkor a lehető legjobb időben vállalkoztunk arra, hogy titkaikat ellessük. Tudom, hogy roppant sokat kockáztatunk, de mivel ilyen jó alkalom soha sem nyilik többé, legyünk rajta, hogy azt felhasználjuk. Most figyeljen ide. Nekem semmi esetre sem lesz jó e házat elhagynom az éjjel, de viszont Williamsnek hirt kell adnom. Irok neki s a levelet önnek kell elvinnie. Holnap kora reggel két sürgönyt kell elküldenie.
Ezt mondva, kihuzott a bő ruhaujjába varrt zsebből egy kis jegyzőkönyvet s leülve a földre, irni kezdett. Vagy öt percig teljes némaság uralkodott a teremben; ekkor Nikola kitépett két vagy három lapot a jegyzőkönyvből s átadta nekem.
- Ezt vigye Williamshez. Ki kell neki tudnia valami módon, hogy ez a másik ember hol van, még pedig haladéktalanul s aztán hirt adni azoknak, kiknek szintén küldök sürgönyt. Bármi történjék is, el kell fogniok, mielőtt oda érhetne, ahova készül s ha megfogták, a tengerre kell szállitaniok. Ha egyszer ott van, nem is szabad partra bocsátaniok addig, mig mi nem leszünk ismét otthon Shanghaiban.
- S Williams kinek sürgönyözzön?
- Két embernek, akikben feltétlen megbizom. Az egyiknek neve Eastover, a másiké Prendergast. Ezt a tudósitást küldje nekik.
Ezzel átadott egy másik szelet papirost is.
„Prendergast és Eastover, Gregson cimén. Hongkongban.”
„Jőjjenek legközelebbi hajóval Tientsinbe. Egy percet se késsenek. Odaérve menjenek Williamshez.
Nikola.”

V.
Virágszál a viharban.
Amint a szobát elhagyva a folyosóra értem, az ajtónálló kivezetett a kapuig, honnan már könnyen volt az utcára jutnom. De amint kiértem, láttam, hogy idejövetelünk óta a szép csillagos ég nagyon beborult; nehéz, fekete felhőtömegek rohantak, kergetőzve s haragjukban itt-ott tompa, mennydörgő morajban törtek ki. De volt a városban más változás is. Az előbb oly csendes utcákon most lépten-nyomon emberekre akadtam s valamennyin izgatottság látszott. Nézésük, járásuk mind olyan nyugtalan volt; s mikor itt-ott az utcasarkokon csoportok mellett haladtam el, az emberek beszédjének töredékei nem olyanok voltak, melyek megnyugtathattak volna.
Ugy éreztem, hogy az ég is, a föld is vihar előtt áll.
De végre is, a dolog nem tartozott reám, meggyorsitott léptekkel tartottam tehát Williams ur háza felé.
Dolgozó szobájának üvegajtaja elé érve, láttam, hogy a ház ura ott ül nagy iróasztala előtt, munkába merülten. Halkan kopogtam az üvegajtón, minek hallatára oda jött az ajtó felé. Kiváncsi voltam, felismer-e álruhámban, de a módból, ahogyan fogadott, rögtön meggyőződhettem, hogy sejtelme sem volt, kivel beszél.
- Mit kiván, - kérdezte kinai nyelven.
Kissé előre hajoltam, hogy fülébe sughassam a választ.
- Egy kérdést szeretnék intézni nagyságodhoz, ha meg méltóztatik engedni.
- Nem most van annak ideje, - válaszolt, - jőjjön reggel.
- De akkor már késő volna, uram, - feleltem komolyan. - Őseinek szellemére esküszöm, hogy amit mondani kivánok, azt még ma kell elmondanom.
- Akkor hát jőjjön Isten nevében és mondja el, - felelt kissé kedvetlenül s intett, hogy lépjek be. Leültem tehát egy alacsony székre, kezeimet betakarva ruhám bő ujjával az igazi kinai szokás szerint. Valamint az ő szokásukat követtem arra nézve is, hogy a beszédet csürni-csavarni kezdtem, mielőtt igazán a dologra tértem volna. Láttam, hogy türelme fogytán van.
- Tudja nagyságod, hogy a házát naplemente óta szemmel tartják?
- Kicsoda és mi okból? - kérdezte kissé kényelmetlenül érezve magát.
- Három ember, még pedig a két idegen ur miatt, akik a délutáni hajóval érkeztek.
- Miféle idegenek, - kérdezte ártatlanul, de észrevettem, hogy egy kicsit kutatóbban nézett rám, mint annak előtte.
- Az, akit mi ugy hivunk, hogy az „ördögszemü ember”, akit azonban ön Nikolának nevez; - és annak a társa.
A Nikola nevet ép ugy ejtettem ki, mint ahogy egy kinai tette volna s azután vártam, hogy mit fog mondani. Mikor láttam, hogy csakugyan nyugtalankodni kezd, hirtelen hangot változtattam s természetes hangomon mondtam:
- Ugy látszik, Williams ur, hogy elég jól játszom a kinai ember szerepét.
Meglepetve nézett rám.
- Csak nem Bruce ur?
- Az vagyok és egyenesen Nikolától jövök fontos ügyben; levelet is hozok; arra kéri önt, hogy azonnal intézkedjék a levél értelmében.
Amint Williams az irást átvette, elolvasta egyszer, kétszer, háromszor. Mikor már jóformán könyv nélkül tudhatta, felállt; odament egy nagy vasszekrényhez a szoba másik végében; - kinyitotta és egy fiókot kivonva, gondosan beletette a levelet. Majd ismét odajött az asztalhoz s összeráncolt, gondterhelt homlokkal mondta:
- Tudom, hogy ön Nikola alkalmazottja Bruce ur, de azt kérdezem, van-e önnek tudomása arról, ami a levélben van?
- Arra az emberre vonatkozik, akit Pekingben várnak, hogy birtokába vegye a harmadik botot?
- Arra, - válaszolt Williams izgatottan szurkálva irótollával itatóspapirosát.
- S most ön azt forgatja elméjében, vajjon tanácsos-e az, amit Nikola kiván?
- Igaza van. Mit gondol, tudja Nikola azt, hogy a kérdéses ember főpap volt a legnagyobb hankow-i templomok egyikében?
- Bizonyára tudja. De ön azt mondja, hogy az illető főpap volt. Hát eszerint lemondott előbbi állásáról azért, hogy az ujat elfogadhassa.
- Természetesen.
- Ugy ez esetben a nehézség sokkal kisebb.
- Egy irányban igen, de más szempontból nehezebbé teszi a dolgot. Ha még mindig pap s mi mint ilyent ragadjuk el, akkor a kormánnyal meg az egyházzal kell szembeszállanunk e tettért. De ha nem pap többé s igy szivárog ki valami hir arra nézve, amit tenni akarunk, akkor viszont a titkos társasággal kell felvennünk a harcot, amely pedig hatalmasabb a világ minden kormányánál vagy egyházánál.
- Nikola megadta önnek az utasitásokat?
- Meg. S azt be kell vallanom, hogy inkább felveszem a harcot a kormánnyal, vagy akár a titkos társaság millióival is, semhogy Nikola kivánságainak csak egy parányit is ellenszegüljek. Azonban ha Nikola elég vasfejü ahhoz, hogy ilyen óriási bizonytalanság ellenére is belemenjen a dologba, akkor mondhatom, hogy nem adok egy fillért sem az életéért, de még azéért sem, aki vele megy. Hallgasson meg, miért állitom ezt. Az a titkos társaság, melynek rejtelmeibe Nikola be akar hatolni, a legnagyobb és leghatalmasabb a világon. Úgy mondják, hogy tagjainak száma meghaladja a husz milliót. Mindenütt vannak képviselői az egész óriási kinai birodalomban, nem is szólva Malaysia, Ausztrália és Amerikáról. Szabályai, törvényei rendkivül szigoruak s most gondolja meg ezt: Nikola egyenesen oda akar menni a társaság hatalmi központjába, hogy a három legfőbb, leginkább beavatott ember egyikének szerepét játssza. Nincs-e igy minden pillanatban kitéve annak, hogy felismerik? S ezt végig gondolva nem találja-e ön is, hogy Nikola vállalata képtelenül vakmerő?
- Teljesen egyetértek önnel, de hát Nikola végre is Nikola.
- Igaza van. Ezzel mindent megmondott. Nikola végre is Nikola.
- Milyen választ vigyek tehát neki?
- Hogy azonnal munkához fogok. Várjon, kérem, jobb lesz, ha irásban küldöm a választ, hogy ne legyen semmi félreértés.
Ezzel irni kezdett s nemsokára átadta a levelet.
- És a sürgönyökre nézve? - kérdeztem.
- Magam adom fel abban a pillanatban, amint a sürgönyhivatal nyitva lesz.
- Naplementekor indulunk Pekingbe s azért most bucsut is mondok.
- Nem szándékozik visszafordulni, ugy-e?
- Szó sincs róla.
- Ön bátor ember.
- Remélem, az leszek a ránk következő napokban.
- Isten önnel. Kivánok minden szerencsét erre a nehéz utra.
Amint kiléptem az utcára, éppen éjfélt ütött, de a felhők ezalatt ismét elvonultak és az ég csillagos volt.
Amint a főutcába értem, a benszülöttek városrészében hirtelen lárma, ingerült beszéd, szitkozódás ütötte meg fülemet. A zaj egyre nőtt, közeledett s nemsokára a lármázó tömeget is megpillantottam, amely gyorsan jött az utcán lefelé. Ha lehetett volna, elmenekültem volna előlük valami mellékutcába, de itt, ezen a darabon nem nyilt a főutcából kijárás s a tömeg nemsokára jóformán körülvett és sodort magával; mennem kellett, ha akartam, ha nem.
Mintegy fél mértföldnyire haladhattam igy, mikor egy mellékutca sarkához érve a tömeg hirtelen befordult s a legközelebbi szögletház előtt állott meg.
Fogalmam sem volt, mit jelenthet mindez s megkérdeztem a mellettem álló suhancot.
Ez ezt a rövid, de tartalmas választ adta:
- Kueidzu! (ördög).
Amint ezt kimondta, felkapott egy követ s a ház ablakainak hajitotta.
Megtudtam tehát, hogy a ház egy angol keresztény hittéritő lakása s mivel a fanatikus tömeg nem akarja a keresztény hit terjedését, szeretné a hittéritőket megfélemliteni. A ház gazdája nem volt otthon és a felbujtott tömeg meg akarta rongálni a házat.
Mit tehettem volna egymagam a tömeg ellen? Folytattam tehát az utamat. Nem sejtettem, hogy ezzel éppen nem szakadtam el az eseményektől.
A sarkon befordulva, éles átható sikoltás, segélykiáltás ütötte meg fülemet. Azonnal megálltam, hogy rájöhessek, honnan ered. Nem kellett azonban soká várnom, mert néhány pillanat mulva ismét felhangzott még ijesztőbben. Ekkor már rájöttem, hogy a bal kéz felől levő szük kis sikátorból jön a hang. Futni kezdtem teljes erőmből. A sikátor, ahonnan a hang jött, oly sötét volt, hogy eleinte semmit sem láttam; csak később vettem észre három alakot az utca tulsó végén.
Amint futva odaértem, láttam, hogy az egyik alak egy leány volt, a másik egy öreg ember, ki éppen abban a percben rogyott le a földre, mikor odaértem, - a harmadik alak pedig, ezek megtámadója, egy fiatal kinai volt, a nép alsó osztályából való; valami gyaloghintó vivő kuli vagy eféle.
Ott állt az öreg ember mellett s késével a leányt fenyegette.
Szandálom nem ütött zajt a kövezeten, ugy hogy a három közül egy sem vette észre közeledésemet egészen addig, mig egyenesen mellettük nem voltam. De bármily sietve mentem is, mégsem lehettem ott elég hamar, mert éppen mire odaértem, láttam, hogy a leány kétségbeesett bátorsággal vetette rá magát megtámadójára, aki felemelte tőrét s azt a leány vállába döfte. De nem hatolhatott mélyre, mert abban a percben, ahogy sujtott, én meg teljes erőmmel vágtam arcába öklömmel. Az ütés oly sulyos volt, hogy az ember megszédülve lerogyott és messze hemperedett tőlem. De egy pillanat mulva ismét összeszedte magát, talpra állt és futásnak eredt a szük utcán lefelé, teljes erejéből orditva:
- Kueidzu, Kueidzu!
Rohant, hogy a tömeget odacsőditse.
Én pedig letérdeltem a leány mellé, aki ájultan feküdt a földön. Arca halálsápadt volt s láttam, hogy bal vállából vér szivárgott át a ruhán.
Most a másik felé fordultam s láttam, hogy a szép, nemes arcu, ezüst szakállu férfi halva van.
Látva, hogy szegényen már nem segithetek, ismét a leányhoz fordultam, ki ezalatt feleszmélt s azt kérdezte angolul, hogy mi történt?
- Megsebesitették önt, - feleltem.
- Hát atyám?
Semmi célja sem lett volna annak, hogy áltassam a szegény leányt, azért egyszerüen ezt mondtam:
- Fájdalom, szomoru hirt kell tudatnom önnel; attól félek, hogy meghalt.
E szóra halk sikoltást hallatott s ugy látszott, ismét elvesztette eszméletét.
Én azonban nem vártam, mig ujra magához tér, hanem először is odasiettem a holttesthez s felemelve az utca közepéről, egy sötét sarokba vittem, hogy ha a tömeg odajön, rá ne találjon. Majd a leányt kaptam fel s futottam vele, ahogy birtam az utcán lefelé, amerről jöttem. Odaérve arra a helyre, hol a sikoltást először hallottam, irányt változtattam és egyenesen célom felé siettem. Mintegy tiz perc mulva elértem a házat.
A Laohwantól látott módon kopogtam, mire azonnal bebocsátottak.
A második ajtó őre azonban nem állta meg szó nélkül s megkérdezte, mit hozok.
- Micsoda jogon kérded tőlem, - riadtam rá, gőgös modort tanusitva. - Kegyelmes urunk küldött ezért az idegen ördögért, hogy kikérdezhesse. Most pedig félre az utból, ha azt nem akarod, hogy baj legyen.
Ez hatott.
Amint Nikola megpillantott, örömmel sietett felém.
- Nagyon nehezen vártam már egy óra óta, - szólt izgatottan, - de az Istenért, mit hoz?
- Egy leányt. Azt hiszem, egy hittéritő leánya. Megsebesitették s még most is magánkivül van. Ha közbe nem lépek, meggyilkolta volna ugyanaz az ember, aki atyját is megölte.
- De mi az Isten csodájának hozta ide?
- Mit tehettem volna mást? Atyja meghalt, házukat pedig, azt hiszem, le is rombolta a tömeg.
- Tegye le, - szólt Nikola.
S amint letettem az ájult leányt, Nikola bámulatos ügyesen s olyan gyengédséggel, amelyre soha sem hittem volna képesnek, eltávolitotta a ruhát a leány válláról, megmosta a sebet és aztán kinyitotta azt a kis gyógyszeres ládát, melyet mindig magával vitt, s valami balzsammal bekente a sebet, majd bekötözte puha kinai gyolccsal.
Azután igy rendelkezett:
- Emelje fel a leány fejét, hadd próbáljam meg ennek a hatását.
Ezt mondva, parányi metszett üveget vett ki a ládikából, olyan alakut, mint az európai hölgyek illatszeres-sót tartó üvegcséi; aztán kinyitotta a leány száját s néhány cseppet öntött nyelvére a folyadékból.
A beteg ugyszólván rögtön kinyitotta szemét, de amint meglátta, hogy két kinai hajol föléje, irtózattal és undorodással hunyta be szemét s majdnem lehanyatlott ismét ijedtében.
De Nikola megszólalt angolul:
- Ne féljen semmit. Jó kezekben van. Mi megoltalmazzuk önt bárki ellen.
Szava ugylátszik, felidézte a leány lelkében a történteket, mert rögtön igy felelt:
- Szegény atyám! Mit csináltak vele?
- Hogy az ön életét megmenthessem, - feleltem, - ott kellett hagynom holttestét az utcán, de biztonságba helyeztem.
- Oda megyek érte és hazaviszem, - szólalt meg a leány s fel akart emelkedni, de Nikola visszatartotta.
- Maradjon nyugodtan s bizzon mindent reám. Gondom lesz rá, hogy atyja holttestét megtalálják és megvédelmezzék.
- De haza kell mennem.
- Szegény gyermekem - felelt Nikola gyengéden - ön még nem tud mindent. Nincs már otthona, ahova haza mehetne. A tömeg lerombolta a házat.
- Istenem! Mi lesz velem! Atyámat megölték, házunkat lerombolták. Pedig mi ugy biztunk bennük.
Nikola nem felelt, csak kiment a másik szobába, aztán visszatérve igy szólt:
- Már küldtem embereket, hogy a holttestet megkeressék. Biztos helyre fogják vinni és félóra mulva az angol konzul már nyomoztatni fogja a gyilkost. Most pedig mondja el, hogy történt az egész.
- Elmondom, amit tudok. De magam sem tudom, hogy lehettek olyan csekélységnek ily borzasztó következményei. Ma este, félnyolckor elhagytuk a házat atyámmal, hogy odamenjünk a kis templomba, melyet néhány hivünk, akiket mi téritettünk meg, épitett számunkra. Már az istentisztelet alatt észrevettem, hogy a templom körül nyugtalanul járnak-kelnek. Amint kiléptünk, nagy tömeget pillantottunk meg. Nem támadtak reánk, hanem mikor egyikük valamit kiáltott, a tömeg megindult és futni kezdett. Akkor még nem tudtam, amit most tudok, hogy házunkhoz indultak, hogy lerombolják. Mi azt gondoltuk, jobb ha kikerüljük őket és valami mellékutcán megyünk haza. De amint abba a sötét kis sikátorba értünk, ahol ön talált bennünket, egy ember hirtelen megrohanta atyámat s valami vasbottal a földre teritette. Én, meg akarva atyámat menteni, arra igyekeztem, hogy róla magamra tereljem támadónk figyelmét, mire aztán kést rántott elő és megsebesitett. Akkor ért oda ön s az embert megszalasztotta.
Mialatt ezt mondta, gyengéden karomra tette kezét.
- Nem tudom eléggé kifejezni, milyen hálás vagyok, - szólalt meg ismét.
- Nagyon csekély szolgálat volt, amit tehettem, - feleltem, szinte zavarba jőve szavaira és érintésére. - Bár csak előbb érhettem volna oda.
- S mit csináljak én most ezek után?
- Vannak-e barátaik Tientsinben, - kérdezte Nikola. - Olyanok, akikhez elmehetne?
- Senkivel sem érintkeztünk, hanem van egy nővérem Pekingben, egy ottani hittéritő felesége. Segitségemre lehetne ön abban, hogy oda jussak?
- Magam ugyan nem vihetem oda, - szólt Nikola, - hanem utba igazithatom, hogy eljusson nővéréhez. Itt azonban, ebben a házban addig sem maradhat. Ne ijedjen meg, azért gondom lesz rá, hogy ügyeljenek önre.
Ezzel ismét elhagyta a szobát s én csak most vettem először szemügyre a leányt. Huszonkét-huszonhárom éves lehetett, arca tökéletes tojásdad vonalu, arcbőre pedig a legfinomabb, leghamvasabb bársony, amit valaha láttam. Szája kicsiny volt és gyönyörü metszésü; nagy szeme és gazdag haja a legszebb barna szinü.
De ami a legjobban szembe ötlött rajta, az arc kifejezése volt; szelid, gyengéd, csupa kedvesség. Ez az arc volt hát arra kiszemelve, hogy engem álmaimban is felkeressen a ránk elkövetkező napokban.
Sohasem voltam valami lobbanékony természetü (igaz, hogy keveset is voltam nők társaságában), de most olyan rezgés, olyan megindultság futott végig egész valómon, amilyenhez hasonlót soha nem éreztem.
- Hogyan fogom önnek valaha megköszönni, amit értem tett, - kérdezte, amint magunkra maradtunk.
- Azzal, ha a nehéz csapást bátran fogja elviselni. És most mondja, nagyon tolakodónak tartana, ha a nevét kérdezném?
- Dehogy. Medwin Gladys Mary a nevem. És az öné?
- Az enyém? Ebben a ruhában Mah-Poo lehetne, de a valóságban Bruce Wilfrednek hivnak.
- De ha ön angol, akkor miért viseli ezt az álruhát?
- Azt, sajnálatomra nem mondhatom meg önnek. Hanem tudja-e Medwin kisasszony, hogy minden valószinüség szerint ön az utolsó angol nő, akivel életemben beszélek?
- Hogy érti ezt?
- Erre ismét csak annyit felelhetek, hogy nem mondhatom meg. Elég, ha annyit közlök önnel, hogy néhány óra mulva indulok egy olyan vállalat végrehajtására, mely minden valószinüség szerint életembe fog kerülni. Magam sem tudom, miért mondom ezt el önnek, de az ilyen pillanatban az ember nem tud kellőleg józan és prózai lenni. Aztán meg, noha csak néhány órával ezelőtt láttam önt először, úgy tetszik, mintha évek óta ismerném. Az imént azt mondta, hogy szolgálatot tettem önnek; tenne-e most ön is értem valamit?
- Mi volna az, - kérdezte, kis kezét ismét karomra téve.
- Ez a gyürü itt, - kezdtem egy sima arany karikát vonva le ujjamról, - szegény édes anyám utolsó ajándéka volt. Nem merem magammal vinni oda, ahova indulok. Megengedné, hogy arra kérjem, őrizze meg számomra? Ha ugy esnék, hogy sohasem térek vissza, talán megteszi azt, hogy viselni fogja, mint emléket, annak emlékét, hogy, mint mondja, szolgálatot tehettem önnek. Olyan szép volna, ha arra gondolhatnék, hogy van a világon egy nő, aki barátsággal van hozzám.
Ezzel felemeltem a karomon nyugvó kis kezet s rátettem a gyürüt ujjára.
- Örömmel megőrzöm, - szólt a leány, - de mondja, igazán olyan veszedelmes ut az, amire készül?
- Veszedelmesebb, mint gondolná. De afelől bizonyos lehet, hogy ha életben maradok, megtalálom önt s eljövök a gyürüért.
- Nem felejtem el, - felelt éppen mikor Nikola megjelent a küszöbön.
- Kedves kisasszony, - szólalt meg, - intézkedtem, hogy önt elszállitsák egy jó barátom házába, aki mindent meg fog tenni önért, amig Tientsinben marad. Azután pedig gondoskodni fog, hogy ön baj nélkül juthasson el Pekingbe. Most pedig azt hiszem, legjobb lesz ha indul. Gyaloghintó vár az ajtó előtt és barátom már várja önt. Bruce ur, kérem, kisérje ki Medwin kisasszonyt.
- Milyen jó ön, uram!
- Oh, dehogy. Bőségesen visszafizetheti azt, amit tettem, ha megigér egy kegyet.
- Miben lehetek szolgálatára?
- Arra, ha soha sem emlit senkinek semmit arról, hogy velünk találkozott. Ha megmondom, hogy életünk jórészt attól fog függni, hogy ön titoktartó lesz-e vagy sem, akkor bizonyosra veszem, hogy kérésemet teljesiteni fogja.
- Senki sem fog tőlem hallani egy szót sem.
Nikola meghajolt, aztán pedig hirtelen sarkon fordult s megindult a szoba másik vége felé. Látva, hogy ez jeladás volt arra, hogy a leány távozhatik, lekisértem az utcaajtóig s ott halk hangon bucsuztam el tőle.
- Isten önnel, - sugtam, - ha csakugyan visszatérek, kérdezősködni fogok ön után ott, ahova most megy.
- Isten önnel, járjon szerencsével mindenütt. Isten óvja!
Amint kezet fogtunk, éreztem, hogy ujjai valamit tettek a tenyerembe. A gyaloghintó megindult és én visszavontam kezemet. Mikor eltüntek a sarkon, visszamentem Nikolához s láttam, hogy lehajtott fővel, hátratett kezekkel jár fel s alá.
Majd odajött hozzám s nem is téve többé emlitést arról, ami az imént végbement, ugy, mintha semmi sem történt volna, csak ennyit mondott:
- A lovak egy óra mulva az ajtó előtt lesznek. Ha pihenni akar egy kicsit, ne mulasszon egy percet se, én pedig azalatt felkeresem azt az öreg embert, akit ma este láttunk. Szeretnék tőle valamivel több utbaigazitást kicsikarni. Ne távozzék innen, mig vissza nem térek, a jövőre nézve pedig, kérem, ne feledje el, hogy főpap vagyok s mint ilyen a legnagyobb tiszteletre tarthatok számot. Emlékezzék rá, hogy legkisebb hiba nemcsak terveinket teszi tönkre, de fejünket odajuttatja a legközelebbi városkapura.
- Nem fogom feledni, - válaszoltam, mire Nikola elhagyta a szobát.
Amint magamra maradtam, először is azt néztem meg, mit hagyott nálam emlékül Medwin kisasszony. Kis arany medaillon volt, különös szépen vésve, de fájdalom, arckép nem volt benne. Valószinüleg nyakán viselhette, mert egy keskeny, szinehagyott szalagon függött.
Hirtelen a nyakamba vetettem a szalagot, a medaillont pedig ruhám alá rejtettem, hogy igy mindenkorra megőrizhessem, azután pedig lefeküdtem néhány vánkosra a sarokban s hamarabb, mint ahogy kimondom, álomba merültem.
Csakis azért ébredtem fel egy óra mulva, mert Nikola megrázott a vállamnál fogva.
- Itt az idő, - szólt. - A lovak az ajtó előtt állnak, indulnunk kell.
Alig tértem magamhoz, mikor ismét nyilt az ajtó s a ráncos arcu öreg kinai lépett be rajta reggelit hozva, amely főleg rizsből és apró durva kukoricaliszt-kalácsokból állt. Sietve fogtunk hozzá s aztán kitünő teával öblitettük le a különös reggelit.
Reggeli után Nikola egyideig halkan, de igen heves kézmozdulatokkal magyarázott valamit az öreg embernek, azután pedig intett s megindultunk, nyomunkban az egész háznéppel, akik tiszteletből mind kikisértek az ajtóig. Ott öt poni ló várt ránk; kettő a málhát vitte, a három másikat pedig mi használtuk: Nikola, Laohwan meg én.

VI.
Peking felé.
A nap éppen akkor tünt fel a szemhatáron, mikor Tientsin legutolsó házai mellett haladtunk el.
Én ugyan szivből örültem, hogy a várost elhagytuk, de azért csakhamar beláttam, hogy utunk nem igérkezett valami nagyon kellemesnek.
Két-három mértföldön keresztül folyton szikkadt mocsarakon át vitt az ut, azután olyan száraz sikságra értünk, hogy a szurós, kavicsos homok, mit a szél arcunkba csapkodott, ugy érintett, mintha csak jégeső lett volna.
Némán haladtunk előre.
Nikola, állitólagos magas rangjánál fogva néhány ölnyire előttünk; utána én, mögöttem Laohwan, végül pedig a két Mafoo (benszülött lovász) a teherhordó lovakkal.
Hogy Nikola mire gondolt, nem is képzelhetem, de ami engem illet, bevallom, hogy az én gondolataim bizony lépten-nyomon visszatértek ahhoz a leányhoz, akit megmentettem. A halvány, édes arc nem akart távozni lelkemből egy pillanatra sem és minduntalan azon vettem magamat észre, hogy arra a mélységes sötét szempárra és arra a selymes barna hajtömegre gondolok.
Mi több, már-már azt kezdtem kivánni, bár gondoltam volna meg jobban a dolgot, mielőtt eligérkeztem volna Nikola utitársául, de azután csakhamar megnyugtattam magamat, hogy hiszen ellenkezőleg, ha Nikolához nem csatlakozom, Medwin kisasszonnyal sem találkoztam volna soha s azonkivül abban az anyagi helyzetben soha, de soha nem lett volna módom holmi udvarlásra gondolni.
Mikor már vagy öt mértföldnyire haladtunk, Nikola egyszerre csak magához intett s ezt mondta:
- Ezalatt Prendergast és Eastover, kiknek Williams az én kérésemre sürgönyözött, már megkapták a hirt. Egy percnyi késedelem nélkül indulni fognak s a jövő hét közepén a hankowi főpap már hatalmunkban lesz. Hogy aztán az eredményről bennünket értesitsenek, abba ismét beletelik három nap s ez azt jelenti, hogy Pekingben legalább is tiz napig kell maradnunk, mielőtt a Llamaseraiban jelentkezhetnénk. Mivel ez igy van, meg fogunk szállni a tatár városrészben, egy házban, melyet már régebben ajánlottak nekem. Ott értésükre adom, hogy egy heti magamba-vonulásra, imára és bőjtre lesz szükségem, hogy a rám váró nagy feladatra elkészülhessek s ez idő alatt senkivel sem érintkezhetem. A tiz nap leforgása alatt okvetlenül fogok hirt hallani Prendergasttól; akkor bátran indulhatunk s ami hátra van, már simán fog menni.
- De lehetségesnek tartja ön, hogy emberei egy olyan jól ismert főpapot magukkal vihessenek oda, ahova akarják, anélkül, hogy gyanut keltenének?
- Meg kell tenniök. Teljesen megbizom bennük. Bármily kockázattal járna is a dolog, ha egyszer tudják, hogy kivánom, bizonyára megteszik; eléggé kipróbáltam őket, hogy bizzam bennük. Hanem Bruce, tudja-e, hogy ön nincs ma jó szinben.
- Nem érzem magamat egészen jól; a fejem folytonosan fáj; de bizom benne, hogy el fog mulni.
- Akkor hát siessünk. A házat még ma este el kell érnünk, odáig pedig negyven mértföld még az ut.
Ügetni kezdtünk. A csunya, bozontos kis kinai ponik amily igénytelenek, ép oly kitünő futók. Igy aztán, noha déltájban néhány órai pihenőt tartottunk, naplementével mégis odaértünk Pekingbe, az emlitett ház elé.
Hanem az a ház! Igazi tipikus kinai csárda volt; szennyes, elhanyagolt; az apró szobák kényelmetlenek, csaknem teljesen butorozatlanok s az istállók méltóak a lakóházhoz.
A küszöbön ott állt egy mogorva, rossz külsejü kinai kocsmáros s tudom, még az az igen kezdetleges udvariasságféle is kinos módon nehezére eshetett, amit valahogy magára erőltetett, látva, hogy előkelő idegenek érkeznek.
Mindenekelőtt ennivalót rendeltünk s azután pedig szobáinkba siettünk, hogy a magunkkal hozott pokrócokból és takarókból ágyat vessünk a padlón. Mire ezzel megvoltunk, az ennivaló már készen volt; vagy hat félig nyers tojás, két igen rágós husu tyuk, meg aztán disznóhus ugy elkészitve, hogy az ember azt se tudja leves-e, hus-e, vagy micsoda, ami előtte van. Igy csak Kinában tudják késziteni. Irtózatos.
De ami még kellemetlenebbé tette ebédünket, az volt, hogy egész csapat szurtos, undoritó koldus özönlött be a házba, mind közelebb jőve. Hogy megszabaduljunk tőlük, Nikola egy marék apró pénzt küldött ki. Hanem ugyan rosszul számitottunk. Ekkor kaptak még csak vérszemet. Egyik egyenesen betolakodott a szobánkba s odaállt az asztalunkhoz, hogy az étvágyunkat tökéletesen elvegye.
Mikor aztán hozzá még gorombáskodni is kezdett, Nikola is felboszankodott s ráparancsolt Laohwanra, hogy ottkünn botozzák meg. Persze jajgatott, amint a bambuszok dolgozni kezdtek, ugy, hogy én végre is kiszaladtam az udvarba s mondtam az embereknek, hagyják futni a koldust Isten hirével, hanem aztán kotródjék is.
Nemsokára pihenni tértünk, de az volt a különös, hogy annyi törődés után sem birtam elaludni. Forgolódtam sokáig, de csak egyre nyugtalanabb lettem. Lázas lehettem, mert borzasztó képek gyötörtek. Minden lépés az utcán, minden kutyaugatás valami másnak tetszett, mint ami valóban volt, valami sokkal boszantóbbnak. Végre annyira ideges kezdtem lenni, hogy felugrottam fekvőhelyemről, gondolva, hogy majd járkálok fel s alá a szobában, igy talán kifárasztom magamat s mégis el tudok aludni.
De épen amikor felkeltem, az ajtón kivül, a hosszu folyosón léptek halk nesze hangzott fel. Igen, ez a lépés csakugyan a folyosón volt, nem az utcán; ez már nem volt képzelődés.
Megálltam mozdulatlanul, de a szivem ugy vert, mint valami hatalmas pöröly. Eközben a lépés ismét hallatszott s most már közelebb az én ajtómhoz. De észre kellett vennem, hogy a lépés hangja most különböző, nem olyan, mint előbb volt, nem emberi lépés nesze volt többé, hanem valami összefolyó, nehézkes kuszás hang.
Egy pillanatig szinte megkövülten álltam. De nem sokáig tartott, mire rájöttem, mi lehet ez. Hallottam én ezt a hangot egyszer a Manilla-szigeteken ugyanazon éjjel, mikor szállodánkban egy embert megöltek. Egy pillanatnyi gondolkozás után rájöttem, hogy valaki négykézláb csuszik ott künn a folyosón végig.
De mi okból?
Akkor aztán az is eszembe jutott, hogy a folyosó tulsó fala csak amolyan keskeny párkány, talán két láb magas mindössze. Az illető ott künn attól fél, hogy az udvarról meglátja valaki.
Erre csendesen visszalopóztam ágyamhoz, kihuztam párnám alól hosszu, borotvaéles vadászkésemet s vártam, mi fog történni. A hang még egyre hallatszott, de ekkor már elhaladt az én ajtóm előtt s amint erre rájöttem, odacsusztam az ajtó mellé, mely csak betámasztható volt; kinyitottam s kitekintettem a folyosóra.
Sehol senki.
Ösztönöm megsugta, hogy a titokzatos látogató az én szobám mellett levő helyiségbe mehetett be; messzebbre menni még nem lett volna ideje. A szomszéd szoba Nikoláé volt, az pedig a kiállott fáradalmak után most bizonyosan mélyen alszik.
Már pedig, hogy az a valaki rosszat akar, az bizonyos volt előttem. Ha tehát meg akarom menteni Nikola életét, akkor gyorsan!
Egy pillanat mulva már ott álltam Nikola szobája küszöbén; hallgatóztam, hogy a szobának vajjon melyik részében lehet az az ember? De e percben mély, nehéz lélegzést hallottam, utána pedig valami elnyomott felkiáltást. Erre berohantam a szobába, egyenesen oda, ahol, mint tudtam, Nikola ágya volt. Ahogy oda értem, először is egy mezitelen test vállát, hátát érintettem. Amint ez a kezembe akadt, a következő pillanatban már a földön hemperegtünk, viaskodva mind a ketten.
Ahhoz hasonló emlékem egy sincs, amilyen az a küzdelem volt ott a koromsötét szobában. Egyszerre aztán hallottam, hogy Nikola talpra ugrik és az ajtó felé szalad. Kiáltására azonnal mozgás keletkezett a házban, közeledő léptek zaja hangzott, de még mielőtt valaki is bejöhetett volna, végleg legyőztem ellenfelemet s rátelepedtem, hogy mozdulatlanná tegyem.
Laohwan volt az első, aki megjelent egy fáklyával. Nikola azonnal elvette tőle s odasietett, ahol mi viaskodtunk. Lehajolva jól szemügyre vette a nyomorult gazember arcát s aztán igy kiáltott fel:
- Ohó! Ugy látszik, hogy nem rablás van a játékban, hanem bosszuállás! Te tehát vissza akartad fizetni a mai büntetést, gazfickó, ugy-e?
Igaza volt. E pillanatban már én is felismertem a betörőben a tolakodó koldust, akit Nikola parancsára megvertek.
Csak ennyit mondott nyugodtan:
- Kelj fel!
A koldus engedelmeskedett.
Most Nikola egy pillanatig merőn a szeme közé nézett az embernek, aztán igy szólt:
- Nyisd ki a szádat!
Kinyitotta.
- Most nem tudod becsukni többé. Próbáld.
A nyomorult ember erőlködött, ahogy birt, de hiába; állkapcsa oly merev volt, mintha kőből faragták volna. Kétségbeesésében mint az őrült, ugy futkosott ide s tova s a jéghideg veriték csak ugy csurgott a homlokáról.
- Ide hozzám, - kiáltott rá Nikola. - Állj meg. Csukd be a szádat.
Abban a pillanatban meg tudta tenni a betörő.
- Hunyd be a szemedet.
Megtette.
- Most vak vagy és néma; nem birod többé kinyitni sem a szádat, sem a szemedet.
Az ember ismét tett néhány kétségbeesett kisérletet, de teljesen hiába. Erre azután ugy elrémült, hogy odavetette magát Nikola elé és vad taglejtésekkel könyörgött kegyelemért.
Ezalatt többen odajöttek a szoba küszöbéhez és nézték a sajátságos jelenetet.
- Állj fel, - parancsolta Nikola. - Nyisd ki a szádat és szemedet. Meg akartál gyilkolni, de én irgalommal vagyok irántad. Hanem ha még egyszer megpróbálod, amit ma tettél, szemed világát, beszédedet, mindent elveszek tőled, de örökre. Most takarodjál.
No hiszen annak se kellett ezt kétszer mondani.
Ment, mintha puskából lőtték volna ki.
Mikor a tömeg eloszlott s csak Laohwan maradt velünk, Nikola odaintette magához.
- Tudod-e, - kérdezte tőle, - hogy egyedül csak barátom éberségének köszönhetem, hogy e percben nem vagyok holt ember? Neked kellett volna ügyelned a folyosó végén és ime! Mivel büntesselek meg?
Laohwan felelet gyanánt alázatosan borult oda ura lábaihoz.
- Felelj, - hangzott ismét ugyanaz a könyörtelen hang. - Mi legyen a büntetésed? Hát soha többé nem bizhatom benned?
- Őseim sirjára esküszöm, uram, nem vettem észre semmit.
- Ez nem felelet. Kötelességet mulasztottál, ezt pedig, tudod, hogy soha meg nem bocsátom. De mivel máskor mindig hű voltál, nem leszek nagyon szigoru s büntetésül azt szabom rád, hogy haza küldelek. Nyergelj és menj haza Williams urhoz, akinek meg fogod mondani, hogy nem bizonyultál alkalmasnak, azért haza küldtelek. Mindaddig vele maradsz, mig ujjabb rendelkezést nem hallasz tőlem. De csak annyit mondok, hogy ha ebből valamit is elmulasztasz, harmadnapra kiteritenek. Értettél?
Laohwan ismét némán bókolt.
- Akkor mehetsz.
Mikor elment, nem állhattam meg, hogy ezt ne kérdezzem Nikolától:
- De nem veszélyes-e az, ha ellenségünkké teszünk olyan embert, aki életünket jóformán kezében tartja?
- Barátom, egy hindu közmondás azt tartja, hogy a megbizhatatlan szolga olyan mint a törött lakat. Attól pedig, hogy Laohwan nekünk bármiben is árthatna, egy percig se tartson; Laohwannal eleget voltam együtt arra, hogy ismerjem s tudom, hogy inkább az „ezer kardvágás” halálával halna meg, semhogy engem eláruljon. De amig itt beszélünk, látszólag nem is méltánylom, amit ön tett. Barátom, én teljesen tisztában vagyok azzal, hogy életemet önnek köszönhetem s csak annyit mondok, hogy ha valaha ugy fordulna a dolog, hogy hálámat bebizonyithassam, nem fogom elmulasztani.
- Szerencse volt, hogy ébren voltam.
- Igaz, de egyszersmind sajátságos is, mert a tegnapi nap sok fáradalmai után ugyancsak lett volna oka, hogy mélyen aludjék. Én például ugy aludtam, mint a bunda. De hadd lássam csak! Jóságos ég! Ember, ugy-e mondtam, hogy nem jól van! Mutassa a pulzusát?
Megtapintotta, aztán ijedten nézett szemem közé. Majd sietve vette elő az orvosságos ládát, valamit itatott velem, aztán ágyba parancsolt s én csakugyan rövid öt perc mulva sulyos, álomtalan álomba merültem.
Mikor felébredtem, hat óra lehetett s világos reggel volt már. Sokkal jobban éreztem magamat, mint előtte való este, de azért egyáltalán nem voltam jól. Hogy azonban mi bajom lehetett, arról, nem volt sejtelmem.
Hét órakor valami reggeli félét szolgáltak fel, félnyolckor pedig már lovon ültünk.
Szegény Laohwan nem volt sehol. Bizonyos, hogy az éjjel történtekből valami már kiszivárgott a nép közé, mert amerre mentünk, a borzalommal határos tisztelet környezett s én a látottak után magam sem tartottam többé túlzásnak azt a hirnevet, ami Nikolát körülvette.
Mentünk tehát ismét, de délben most is megállapodtunk s alapos pihenőnk egészen négy óráig tartott. Mikor ujra utnak indulva, mentünk egy darabot, még haladtunk s derék kis lovaink felkocogtak egy hegyre, abban a pillanatban örvendetes meglepetés ért bennünket: amint lenéztünk, Peking óriási városa ott terült el lábunk előtt.
Milyen szertelen nagynak látszott!
Mintha falai egyenesen a végtelenbe huzódtak volna. Egy óriási torony, az ismeretes kinai stilusban épitve, sötéten meredt előttünk s tele volt lövőrésekkel az ágyuk számára. Igazán félelmes volt látni. Hanem amint közelebb értünk, láttuk, hogy a rések és az ágyutorkok csak festve voltak, mint ahogy általában nagyon sok volt a szemfényvesztés a városban mindenfelé.
Bejutva az igénytelen ütött-kopott kis városkapun, egy vezető segélyével végre eligazodtunk s megtudtuk, hogy a ház, amelybe utasitottak, a városnak egyik alantasabb részében feküdt.
Mire odaértünk, már egészen besötétedett s az ajtó csak többszörös kopogtatásra nyilt meg.
Rendkivül elhizott, termetes kinai ember jelent meg a küszöbön.
- Mit kivántok? - kérdezte Nikolától.
- Azt, amit csupán a béke adhat meg, - felelt Nikola.
E szóra a kinai mélyen meghajolt előtte.
- Régen vártuk kegyelmességedet. Ha méltóztatik megtisztelni a házat a belépéssel, minden ami benne van, parancsára áll.
Ezzel megindultunk és ott állapodtunk meg egy hátsó szobában. Nikola rendelkezett, hogy hivják a fő mafoo-t; ennek aztán átadta az izenetet és kiküldte a szobából.
Mikor egyedül maradtunk, Nikola igy szólt hozzám:
- Ismétlem, hogy én most valami rendkivüli tudásu és szentéletü ember vagyok s szükséges, hogy ezt egész környezetünk tudomásul vegye. Én a belső szobában fogok tartózkodni, ön pedig ebben és ügyelni fog, hogy engem senki ne lásson. Juttassa ügyesen értésükre, hogy én minden időmet tanulmányaimnak és az ájtatosságnak szentelem. Este aztán kiosonok s beszerzem a szükséges információkat a további munkára. A pénztár önnél lesz és a szükségesekről ön gondoskodik.
Vacsora után csakhamar lefeküdtünk, de én másnap reggel ijedten vettem észre, hogy az előbbi rosszullét visszatért, még pedig fokozott mértékben. Bőröm száraz volt és repedezett mindenütt, fejem pedig őrületesen fájt.
Észrevettem, hogy Nikola fokozódó aggodalommal vizsgál, noha egy szóval sem panaszkodtam.
Reggeli sétám után alig tudtam haza vánszorogni s mikor ebéd után ledőltem egy kicsit az ágyra, rövid idő mulva elvesztettem az eszméletemet.

VII.
Nehéz napok.
Mikor ismét magamhoz tértem, láttam, hogy fényes nappal van; a ragyogó sugarak egészen elárasztották a szobát, künn pedig madarak csicseregtek az ágak közt. De amint felültem az ágyban, sehogysem birtam eligazodni, hogy hol vagyok, az-e a való, amit most látok s az elmult dolog volt-e az álom, vagy megforditva?
Aztán meg az ágy is!
Hiszen az a fekvőhely, amelyen utoljára nyugodni tértem, először is a padlón volt megvetve és csupa kinai anyagból állott. Ez meg, amelyben most ébredtem fel, valódi, jó angol ágy volt, - ruganyos derékalj, hófehér lepedő és vánkoshéjak, meleg takaró.
A falakat szép képek boritották, a padlón szőnyeg.
Furcsa! Mikor lefeküdtem, ez még mind nem volt itt. Egy-két percig tünődtem, de sokkal gyengébb voltam, semhogy sokáig vizsgálódhattam volna, biz én szépen visszafeküdtem s el is aludtam olyan mélyen, hogy mire felébredtem, láttam, hogy este van.
Csakhamar azt is észrevettem, hogy az ablakmélyedésben valaki ül és olvas. Nő volt! Meglehetős egykedvüséggel néztem rá, mert azt gondoltam, hogy ez is egy része lehet annak az álomnak, amelyből valószinüleg csakhamar fel fogok ébredni, hogy a valóságban ismét ott legyek Nikolával a kinai kocsmában.
De ezt a gondolatot hirtelen eloszlatta valami. Az ablakban ülő hölgy ugyanis nemsokára felemelkedett, könyvét letette és egyenesen odajött az ágyhoz.
És én e pillanatban a legváratlanabb dologról győződtem meg; arról, hogy a fiatal hölgy nem volt más, mint Medwin kisasszony; ugyanaz a leány, akit Tientsinben megmentettem.
Megérintette karomat puha kezével, hogy lássa, lázas vagyok-e, azután orvosságot adott innom. Én kiittam az utolsó cseppig minden ellenkezés nélkül, azután rátekintettem.
- Ne hagyjon el, Medwin kisasszony, - szólaltam meg, jóformán még most is azt képzelve, hogy szavamra talán az egész jelenség köddé foszlik szét.
- Nem fogom elhagyni, - szólalt meg erre, - hanem annak igazán nagyon örülök, hogy megismer.
- Mi történt és hol vagyok?
- Ön nagyon beteg volt, de most már sokkal jobban van; a hely pedig, ahol van, sógorom háza Pekingben.
Most még kevésbbé értettem.
- Az ön sógora házában? De hogy kerültem ide? Mióta vagyok itt? És hol van Nikola?
- Holnap lesz tizenkettedik napja annak, hogy ide hozták önt és mivel gondos ápolásra volt szüksége, barátja, doktor Nikola úgy intézkedett, hogy itt helyezzék el! Hogy ő jelenleg hol van, azt nem tudnám megmondani, mert azóta csak egyszer láttuk. Azt hiszem, hogy a vidéken van valahol, de hogy mikor jön vissza, azt bizony nem is sejtjük. Most azonban eleget beszéltünk, kisértse meg, nem tudna-e ismét elaludni?
Még mindig sokkal gyengébb voltam, semhogy ellenkezni tudtam volna s elaludtam biz én harmadizben is.
Másnap aztán sokkal erősebb voltam; felülhettem, erősebb táplálékot is vehettem magamhoz, de ami a legtöbbet ért, hosszasabban szabad volt beszélnem szép ápolónőmmel.
Ez, azt hiszem, többet segitett rajtam minden másnál és egy félóra mulva mintha kicseréltek volna, sokkalta erősebbnek éreztem magamat. Szegény leány most is nagyon busult atyja után s a Tientsinben lefolyt dolgokra való legkisebb célzás elég volt, hogy szeme könybe lábadjon. Beszélgetés közben azt is megtudtam, hogy az angol konzul nagyon erélyesen lépett fel a hittéritő üldözőivel szemben; a tömeg felbujtóit szigoruan megbüntették, a gyilkos pedig halállal lakolt.
Azt is meghallottam részletesen, hogyan jutott el sógora házába.
Másnap reggel még jobban megerősödöttnek éreztem magamat, Medwin kisasszony pedig, mikor behozta az erős húslevest, ezt mondta:
- Azt hiszem, Bruce úr, hogy ma délután fel is kelhetne egy kicsit, hiszen oly jól halad.
- Nagyon örülnék neki, - feleltem. - Mindent meg kell tennem, hogy egészségemet mihamarább visszanyerjem. Igazán szerencsétlen egy dolog volt, hogy meg kellett betegednem és tudom, hogy Nikola már ugyancsak türelmetlenkedik.
Amint ezeket mondtam, ápolónőm arca hirtelen elborult s akkor vettem csak észre, milyen ostobaságokat beszéltem.
- Attól félek, hogy nagyon hálátlannak fog tartani - szólaltam meg ismét, - de higyje el, egészen más szempontból néztem a dolgot. Sokkal mélyebb hálát érzek ön iránt, semhogy ki tudnám fejezni. Azért beszéltem szerencsétlen fordulatról, mert éppen vállalkozásunk legfontosabb percében történt a dolog, úgy, hogy Nikolát késleltetnem kellett. De ha igy beszéltem is, ugy-e azért nem gondolja, hogy nem méltánylom jóságát?
Mialatt ezeket mondtam, lassan hatalmamba keritettem a kezét.
Elpirult s szemét mélyen lesütötte.
- Nagyon örültünk, hogy házunkba fogadhattuk önt; higyje el, nővérem és sógorom is nagyon mellette voltak, mikor hallották, mennyit köszönhetek önnek. De nézze, Bruce úr, szeretnék önnek valamit mondani. Éppen most emlitette azt a vállalkozást, amelyről már Tientsinben is mondta, hogy úgy lehet, talán az életébe fog kerülni. Hát igazán meg kell annak lenni? Igazán kockára kell vetnie az életét?
- Fájdalom, úgy van. Szavamat adtam. Ha tudná, milyen nehezemre esik ez a válasz, nem kisértené meg, hogy eltántoritson.
- De lássa, olyan helytelen dolognak tetszik az, hogy ön igy elvesztegesse az életét.
- Voltakép sohasem tettem egyebet, csak vesztegettem az életemet. Medwin kisasszony, ön nem tudja, milyen léha ember vagyok én. Ugyan mit gondolna rólam, ha elmondanám, hogy erre a veszedelmes dologra is éppen azért kellett vállalkoznom, mivel különben már betevő falatom sem lett volna, legnagyobbrészt a magam könnyelmüsége folytán.
- Nem hiszem, hogy igazságos önmaga iránt és azt sem, hogy egészen olyan szerencsétlen, mint aminőnek vallja magát.
Mialatt ezt mondta, megnyilt az ajtó s egy harmincöt-harminchat évesnek látszó, szép délceg férfi lépett be, akiben könnyen fel lehetett ismernem a hittéritőt. Házigazdám volt.
Örömét fejezte ki, hogy jobban vagyok, mikor pedig köszönetet mondtam azért, hogy házukba fogadtak, nyájasan háritotta el a köszönetet, azt mondva, csak természetes, hogy mi angolok, akik oly szórványosan vagyunk Kinában, segitsük egymást.
Hogy, hogy nem, amint az angol és a Kina szókat kiejtette, önkéntelenül arra gondoltam, mit gondolhatnak ezek itt kinai álöltözetemről, de amint fejemet végigsimogattam, észrevettem, hogy paróka nélkül vagyok, s a tükörbe pillantva az tünt szemembe, hogy a sárgásbarna kinai szin le volt mosva arcomról.
Csakhamar megtudtam, hogy mikor Nikola ide hozott, már teljesen angol ruhába voltam öltözve, valamint ő maga is.
Benfleet úr, a házigazdám még csak annyit mondott lekötelezően, hogy ha az öltözködésben segitségemre lehet, rendelkezzem vele, ha délután fel akarnék kelni.
Amint magunkra maradtunk, én ismét fel akartam venni a beszélgetés fonalát, de Medwin kisasszony félbeszakitott és bájosan parancsoló hangon mondta:
- Most nem szabad magát többé beszéddel fárasztani. Egy félóráig olvasni fogok önnek, azután pihenjen egy kicsit ebédig, akkor elkészitem a holmiját és felkelhet.
Azzal elővett egy könyvet s leülve egy karosszékbe, olvasni kezdett. Hangja tiszta volt, lágy és csengő; eleinte, amig figyelemmel kisértem a rövid elbeszélést, azt is méltányoltam, hogy szépen olvasott fel, de mi tagadás benne, maga az olvasmány távolról sem kötötte le figyelmemet annyira, mint az olvasó.
Gyönyörködve néztem kissé lehajtott, szép fejét; a finom kis kéz fehérségét, amint a könyvet tartotta; karcsu alakját és a szép kis lábak arányos alakját, a gyönyörü faragásu bokát, mely láthatóvá vált a ruha szegélye alatt, amint a leány jobban hátradőlt a székben.
Ugy látszik, észrevehette, vagy talán csak ösztönszerüleg megsejtett valamit, mert egyszerre csak bekapta lábacskáját a ruha alá és habár folytatta az olvasást, nekem úgy tetszett, mintha itt-ott egy kicsit belezavarodott volna, mint akinek gondolatai másutt járnak.
Nemsokára aztán betette a könyvet és azt mondta, hogy most mennie kell, mert nővérének akar segiteni.
- Nagyon köszönöm, hogy olyan jó volt és olvasott nekem. Igazán nagyon élveztem ezt a félórát.
Nem tudom, hitte-e, amit mondok vagy sem, elég az hozzá, hogy egy kicsit elmosolyodott olyan formán, mintha azt gondolta volna, hogy szavaimnak más értelme is lehet.
Mikor magamra maradtam, elgondolkoztam sok mindenféléről, de valamennyi gondolat mind oda vezetett; hogy Medwin Gladys kisasszonynál imádásra méltóbb leány nincs a föld kerekségén. Tudtam, hogy lábbadozásom ideje csupa boldogság lesz s ne itéljen el senki, ha feltettem magamban, hogy ki is veszem a részemet ebből a boldogságból, amennyire csak lehet.
Persze, amint Nikola megjelenik, mindennek vége!
Mikor felöltöztem és Benfleet úr karjára támaszkodva kijutottam a terraszra, először is azt kerestem szememmel, hogy Gladys ott van-e.
Nem volt ott.
Csak nagysokára jelent meg s mikor kijött is, egész figyelmét egy parányi kis kinai ölebnek szentelte, olyan kedveskedéssel halmozva el azt a nyomorult állatot, hogy én azt éreztem, - noha egészben véve magam is nagy állatkedvelő vagyok, - hogy össze tudnám tiporni azt a férget.
A leány egyszerre váratlanul feltekintett és amint észrevette, hogy nézem, hirtelen letette a kutyát és néhány nagy sietséggel elmondott mentegetődző szó után ott hagyott bennünket.
Én még ott ültem, mintha a villám sujtott volna.
Csak nem bántottam meg talán? Igaz, olvastam sokszor, hogy ha a nők észreveszik, hogy valaki iránt, az illetőnek valami szerencsétlensége idején nagyon is kegyesek voltak, akkor aztán egyszerre szinte hidegségbe csapnak át, amint az illető ismét az, aki előbb volt.
De persze, bizonyosan nem tudtam, csak azt az egyet éreztem, hogy fülig szerelmes vagyok és hogy ez a dolog úgy tört ki rajtam, mint ahogy a himlő szokott, amely mennél későbbi korban jön, annál hevesebben lép fel. Hogy Benfleet úr észrevette-e, milyen más ember lettem abban a pillanatban, ahogy Medwin kisasszony eltávozott, azt nem tudom, és ha nem vette volna észre, nem lett volna az az éleseszü ember, akinek Pekingben tartották.
Bizony elég kedvetlen hangulatban mentem én vissza a házba, vagy egy óra mulva. De itt aztán váratlanul még egy másik dolog is meggyőzött arról, hogy a női lélek milyen ellentmondásokkal van tele. Amint bementem, ismét egyszerre minden megváltozott. Aggódtak, hogy nem hültem-e meg újra; kikeresték a legkényelmesebb karszéket; aztán zsámolyt hoztak és minden kedvességben Gladys járt elől. Nem tudtam, megint csak nem tudtam, mire véljem a dolgot, de mivelhogy az új fordulat nagyon kellemes volt, csakhamar kiengesztelődtem s a délutáni rossz hangulat teljesen kiment az eszemből.
Másnap is minden ugyanilyen jól folytatódott s mivel az ebéd, melyet ma már az asztalnál ülve költöttem el, nem látszott kifárasztani, azt határoztuk, hogy délután sétát teszek egészen a „nagy fal”-ig, ami egy negyed mértföldnyire lehetett. Csakugyan ebéd után rögtön el is indultunk. A város szük utcái zsufolva voltak járókelőkkel és gyaloghintókkal; apró lovak, tevék nagy teacsomagokkal megrakodva haladtak; - közben pedig a legundokabb koldusok tolongtak körülöttünk. Ha csak kérésükkel lettek volna terhünkre, még hagyján, de lépten-nyomon olyan alávaló durvaságokat kiabáltak utánunk, ami mindenkinek arcába kergette volna a vért s mindezt olyan arckifejezéssel kisérték, hogy nekem viszketett a tenyerem, hogy felpofozzam az undok csőcseléket.
Mindehhez hozzá járult még a söpretlen, szennyes kinai város fülledt levegője és az a tudat, hogy amint itt haladunk, ahány kinai csak ránknéz, az mind gyülöl és megvet bennünket s végre hozzájárult még a por, amely szélcsendes napokon féllábnyi magasban fedi a talajt, szélben pedig, ami itt nagyon gyakori, sötét felleg gyanánt kavarodik fel, hogy egészen elboritsa az embert szennyel.
Igazán sajnálni kezdtem, hogy Medwin kisasszony idejött a kedvemért, de végre mégis csak elértük a nagy falat. Onnan aztán, az igaz, hogy ritka látvány tárult elénk. Leültünk a fal mentén s láthattuk az óriási Chi-en-Men-t vagyis a nagy kaput; észak felé pedig a tatár városon tekintettünk végig. Alattunk egy kis templom volt s körülötte emberek, hintók, lovak tömege tolongott.
A város házainak majdnem mindegyike rothadó, megbarnult füvel volt fedve s a repedésekből bokrok, apró fák nőttek ki. Távolabb a „tiltott város” látszott, vagyis a torony, név szerint a harangtorony és dobolótorony; végre ezek mögött, legmesszebbre a Llamaserai, vagyis a titokzatos lámák, kinai papok kolostora. Ez volt az, természetesen, ami minden másnál jobban felkeltette kiváncsiságomat s éreztem, hogy alig tudom szememet levenni róla.
Nemsokára aztán a hazamenetelről kellett gondolkoznunk. Én azonban nem akartam elindulni addig, mig valamit el nem mondtam.
Igy kezdtem tehát:
- Azt hiszem, hogy mivel most már felépültem ismét, nemsokára el kell öntől válnom. Nikola nem késhetik sokáig.
Egy percig hallgatott, aztán csendesen igy szólt:
- Ne vegye rossz néven, Bruce ur, ha megmondom, hogy nekem nem valami nagyon tetszik az ön barátja. Ugy félek tőle.
- Fél? De miért, - kérdeztem, - nem akarva elárulni, hogy hiszen Nikola jóformán kivétel nélkül mindenkire ezt a hatást tette.
- Nem tudom, miért. Azt hiszem, a szeme okozza. Olyan szeme van, mint a kigyónak, olyan hideg, fényes és erős nézésü. Mintha az ember lelkén nézne vele keresztül.
- De ugy-e önhöz azért szives volt?
- Azt nem feledem egy percre sem; de azért arról sem tehet az ember, ha rokonszenvesnek talál valakit, vagy pedig az ellenkezőnek.
Ekkor egy kicsit közelebb huzódtam hozzá, ott a falon ülve.
- Remélem, hogy én nem keltettem önben ilyen nagy ellenszenvet, - kérdeztem halkan.
Ezalatt csendesen tépegetni kezdte a moha szálait a fal rései közt.
- Nem, nem hiszem, hogy ugy lenne, - felelt aztán lágy hangon.
- Nagyon örülök ennek; ugy szeretném, ha jó véleménnyel lenne felőlem.
- Hogyne volnék, - felelte. - Csak gondolja meg, milyen sokkal tartozom önnek. Oh, az a borzasztó éjszaka. Sohasem fogom elfeledni egyetlen részletét sem.
Észrevettem, hogy védekezni akar és másra szeretné terelni a beszédet.
De nem hagytam.
- Medwin kisasszony; minden ember életében megjelenik előbb, vagy utóbb az a nő, aki az egész világ lesz az ő számára. Gladys, nem találja ki, mit akarok mondani?
Nem felelt.
- Azt akarom mondani, hogy az én életemben is megjelent immár az a nő; az egyetlen nő, aki minden lehet az én számomra. Szivesen hallja, amit mondok?
- Hogy tudjam megmondani, ha nem ismerem azt a leányt, - kisértett meg egy végső gyenge ellentállást.
- Ha ismeri-e?! Gladys, hát ki volna az más, mint ön. Tudom, hogy nincs jogom önnek ezt mondani helyzetemnél fogva, de Isten a tanum, hogy nem tudnám elhallgatni. Ön drágább nekem az egész világnál. Mondja, tudna-e szeretni egy kicsit?
Nem birt szólni, de halálsápadt lett és megremegett.
- Mit felel nekem, Gladys?
- Mit tudnék felelni?
- Mondja, hogy szeret!
- Szeretem, - felelt, de oly halkan, hogy bizony, ha csak egy kicsit is távolabb vagyok, meg nem hallhattam volna.
De igy meghallottam és elfeledve az egész világot körülöttünk, megcsókoltam ott, egész Peking városának szemeláttára.
Boldog voltam; határtalan, földöntúli módon boldog.
És mégis, néhány perc mulva már egész komolyságában állott elém az a kérdés, hogy voltaképp mi jogon is mondtam én el ezt egy leánynak, akit minden valószinüség szerint soha nem vehetek nőül? Ha elmegyek, azért nem, mert talán soha többé vissza nem térek; ha pedig elbocsáttatásomat kérem Nikolától és azt megkapom, akkor viszont azért nem vehetem Gladyst nőül, mert nem tudnám eltartani.
Az egyedüli helyes ut talán mégis az lesz, gondoltam, ha beváltom Nikolának adott szavamat és elmegyek, mindent a sorsra bizva s remélve, hogy visszatérhetek ahhoz, akit szeretek.
Most azonban csakugyan gondolnunk kellett már a hazamenetelre, mert naplemente után egyáltalán nem akartam egy hölgyet Peking utcáin végigvezetni, jól tudva, hogy az ilyenkor ott uralkodó világ még rosszabb, még undoritóbb, mint a nappali.
Igy aztán utnak indultunk és tiz perc mulva ott voltunk ismét Benfleeték házában. Ez idő alatt az a határozat érlelődött meg bennem, hogy legjobb lesz, ha becsületesen, nyiltan mindent elmondok Benfleet urnak, hozzátéve azt is, hogy mivel én ilyen nagyon kockáztatott vállalatba fogok, amig távol leszek, Gladys ne legyen lekötve; legyen teljesen szabad. Csak ha hazatérek s még igényt tarthatok a kezére, akkor legyen köztünk igazi kapocs. Nem is akartam tovább várni s amint a vacsora véget ért, arra kértem Benfleet urat, hogy jőjjön velem át a dolgozószobába, mert beszélni szeretnék vele négyszemközt.
Teljesitette kérésemet, de észre kellett vennem, hogy arcára felhő vonult.
Amint a másik szobában leültünk, éreztem, hogy izgatottabb vagyok, mint valaha s percek kellettek hozzá, mig el tudtam kezdeni.
- Benfleet ur, tudom, hogy ön igen, igen keveset tud rólam, de igazán szeretném, ha valamivel többet tudna, még pedig egy fontos oknál fogva. Meg fogja érteni, mi ez az ok, ha elmondom, hogy ma délután megkértem sógornőjének kezét.
- Meg kell vallanom, körülbelül sejtettem, hogy ezt akarja mondani.
- Remélem, nem találja helytelennek a dolgot.
- Megmondjam, amit gondolok?
- Természetesen. Őszinte választ kérek.
- Akkor, attól félek, ki kell mondanom, hogy igenis helytelennek találom.
- Akkor bizonyára nagy okai is vannak.
- Nem tagadom, az ok olyan, amelyet talán az idő és a bővebb ismeretség megszüntetnének. De először is lássuk, milyen szinben áll ön voltaképp előttünk. Hét héttel ezelőtt még egyikünknek sem volt sejtelme róla, hogy van-e ön a világon, vagy nem. De minthogy beteg volt, házunkba fogadtuk. Azt hiszem, arra nézve egyetért velem, hogy egy angol ember, aki kinai álöltözetben jár-kel s hogy miért, azt nem hajlandó megmondani; továbbá egy olyan ember társaságában látható, akitől jóformán mindenki retteg; nos, ugy-e az ilyen ember nem éppen az, akit valaki a legnagyobb lelkesedéssel fogadjon el egy őszintén szeretett testvér és sógornő kérőjéül? De én nem vagyok rövidlátó ember és tudom, hogy néha az olyan férfiuért, aki viharos ifjuságot élt át, egy jó feleség többet tehet, mint maga a canterbury-i érsek és az egész anglikán egyház összevéve. Ha ön azt hiszi, hogy Gladys érdemes arra, hogy dolgozzék, fáradjon érte és várjon reá, - akkor meg is fogja ezt tenni és mivel azok után, amiket hallottam öntől, ön tetszik nekem, azért, ami hatalmamban áll, azt meg is fogom tenni arra nézve, hogy ön a célt elérhesse. Ha azonban ön nem hajlandó dolgozni érte és várni reá, akkor a mostani beszélgetés után ön rögtön távozik tőlünk s akkor valószinüleg örökre el is válnak az utaink. Ha ön szereti Gladyst, akkor igyekezni fog őt ily módon megnyerni. Addig is azonban azt hiszem, tanácsos volna, ha ön holnap reggel elhagyná a házat.
- Magam is azt akartam javasolni.
- Ön bizonyára érti, miért mondom ezt.
- Tökéletesen.
- Nagyon helyes. Akkor tehát igy állunk: én, mint sógornőm gyámja, nem ellenzem elvben az önök eljegyzését, de azért a házassághoz addig nem adom beleegyezésemet, amig önt jobban meg nem ismertem. Ha ön abban a helyzetben lesz, hogy egy nőt illendően eltartson és ha minden titkolódzás nélkül jelenhetik meg nálunk, akkor majd tovább is beszélünk a dologról. Addig azonban teljesen elejtjük a tárgyat. Ha szegény apósom élne, tudom, az is igy gondolkoznék.
- Ön nagyon méltányosan járt el velem szemben s én köszönettel tartozom érte.
- Örülök, hogy nézeteimmel egyetért. Most pedig egy szót az önök terveiről. Nem tudok felőlük semmit, de nagyon szeretném, ha ön megnyugtatna arra nézve, hogy nincs oka miattuk szégyenkezni.
- Semmi sincs az egész dologban olyan, ami miatt magamnak szemrehányást tehetnék. Az egész voltakép tudományos kutatás és én nekem nagy összeg pénz lesz a jutalmam azért, hogy életemet kockáztatom. Ez jóformán minden, amit elmondhatok.
- Titoktartást igért?
- A legszigorubbat.
- Akkor nem vallatom tovább. Most pedig talán visszamehetnénk a hölgyekhez.
Amint a szomszéd szobába értünk, az én édes szerelmem aggodalmas arccal pillantott reám. Én mosolyogtam, hogy megnyugtassam; nemsokára aztán a jószivü nővér felkelt, azt mondva, hogy valamit mutatnia kell a férjének s igy magunkra maradtunk.
Mikor elmondtam neki beszélgetésünket, mindent helyeselt; s csak ennyit tett hozzá:
- Oh, de mennyire szeretném tudni, mi az voltakép, amire vállalkozott.
- Attól félek, hogy ezt még magának sem mondhatom meg, édes. Igéretem köt. Biznia kell bennem, Gladys, anélkül is.
- Nem mintha nem biznám önben, - felelt csaknem zokogó hangon, - de arra gondolok, micsoda veszélyeknek megy elébe s milyen hosszu idő fog eltelni, mire ismét meglátom. És doktor Nikolától most már maga miatt is félek.
- Nem; amig barátságban vagyok vele, soha, egy percig se féljen tőle, Gladys.
- És holnap reggel igazán elmegy?
- El édes; mert ugy kell lennie. Mivel most már több van köztünk a barátságnál, mivel azonban jegyeseknek forma szerint még sem szabad magunkat tartanunk, jobb lesz, ha megyek. Különben is azt hiszem, hogy Nikola már nagyon vár. Most pedig, mig el nem felejtem, arra kérem, adja ide azt a gyürüt, amelyet Tientsinben adtam.
Kisietett s néhány perc mulva a gyürüvel tért vissza.
Elvettem tőle, aztán kezét fölemelve kezemben, ujjára huztam a gyürüt s megcsókoltam Gladyst, aki menyasszonyom volt Isten előtt, ha az emberek előtt nem is.
E percben Benfleetné lépett a szobába, nemsokára gyors, szilárd, de könnyü léptek nesze hangzott fel az előcsarnokban. Ijesztően ismeretes volt ez a lépés előttem és csakugyan nem is csalódtam, mert néhány perc mulva doktor Nikola állott előttem.

VIII.
Prendergast küldetése.
Ha azt mondanám, hogy Nikola megjelenése megdöbbentett, nagyon halvány képet adnék érzelmeim felől. Éreztem ismét, most, mikor vagy két-három heti szünet után viszontláttam őt, hogy én is osztozom abban az érzésben, amelyet Nikola mindenkiben kivétel nélkül felkeltett.
Hogy honnan nyerte ezt a hatalmat mindenki fölött, nem tudom, de amint beszélni kezdett az emberrel, mindenki azt érezte, hogy itt vagy egyenes, igaz választ kell adni, vagy semmilyent. Azt is önkéntelenül érezte az ember, hogy Nikolának joga van leghasznosabb szolgálatainkhoz s hogy azt minden körülmények közt rendelkezésére is fogjuk bocsátani.
Az egyik sajátságos vonása volt ennek az embernek, hogy ha kérdezett valamit, ugyszólván előre tudta, mi lesz a válasz. Én legalább mindig ugy éreztem, mintha nem is volna szükséges felelnem.
Most, amint belépett, először Gladyshoz sietett, kezet fogott vele, aztán pedig hozzám fordult:
- Nos, kedves barátom, ön igazán meglep azzal, hogy ilyen jó szinben van. Azt hittem egy csontvázat fogok találni, pedig, ime, azt mondhatnám, hogy erősebb, mint amikor utoljára láttam. Mit gondol, mennyi idő mulva tudna velem tartani.
- Készen vagyok, mehetünk, amikor ön akarja.
- Igazán? Ez nagyon derék; mert bizony a dolog kezd sürgőssé válni. Gondolja tehát, hogy akár ma is jöhetne; rögtön, néhány perc mulva? Nagyon jól van! Most pedig, ha megengedik, szeretnék négyszemközt beszélni néhány pillanatig Benfleet urral.
Kimentek s mi mind a ketten egyedül maradtunk.
A bucsut nem irom le; az ilyen pillanatok sokkal szentebbek, semhogy másoknak beszéljünk róluk.
Nemsokára (sőt nagyon is hamar), Nikola is megjelent ismét s azzal elhagytuk a házat. Ugy tetszett, mikor az utcaajtó becsukódott mögöttünk, mintha az életnek minden örömétől egyszerre elszakadtam volna. De ugy látszik, Nikola megsejtett valamit abból, ami lelkemben végbement, mert amint vagy öt percig szótlanul haladtam mellette, hirtelen hozzám fordult és bizalmasan mondta:
- Vigasztalódjék, Bruce! Hamarabb itthon leszünk ismét, mintsem gondolná s akkor ön egyszerre vagyonos ember lesz. Medwin kisasszony olyan leány, akire érdemes várni s ha megengedi, szerencsekivánataimat fejezem ki önnek.
- De hát hogyan tudja ezt is - kérdeztem meglepetve.
- Hát nem beszéltem épp az imént Benfleet urral?
- De ő csak nem mondott el semmit?
- Sőt éppen e miatt óhajtottam vele beszélni. Barátok vagyunk, mi több, én az életemmel tartozom önnek, csak természetes tehát, ha igyekszem az utját egyengetni. S hogy őszinte legyek, nagyon örülök, hogy igy történt, mert igy, mint vőlegény, sokkal óvatosabb lesz majd. Semmi sem fogható a szerelemhez (noha én a magam személyét illetőleg nem hiszek benne), ha arról van szó, hogy az embereket óvatossá tegye valami. De most siessünk!
- És hova megyünk?
- Egy angol ismerősömhöz, ahol majd átöltözünk.
- Ez tehát valószinüleg utolsó utunk európai ruhában?
- Legalább is néhány hónapig, igen.
A ház, ahol megálltunk, egy mellékutcában feküdt; kicsi volt benne minden, az előcsarnok is, a szoba is, ahova bevezettek, hogy ott házigazdánkat bevárjuk. Angol ember volt, de állása megkövetelte tőle, hogy gyakran meglátogassa az ország belső részeit is. Legényember volt s csakhamar rájöttem, hogy társaság dolgában ugyancsak nem válogatós s azt hiszem, Pekingben nem örvendhetett valami jó hirnévnek. Fogalmam sem volt róla, hogy Nikola miért választotta éppen ezt a házat. Hogy gazdánk félt Nikolától, az nagyon szembetünő volt, noha ezt túlzott fesztelenség és zajos vidámság fitogtatásával igyekezett leplezni.
Amint meglátott, kifejezte azt a nézetét, hogy nem vagyok valami ragyogó szinben, s azután kacagva tett célzásokat arra, hogy bizonyosan a korhely élet járt ilyen következményekkel.
- A sárgaláz vert le a lábamról, - feleltem.
- Vagy ugy? Hát a pekingi levegő ártott meg. Ez az átkozott ország, az igaz, hogy ki is forgat a valójából mindenkit.
Mialatt beszéltünk, Nikola ott ült egy nádfonatu karosszékben és két fehér kezének finom karcsu ujjait hegyeikkel egymásnak támasztva nézett gazdánkra; majd megszólalt lassan, szinte unottan, mintha azt akarta volna, hogy az, akihez szól, minden egyes szavát jól megmérlegelhesse.
- Ön tehát, Edgehill ur, az én ismételt figyelmeztetésem ellenére is tudatta kinai barátaival, hogy látogatója van?
E szóra Edgehill megtántorodott, mintha valami erős ütés érte volna; arca lángvörös lett, utána pedig halotthalvány. A fal felé kapott, hogy megtámaszkodjék, mialatt Nikola ismét megszólalt:
- Az ön két kinai barátja ugy látszik, nagy értéket tulajdonithatott ennek a tudósitásnak, ha kész volt érte olyan nagy árat adni.
Edgehill megkisérlette a választ, de hiába. Egész eddigi hányavetisége eltünt és csak egy nyomorult, reszkető ember állt előttünk, aki le nem birta venni szemét arról a nyugodt, hideg arcról.
Ekkor azonban Nikola egész magatartása hirtelen megváltozott.
Szikrázó szemekkel ugrott oda a remegő ember mellé:
- Te kutya, - kiáltott rá és hangja vágott mint a kés; - te nyomorult kutya! Áruló Judás akartál hát lenni? Mennyire nem ismersz még mindig! Most ide hallgass! Ma este levelet fogsz irni, amelyet én mondok tollba; azt elküldjük kinai barátaidhoz. Hat órakor lovat nyergelsz és Tientsinbe mész. Ott Williams urat keresd fel s megmondod neki, hogy egy hónapig fogoly gyanánt ott maradsz a házában; ha pedig ezalatt merészelsz valakivel is közlekedni: elvágatom a torkodat. Hogy mersz csak gondolni is arra, hogy túljárj az én eszemen? Adj hálát térden állva a gondviselőnek, hogy azonnal meg nem öltelek ezért az őrültségért. Emlékszel még Hanotatra? Ugy-e? Akkor hát vigyázz, hogy ugy ne járj, mint az. Ő is azt hitte, hogy kijátszhat engem, mig aztán inkább főbe nem lőtte magát, mintsem hogy ellenem küzdjön. Most menj és készülj az utra. Ha holnapután reggeli idején nem vagy Williamsnél, akkor az ebédet már nem eszed meg itt a földön.
A földig lesujtott ember egy szót sem szólt, csak ment, mint a megvert eb.
Amint az ajtó becsukódott mögötte, elképedve kiáltottam fel:
- Szent Isten; hát azt megint honnan tudta, hogy ez árulkodott.
Felelet helyett Nikola lehajolt és a padlóról két kinai szivarkahüvelyt emelt fel. Azután keresztül ment a szobán s egy lefüggönyözött kis falmélyedésből egy üres pálinkás üveget vett ki, majd három kis poharat, melyek rövid idővel azelőtt használva lehettek.
Ezekre egyenként mind rámutatott, aztán pedig visszament a karosszékbe és leült.
- Hallgasson ide. Edgehill, ha egyedül van, sohasem iszik pálinkát, csakis akkor, ha látogatója van. Mielőtt ma elmentem önért, voltam olyan elővigyázó, hogy benéztem a függöny mögé. Az üveg akkor még háromnegyed részben tele volt. Afelől is bizonyos vagyok, hogy akkor még nem hevert itt egyetlen szivarkahüvely sem. Arra szintén emlékszem, hogy mikor kimentem innen, két ember ólálkodott a ház körül. Elmenve mellettük, felemeltem egy szivarkahüvelyt, mikor nem vették észre. Egyikük éppen egy pillanattal azelőtt dobta el. Az tett gyanakodóvá, hogy olyan nagyon néztek engem. A felvett hüvely itt van; hasonlitsa össze emezekkel itt. Ugy-e hogy egyformák? Mióta most idejöttünk, Edgehill egész viselkedése is elmondott nekem mindent. Természetesen, az egész csak amolyan vaktában való kitalálás volt bizony, de hát hiszen miért tanultam volna olvasni az emberi arcokból, ha ilyenkor sem tudnám hasznát venni?
- De mit gondol, mit beszélhetett nekik ez az ember. És kik lehettek a kinaiak?
- Sokat nem mondhatott nekik, mert hiszen nem is volt sok mondani valója, de hogy kik lehettek az illetők, azt igazán nem is sejtem. Egyszerüen csak bizalmatlan vagyok irántuk elvből.
- De miért küldi most ezt az embert Williamshoz?
- Hogy eltegyem az utból, amig jókora előnyt nem nyerünk; másodszor pedig, hogy leckét adjak neki. Lehet, hogy utóbb még szükségem lesz rá, de addig is ez a kis fenyiték semmiesetre sem fog neki ártani. Most pedig beszéljünk másról, de huzza székét közelebb, mert csak halkan akarom elolvasni Prendergast levelét, melyet Tientsinből irt.
Ezzel elővett egy levelet és olvasni kezdett halk, de mégis jól érthető hangon.
„Tisztelt uram! Tudatom önnel, hogy a mult csütörtökön táviratot kaptam Williams urtól, hogy menjek azonnal hozzá, mert az ön részéről valami fontos mondani valója van. Alig hogy az ön táviratát megkaptam, Eastover ur lépett be hozzám, mondva, hogy ugyanoly értelmü sürgönyt kapott öntől. Tudva, hogy nincs veszteni való idő, két óra mulva már a Monaghan hajó fedélzetén voltunk.
Tientsinbe érve egyenesen Williams ur házába siettünk s ott tudtuk meg, milyen feladat várakozik reánk.
Nem tagadom, a dolog eleinte megijesztett, mert amit ön kivánt, nem volt kisebb dolog, minthogy hatalmunkba keritsünk és elvigyünk egy olyan embert, akit először is jóformán mindenki ismer s aki másodszor ugyszólván soha, egy percre sincs egyedül, mert mindig egész sereg kisérő van körülötte. A hankowi főpap épen azok egyike, akiket legnehezebb kilopni környezetéből. Én azonnal érintkezésbe léptem Chung-Yein-nel s az ő közvetitése révén tudtam meg, hogy a főpap, aki mint ön tudja, lemondott a főtemplomban viselt méltóságáról, nagy utra készül.
Ennek tudomásul vétele után a főpap utitervének jöttem nyomára, s mikor ennek minden pontja birtokomban volt már, magáról a főpapnak hatalmunkba keritéséről kezdtem gondolkodni. Szem előtt tartottam az ön utasitását, hogy tudniillik lehetőleg botrány nélkül történjék a dolog olyan formán, mintha a főpap saját akaratából követett volna bennünket. De erre módot találni azért volt nehéz, mert a főpap egyike a leggyanakvóbb embereknek.
Valahogy rávettem Chung-Yeint, hogy álljon szolgálatába a főpapnak, kedveltesse meg magát vele s nyerje meg bizalmát. Ez sikerült is neki, mert a főpap az utra még meg is toldotta szolgái számát, hogy legyen elég ember minden parancsa teljesitésére.
Néhány nap mulva az uj kisérő nagy szolgálatkészsége már feltünt az öreg főpapnak s mivel ez az ember tudta legjobban ellesni kivánságait, mindig maga mellett tartotta s nemsokára titkárának nevezte ki.
Chung-Yein ekkor beszélgetés közben elmondta a végtelenül kapzsi öreg embernek, hogy kevés kockáztatással nagy kincsekre tehetne most szert. Hellyel-közzel fel is olvasott neki néhány levelet, melyeket állitólag unokatestvére irt neki.
Mintegy nyolc nap mulva megérkezett az utazó társaság a csatorna torkolatához. Ezalatt Eastover és én szintén elhagytuk volt Tientsint, hogy emezekkel kellő időben találkozhassunk. Amint mindnyájan el voltak szállásolva a város legjobb fogadójában, Chung-Yein egyenesen hozzánk sietett. Minden irányban gondosan előkészitette a talajt; gondolva még arra is, hogy már a partraszállás előtt elterjedjen a kisérők és szolgák körében az a hir, hogy amint megérkeznek, a főpap azonnal egyedül akar valahova elmenni; senki se terhelje jelenlétével. Nekünk tehát csak az volt a feladatunk, hogy találkozzunk velük s hogy valami módon Tsan-Chu-ból Chi-Kau-Ho-ba el tudjuk vinni; az egész ut nem volt több negyven s néhány mértföldnél; mert ott azután már készen várt a hajó.
Chung-Yein pedig ezt a történetet gondolta ki: Elmondta a főpapnak nagy keserüséggel, hogy neki egy hires rabló unokatestvére van. Ez már óriási kincseket gyüjtött össze; de mivel egy idő óta gyanus jelek kezdtek mutatkozni, mintha a törvény keze előbb-utóbb utolérné, azért a rabló szeretne most jó pénzért, jutalomért olyan barátra szert tenni, aki mellette álljon pártfogásával, ha a dolog rossz fordulatot találna venni.
A pénzszomjas öreg mindenre ráállt. Az én egyik emberem vállalkozott a dologra, hogy személyesiteni fogja a rablót.
A part mentén készen álltak a lovak, a kikötőben pedig a hajó kormányosa utasitva volt, hogy abban a pillanatban, amint az utasok a födélzetre érnek, szedje fel a horgonyt és induljon.
Este nyolc óra volt, mikor a főpap megérkezett. Az állitólagos rabló azonnal bevezette egy hátsó szobába. Ott a főpap legelőször is kenetteljesen feddeni kezdte a rablót, hogy miképen adhatta magát ilyen gonosz életre; felszólitotta, hogy javuljon meg és igy tovább. De amikor behozták négy zsákban a kincseket, a főpap szeme olyan kapzsisággal csillant meg, hogy bizony nem látszott jobbnak bármelyik rablónál. Elmondták, hogy az egyik zsákban angol aranyak vannak, a másikban aranylemezek, aztán drágakövek stb.
Csakugyan, volt is ott elég kincs, amelyet jórészt kölcsönkértek arra az egy estére. Mikor azonban a főpap odahajolt a kincsek fölé, Chung-Yein hirtelen előugrott: ráhuzott egy zsákot a főpap fejére, mire egy másik chloroformba mártott szivacsot tartott az orra alá.
Az altató kitünően működött, a főpap néhány pillanat mulva teljesen elvesztette az eszméletét, mire csendesen lefektették a földre. Nemsokára pedig odakötötték egy karszékbe és óvatosan elvitték a hajóra.
Chung-Yein visszament a főpap kiséretéhez, jelentve nekik, hogy uruk ott, ahova mennie kellett, hirt kapott, melynek következtében rögtön utnak indult Tientsin felé a csatornán.
A kikötő, ahol a főpapra várakozó hajó állott, egyike a legszegényebb helyeknek. Nem is igen jár oda más hajó, mint néhány halászbárka. Senki se törődött velünk, mikor a főpapot a hajóra vittük. Mire ön ezt a levelet megkapja, addigra a hankowi főpap valahol a tengeri rablók közt lesz az Along-öbölben. Mivel ott senki sem tartozik az ő hitvallásához, nem fognak neki szolgálni, pénze pedig nem lesz, igy egyhamar nem juthat partra. Azt is megmondtam a hajó kormányosának, hogy ha vigyáz rá, hogy ez az ember előbb partra ne kerüljön, mint augusztus 21-én, vagyis hat hónap mulva s ha ekkor aztán partra szállitja és átadja Dugenne Mihálynak, aki akkor Formosában lesz, 100 angol fontot kap az utasért váltságdij gyanánt. Azt hiszem, ez az intézkedés megfelel az ön kivánságának. Chung-Yein-nek 2000 dollár jutalmat adtam s ő most amilyen gyorsan csak teheti, siet Hong-Kongba. Azt hiszem, Singaporeba igyekszik, ahol mindaddig tartózkodni fog, mig a vihar elvonul. Cimét feljegyeztem, hogy ha szolgálataira esetleg utóbb is szükségünk lenne. Az esetre, ha ön velem, vagy Eastover urral találkozni óhajtana, jelzem, hogy még két hétig itt maradunk. Azután Eastover átmegy Japánba, én pedig visszatérek Hong-Kongba, ahol a régi cimen mindig található leszek.
Remélve, hogy e veszedelmes ügyben való eljárásunkkal kinyertük az ön megelégedését, vagyok mély tisztelettel
alázatos szolgája  
Prendergast Vilmos.
- És most - szólt Nikola, a becses okmányt gondosan zsebre téve - az ut szabad és én mától fogva a hankowi főpap vagyok. Mialatt ön beteg volt, én már minden értesülést megszereztem s merem állitani, hogy eléggé biztos vagyok afelől, amit tennem kell. Holnap reggel bemegyünk a Llamaseraiba, ahol aztán ugyancsak össze kell szednünk az eszünket. Ruházatunkban is szükség lesz valami változásra, kivált az enyémben. A főpap öreg ember s nekem lehetőleg hasonlitanom kell hozzá.
- Nehéz lesz azt a szerepet sokáig játszani. Gondolja, hogy képes lesz rá?
Rám nézett sajátságos mosolygásával.
- Az én életemben is volt idő, - kezdte - amikor nem voltam biztos erőm és képességem felől; azóta azonban megtanitottam saját magamat arra a hitre, hogy ha egy ember eltökéli magát valamire, akkor nincs a világon dolog, amire képes ne volna. Higyje meg - ennek a hitnek birtokában minden képességünk megnövekszik. Ne féljen, képes leszek reá.
- Nem félek - feleltem őszintén - sőt mondhatom, hogy határtalan hitem van önben.
- Annak nagyon örülök - felelt Nikola - mert erre a hitére szüksége is lesz. Most menjünk aludni. Öt órakor öltözködnünk kell; hat órakor pedig utána nézek, hogy Edgehill indul-e Tientsinbe.
Nemsokára mélyen aludtam.
Reggel lódobogásra ébredtem fel s amint Nikola szobámba lépett, ennyit mondott különös arckifejezéssel:
- Edgehill már elment. Azt hiszem, jó idő telik bele, mig ismét megpróbálja, nem játszhatná-e ki doktor Nikolát.
Vége az első kötetnek.

Második kötet

I.
A Llamaserai.
Átmentünk Nikola szobájába, ahol az álruhák már ki voltak teritve.
Mialatt leült és figyelmesen nézett reám, ezt mondta:
- Végiggondoltam a dolgot; ruházatunknak minden részletében különböznie kell az előbbenitől. Én most a hankowi főpap vagyok, ön pedig titkárom. Ruhája itt van s arra kérem, öltözködjék fel oly gyorsan amint csak tud.
Nem vesztegettem az időt.
Felkaptam a ruhacsomót s szobámba siettem vele. Egy negyedóra mulva már nem voltam többé angol ember. De minden darab szemügyre vételénél jól láttam, hogy azok teljesen más jellegüek, mint előbbi kinai öltönyeim voltak.
Mostani ruhám drága, nehéz selyemből készült és káprázatos gazdagságban tele volt himezve; vállamat rendkivül finom szövetü szürke köpeny takarta; hajfonatom nagyon hosszu volt és vastag; szandálom és kalapom szintén divatos és finom.
Mikor teljesen készen voltam, leültem és várakoztam Nikolára.
Nemsokára megnyilt az ajtó s egy magas, szikár kinai lépett be; lehetett vagy ötven éves; - állát rosszul ápolt szakáll tarlója verte ki; s amint az öreg ember felém közeledett, egy másik is feltünt az ajtó nyilásában. Ez valamivel alacsonyabb volt az elsőnél és egészen meggörnyedt a kortól.
De, gondoltam magamban, most már nem hagyom magamat kinevettetni; kitalálom én, melyik a kettő közül Nikola s azzal egyenesen oda léptem az elsőhöz, aki olyan magas volt, mint Nikola és igy szóltam hozzá kinai nyelven.
- Nem váratott magára sokáig.
- Esztelenség lett volna késlekedni, - felelt emez s azzal megindult az udvar felé. Ott lenn már egész csoport apró ló várt reánk; továbbá hat vagy nyolc lovas ember s tizenkét gyalogos.
- Egy szóra; - szóltam ismét ahhoz, akivel az imént beszéltem; - micsoda szerepet fogok én játszani ebben a menetben?
- Nincs valami tévedés a dologban? - fordult amaz hozzám; - kinek tart ön engem?
- A gazdámnak, - feleltem.
- Akkor téved, mert ha Nikolával akar beszélni, ahhoz menjen ott, aki épen most száll fel a lóra.
Alig hittem szememnek. Az, akire emez célzott, alacsony, sovány aggastyán volt, csaknem kétrét hajolva. Arcát ezer ránc barázdálta; szeme beesett, bágyadt nézésü volt.
Elképedtem.
Ezt az embert nem fogják felismerni. Odaléptem hozzá s ezt sugtam halkan:
- Ha ön csakugyan Nikola, noha alig tudom elhinni; akkor kérem, adjon utasitást, hol lovagoljak a menetben.
- Hát nem ismert fel? Annak igazán örülök, mert igy akartam kipróbálni, jól sikerült-e az átalakulás. Az öné kitünő: szivből gratulálok hozzá. Ön természetesen a titkárom, tehát hozzám közel kell lovagolnia. Majd utközben több utasitást is adok. És most induljunk.
- De hát ki az a másik ember?
- Az egyik emberem, akiért elküldtem Tientsinbe, mialatt ön beteg volt s mivel nem minden fáradság és erőfeszités nélkül szereztem meg a hűségét, most már azután teljesen megbizhatik benne. Csak éppen a Llamaserai-ig kisér bennünket; ott ugy fog szerepelni, mint kiséretem feje és onnan egyenesen visszatér. Most üljön fel és induljunk.
Az óriási Llama templom volt tehát utunk célja, az, amely egyike a legtitokzatosabb és az európaiakra nézve legkevésbé hozzáférhető helyeknek Kinában. Udvarai, kapui messze terjednek a valódi, központi főépülettől; s amint az első két kapun keresztül haladtunk, nagy meglepetéssel tapasztaltam, hogy mindeddig semmi nehézségbe sem ütköztünk.
De a harmadik kapu elé érve, egyszerre megkezdődtek az akadályok. A kapu ugyan nyitva volt előbb, de éppen az orrunk előtt csapták be s attól kezdve nagy, mélységes, félelmet gerjesztő csend uralkodott a nagy udvaron. Szolgáink hasztalanul verték öklükkel a kaput, az nem nyilt meg.
Végre, egy kétségbeesett erejü kopogtatásra mégis mozdult valaki odabenn. Egy kis rácsos ablak nyilt ki s azon egy bőrig borotvált fej bukkant elő, azt kérdezve, mit akarunk. Nem tudom, megelégedett-e a válasszal vagy sem, de mivel Nikola látta, hogy a kapu mégsem nyilik meg, odalovagolt a rácsos ablakhoz s valamit sugott az embernek.
A hatás bámulatos volt. A kapu abban a pillanatban megnyilt. Egy ember sietett ki az udvarra, hogy Nikolát lesegitse, aki nehézkesen, öregesen le is szállt a lóról s intett nekem, hogy szálljak le én is. Ekkor Nikola parancsára kifizettem az embereket, akik mindjárt visszamentek a városba, Nikola pedig igy szólt a lova mellett álló emberhez:
- Ez itt titkárom. Nélkülözhetetlenül szükségem van reá s azért az a kérésem, hadd jöhessen be velem.
A szerzetes bólintott s mi beléptünk.
Hosszu lépcsősoron felhaladva nagy, tágas udvarba értünk, melyet apró kőből épitett vagy kőbe vágott fülkék sora vett körül.
Az udvar közepén óriási Buddha bálvány állott fából faragva s gazdagon diszitve. A hetven láb magas alak mindkét kezében egy-egy óriási lotosvirágot tartott, fején pedig arany korona volt, melynek minden mélyedésében egy-egy kisebb, de tökéletesen hű hasonmása volt az óriási bálványalaknak. A cellaszerü apró szobák sora fölött csarnokok, folyosók huzódtak, melyekbe az udvarról lehetett feljutni lépcsőkön; ezek fölött ismét tetők tetők felett és tornyok tornyok hegyében emelkedtek. Ebből az udvarból egy másikba vezettek bennünket egy kapun át, melyet két remek bronz oroszlán őrzött. Majd több csarnokon, templomon áthaladva, melyek mind gazdagon voltak diszitve kinai himzésekkel, arannyal, elefántcsonttal, zománcmunkával, végre egy másik kapu elé értünk, ahol vezetőnk azt mondta, hogy várjunk, mig ő elmegy a főpapért.
Bevezetett a templomba, azután ott hagyott és mi vagy husz percig egyedül voltunk. A hely végtelenül különös, titokzatos és félelmet keltő volt. A szél, mely minden oldalról behatolhatott az ablakon át, kisértetiesen lengette a selyemfüggönyöket. A levegő nehéz volt a joss fáklyák kábitó tömjén illatától s a nagy csendben egyszerre csak messziről, igen messziről mintha egy megütött érclap vagy gong hullámzó hangja szólalt volna meg rezegve.
Nem mondhatom el, micsoda érzés fogott el ott, azon a titokzatos helyen, amint arra gondoltam, hogy minden pillanatban életünkkel játszunk és hogy ha bármi baj ér is, mindent saját hibánknak lehet csak tulajdonitanunk.
Mintegy husz perc mulva szandálos lábak halk kopogása hallatszott s ekkor három férfi jelent meg az ajtóban: két ifju egy reszketős öreg embert vezetett. Mind a hárman a buddhista papok silány ruháiba voltak öltözve; a feje pedig mindháromnak bőrig volt borotválva. Az öreg ember arcán azonnal észrevettem, hogy nem tiszta mongol faj s hogy ereiben tibeti vér is lehet.
Mikor az öreget odavezették hozzánk, az ifju szerzetesek megfordultak és elhagyták a templomot. Csak most, amint az öreg ember egészen közel volt már hozzánk, láttuk, hogy csaknem egészen vak.
Reszkető karját kinyujtva, különös remegő, vékony hangon, mely inkább női hanghoz hasonlitott, igy szólalt meg:
- Arra kérlek, mondjátok meg, kik vagytok és mi okból kéritek vendéglátásunkat.
- Én a hankowi templom papja vagyok, - felelt Nikola komolyan. - És amiért itt vagyok, annak okát jobban tudják azok, akik hivtak.
- Ha ugy van, amint mondod, hogyan foglak megismerni?
- Nem tudja a hold többé, hogy vannak apró csillagok is?
- Igen, de a hajnal valamennyit egyenlővé teszi, - felelt az öreg ember. - De ha te az vagy csakugyan, akit már vagy három hete várunk, más módon is tudod mutatni, hogy csakugyan az vagy-e, akinek magadat mondod.
Nikola szónélkül kivonta belső zsebéből a titokzatos kis fekete vesszőt és odanyujtotta az öreg embernek. Amint ez megérintette a vesszőt, egész magatartása tökéletesen megváltozott.
Térdre borult és áhitatosan csókolta meg Nikola ruhájának a szegélyét.
- Most már tudom, hogy az én uram, aki idejött: az élet és halál urainak egyike. Ha az én uram kegyeskedik szolgáját követni, elvezetem szállására.
Ezzel megindult előttünk s mi követtük. Utközben folyton bámultam az épület hatalmas szilárdságát, mert három láb vastagságu falai bizony a legkeményebb ostromot is bátran kiállhatták volna. A folyosó mentén két oldalt mindenütt apró szobák, vagy cellák voltak; a folyosó végén ujra lépcső elé értünk, melyek az épület legfelső emeletére vezettek. A felső folyosón is végig haladva egy kis előszobába értünk, amely sötétszinü selymekkel volt teleaggatva; ebből egy ajtón át egy másik szobába értünk, amely kétszerakkora lehetett, mint emez. Ezt három keskeny ablak világitotta meg s ezek egyikéből, amint azt később észrevettem, szép kilátás nyilt Peking városára.
A főpap alázatos hangon ajánlott fel mindent, amit a ház nyujthat, aztán földig hajolva távozott.
Amint egyedül maradtunk, Nikola kiegyenesedett és ruganyos léptekkel járkált fel s alá, örömét fejezve ki afelett, hogy minden ilyen jól megy. A nap hátralévő részét azzal töltöttük, hogy bejártuk az épületet, lassan, elmélyedten haladva, valahányszor csak egy-egy szerzetes volt a közelben. A bálványok előtt hódolattal hajoltunk meg, az oltároknál letérdeltünk, szóval hitbuzgó lámák mintaképei gyanánt viselkedtünk. Öt óra tájban pedig részt vettünk a közös esti szertartásban, melyet a nagy csarnokban tartottak és én itt láttam a szerzeteseket először mind együtt.
Merem állitani, hogy visszataszitóbb és rosszabb külsejü csőcseléket még nem láttam életemben. Volt köztük mindenféle koru és rangu, de olyan arc nem volt egyetlen egy sem, amely ne arról beszélt volna, hogy gazdája nyakig van elmerülve az állatias szokásokba, érzékiségbe, bünbe. Kétlem, hogy elvetemültségre, aljasságra nézve egész Ázsiában párját lehetne találni ennek a gyülekezetnek.
A szertartás nem tartott félóránál tovább s akkor ismét visszamentünk szobáinkba, de mivel Nikolát a főpap magával hivta, én egyedül maradtam.
Mit tehettem volna egyebet, járkálni kezdtem fel és alá, folyosóról-folyosóra, udvarról-udvarra jutva. Ez volt a szerzeteseknél az étkezés ideje, de többen már elvégezték volt és csoportokba verődve járkáltak, dohányoztak az udvaron. Hogy az én jelenlétem felől hogyan gondolkoztak, azt nem tudom, de egy-két elkapott megjegyzésből ugy vettem ki, mintha nem valami nagy jóakarattal néztek volna reám.
Az udvar hátsó végében kut állott s a körül szerzetesek ültek vagy tizenketten.
Egyik közülök, aki - ugy vettem észre - elbeszélő lehetett, valami mesével tartotta őket.
A mese tele volt szellemekkel, ördögökkel, istenekkel, ősökkel. Mikor bevégezte, tapsolni kezdtem s aztán, hogy bizalmasabb lábon álljak velük, én kezdtem el nekik mesélni. Szerencsére, ezt mindnyájan igen jól fogadták s nagy érdeklődéssel lesték a szót, de lehetetlen volt észre nem vennem, hogy sikerem az előbbi elbeszélőnek sehogysem volt inyére. Mióta csak odacsatlakoztam hozzájuk, ez az ember jóformán szünetlen rám nézett és feltünt nekem, hogy amint történetemben tovább és tovább haladtam, érdeklődése folyton növekedett.
Ekkor egyszerre, mint a villám, úgy villant keresztül agyamon az a gondolat, hogy én ezt az embert már láttam valahol. Mikor aztán az is eszembe jutott, milyen körülmények között, kivert a jéghideg verejték; hangom remegni kezdett a felindulástól és azon gondolkozva, mi volna most a leghelyesebb eljárás, elvesztettem elbeszélésem fonalát.
Láttam, hogy hallgatóim meglepetve tekintenek rám és hogy vetélytársam arcán kárörvendő mosoly jelent meg. Erre rögtön összeszedtem magamat és folytatni kezdtem az elbeszélést, de fájdalom, már késő volt, a gyanu már fel volt keltve s az emberek sejteni kezdték, hogy valami nincs itt egészen rendjén.
Mennyire kivántam most már, bár csak sohasem csatlakoztam volna hozzájuk. De a bánkódás semmit sem használt s az egyedüli, amit tehettem, az volt, hogy siettem Nikolához.
Egyedül volt.
- Már régen várok önre, - kezdte kissé élesen. - Hol járt ez idő alatt?
- Járkáltam az udvaron s egyszersmind észrevettem valamit, ami éppen nem örvendetes.
- Mi volt az? - kérdezte, mialatt szeme úgy tüzelt, mint a kigyóé.
- E házban egy olyan ember van, kivel én már találkoztam, még pedig éppen nem kellemes körülmények között.
- És megismerte önt?
- Szeretném remélni, hogy nem, de attól félek, hogy igen.
- Hol látta azelőtt és mi volt az a „nem nagyon kellemes körülmény?”
- Cantonban történt - feleltem - és ez a fickó betört házamba. De én még idejében megfogtam, mire ő küzdés közben késével kézcsuklómba szúrt. Ennek a jele még ma is látható a karomon. Nézze! A gazembert halálra is itélték volna, ha a hatóságnak, ahova az ügy került, nem lett volna reám valami haragja.
Nikola figyelmesen nézte a fehér vonalat.
- Ez komoly dolog, - szólalt meg aztán. - Nagyon óvatosnak kell lennie, máskülönben az az ember mindent el fog mondani a főpapnak és akkor végünk van. A jövőben pedig, amig itt leszünk, járjon mindig úgy, hogy a köntös bő ujjai befedjék a csuklóját. Amennyire lehet, óvakodjék, hogy senki se jusson a közelébe.
- Nem fogom elfelejteni, - feleltem. Éppen e pillanatban hangzott fel ismét a nagy érclemeznek zengő szava, hogy a lefekvés előtti imára összehivjanak bennünket. Mindketten lesiettünk a főcsarnokba, ahol Nikola, rangját megillető módon, a főpap mellé ült. Én a nyugati fal mellett álltam egy csapat aljas külsejü, gonosz arckifejezésü embertől körülvéve. Eleinte nem is hederitettem reájuk, de mikor még egy másik is csatlakozott a csoporthoz és egyenesen oda furakodott mellém, akkor az én gyanum is felébredt.
S ez a gyanu csakhamar meg is erősödött. Amint feltekintettem, láttam, hogy a közvetlen mellettem álló ember ugyanaz, aki az udvaron olyan sajátságosan nézett rám. De rajta magán nyoma sem látszott annak, hogy felismert. Az egész szertartás alatt nagyon ájtatos volt, nem nézett se jobbra, se balra, hanem mikor a szertartásnak vége volt és oszlani kezdtek, akkor egyszerre eldobta az álarcot. Még jobban odafurakodott mellém s éppen amikor én is megfordultam, hogy elhagyjam a templomot, olyan erővel taszitott meg, hogy leestem. Amint karomat kinyujtottam, hogy felemelkedjem, a fickó megragadta csuklómat, kutató tekintettel futott rajta végig s megtalálva rajta a régi seb helyét, diadalmas kiáltásba tört ki; de azután hirtelen ott hagyott s mintha semmi sem történt volna, ment a többiek után.
Én egy percig azt sem tudtam, hogyan keljek fel a padlóról, a zavar és a bekövetkezhető dolgoktól való félelem annyira megrémitett.
De aztán a gondolat, hogy éppen e veszély elháritása végett tennünk kell valamit, mégis csak talpra segitett.
Nikola éppen jött kifelé, de hogy gyorsabban elbucsuzzék a főpaptól, megadtam azt a jelet, amelynek megállapodásunk szerint az volt az értelme, hogy veszély van és gyors intézkedés szükséges.
Erre hirtelen jó éjt kivánt a főpapnak és sietett utánam.
Szobánkba érve lángoló szemmel kérdezte, hogy mi a baj?
Mikor mindent elmondtam neki, egyideig nem szólt, csak járt föl s alá mint a ketrecbe zárt tigris.
- Ez baj, - szólalt meg aztán végre, - mert ez az ember rögtön a főpaphoz megy, az meg idejön, hogy az ön kiadatását követelje. Amint pedig megtudják, hogy ön idegen, abban a percben már fenik is a kést. Lám pedig holnap milyen jól ment volna minden; és holnap... eh, de mit, az nem segit rajtunk, ami lett volna; azon kell gondolkoznunk, ami csakugyan lesz. Valami tervet kell kieszelnem. Tudja mit? Legjobb lesz, ha bemegy a szobájába.
Alig mondta ki ezt, mikor a folyosón lépések hangzottak föl. És csakugyan beszaladtam a másik szobába s a függönyt a nyilás elé rántottam; de egy kis hasadás lévén rajta, azon néztem, mi történik odalenn. Láttam, hogy Nikola ezalatt térdre vetette magát és oly tökéletes képét nyujtotta a buzgó főpapnak, hogy mikor a másik főpap két-három szerzetessel és az én ellenségemmel együtt belépett, önkéntelenül is visszahökkent a küszöbön arra a látványra, melyet ily hivatlanul zavartak meg.
Nikola nem ijedt meg, nem sietett, hanem jó tiz percig várakoztatta őket; akkor, imáját bevégezve felállt s kemény, de nyugodt hangon kérdezte:
- Mit jelentsen ez? Hogy merészelnek ilyen közsorsu emberek nyugalmamban háboritani? El veletek!
Ezzel intett a szerzeteseknek, akik azonnal kotródtak is, noha egy kicsit kedvetlenül.
- És most, atyám, - fordult Nikola a főpaphoz, aki a legnagyobb meglepetéssel nézte a történteket: - mondd el, mit kivánsz tőlem.
- Kérlek uram, ne fordulj haraggal szegény szolgád ellen. Bizonyosan tévedés van a dologban, amely csakhamar ki fog derülni. Azért jöttem ide hozzád, mert egy fiatal szerzetes társunk az állitja, hogy akit te, uram, titkárodnak mondasz, nem is kinai; nem a mennyei birodalom fia, hanem egy barbár angol, akit ezen a pogány néven neveznek: „Bruce”. Én azonban ezt nem tudom elhinni. Mennyi ideje ismeri az én uram és parancsolom ezt az embert?
- Nagyon méltatlan és sértő dolog, hogy engem ilyen kérdésekkel zaklassatok, - felelt Nikola haragosan. - Még ha ez az ember az volna is, aminek tartod, mi közöd lehetne ahhoz neked vagy embereidnek. De hogy viszálykodás ne támadjon, felelni fogok. Amit a te embered mond, hazugság. Az én titkárom ép oly igazán honfitársad neked, mint akár maga a mennyei birodalom császárja. Holnap dönteni fogunk a rágalmazás és a rágalmazott ember dolgában. Ha ugy volna, amint te mondod, akkor holnap reggel a hitetlen kutya, az európai halállal lakol. De ha a te embered állitása nem volt igaz, akkor kitépem a hazug gazember nyelvét. Most imádkozni akarok, azért hagyj magamra.
A főpap mindenbe beleegyezett s alázatos hajlongások közt eltávozott a szobából.
Nikola ekkor hozzám sietett e szókkal:
- Elmentek. De most aztán igyekezzünk kivezető utat találni ebből az utvesztőből.
- Nekem ugy tetszik, hogy az lehetetlen, - feleltem elcsüggedve.
- Semmi sem lehetetlen. Gyülölöm ezt a szót. Hat egész óránk van arra, hogy valamit kitaláljunk. Azért hát fogjunk hozzá.

II.
Izgalmas éjszaka.
- Két pont van, - kezdte Nikola, - amit szakadatlanul szemünk előtt kell tartanunk, ha életrevaló tervet akarunk kovácsolni. Az egyik az, hogy ön végre is nem kinai és a másik az, hogy ha holnap a főpap elé megy, az okvetlenül rájön a csalásra, már pedig akkor csakugyan végünk van. Ha pedig ön szökik, akkor nekem is szöknöm kellene és ezt nem teszem. Nem azért áldoztam annyi pénzt és fáradságot az idejutásért, hogy most aztán félbehagyjam a munkát.
- De mit csináljunk? Ha az lehetetlen, hogy én eléjük álljak s valami merészséggel kivágjam magamat, viszont az is képtelenség, hogy bujkáljak előlük, mert hiszen ezzel csak még jobban megerősiteném a gyanut. Ugy-e azt nem tartja lehetségesnek, hogy azt az embert megvesztegethetnénk s arra birnánk, hogy vonja vissza a vádat?
- Lehetetlenség, - felelt Nikola meggyőződéssel. - Attól a pillanattól kezdve életünk jóformán ez ember kezében volna.
- Vagy nem kényszerithetnők arra, hogy innen elmenjen s ezzel azt sejttesse, mintha hamis vádat emelt volna s most a következményektől való félelmében elpárolgott?
- Ez is lehetetlenség. Alkudozni kezdene velünk, ha valami képtelen óhaját nem teljesithetnők, csak annál inkább is árulónkká válnék. Nem, nem; bizza csak rám a dolgot; valamit majd csak kitalálok.
Szobámba mentem s körülbelül egy félóra hosszáig folyton hallottam, hogy Nikola fel s alá jár; de aztán ez idő leteltével hirtelen megállapodott izgatott sétájában; majd szobám felé indult és belépett hozzám.
- Azt hiszem, már látom a módot, - szólalt meg halkan. - De mikor majd mindent elmondtam, ön az fogja felelni, hogy ez a mód ép oly kétségbeesetten vakmerő, mint amit az imént emlegettünk.
Önnek kell végrehajtani azt, amit mondok; ha rajtaveszt, akkor - nos akkor az ég legyen irgalmas mindkettőnknek. Ön egyszer már megmentette az életemet s most ismét az ön kezében lesz az; azért figyeljen rám s emlékezzék meg mindenről jól, amit mondok, mert ha nem ragaszkodik minden részletet illetőleg pontosan ahhoz, amit most mondok, akkor higyje el, hogy utoljára lát engem élve.
Most mindjárt éjfél lesz; a reggeli szertartásra félhatkor harangoznak, de a reggel már egy órával azelőtt derengeni fog. Akárhogyan is, törik-szakad, de ki kell önt innen juttatnom, mielőtt egy negyedóra eltelnék és ha egyszer künn van innen, még ha lopnia kellene is egy lovat, okvetlenül keritsen egyet, mert félkettő előtt Pekingben kell lennie. Ha egyszer ott van, könnyen oda juthat Yoo-Laohych házához a Szövetség-utca sarkán, közel a tatárváros kapujához.
- Igen, de hogy jutok be magába a városba, - kérdeztem elrémülve. - Ön tudja jól, hogy naplementekor a város kapuit bezárják s ki sem nyitják reggelig. A várost pedig a nagy fal teljesen körülveszi.
- Meg kell másznia a falat, - felelte Nikola egyszerüen.
- De hisz az teljes lehetetlenség!
- Oh, dehogy. Mondok önnek egy helyet, ahol ez egész könnyen fog menni. Tudja-e még azt a helyet, ahol Medwin kisasszonyt feleségül kérte?
- Hogyne, - feleltem önkéntelenül is elmosolyodva. - De ön hogy tudja, hol történt az?
- Kedves barátom, hiszen ötven ölnyire sem voltam öntől akkor egész idő alatt. Kérem, ne nézzen azért olyan megütközve reám. Nem kémkedési szándékból tettem. Csak éppen én is úgy vagyok, mint Napoleon. Szeretek elkészülni minden eshetőségre. S mivel egy izben az jutott eszembe, hátha valaha olyan időben óhajtanék bejutni Pekingbe, mikor a kapuk zárva vannak s ezen esetre jó lenne ismernem a falat.
Körüljártam tehát a várost s most már ismerem a fal minden pontját. Nos tehát: két bástyatoronnyal messzebb onnan, ahol önök akkor ültek, a kövek nagyobbak és egyenetlenebbek, mint bárhol a fal mentén. Tudom, hogy néhány csempész éveken keresztül mindig azon a ponton jutott be a városba. Amint bejutott ön, egy őrt fog találni a közelben; annak először is adjon három tael-t és mondja meg neki, hogy egy óra mulva vissza fog jönni ugyanazon az uton és ha nem támaszt akadályt, megint ugyanannyit fog kapni. A városban egyenesen Yoo-Laohych-t keresi fel és elmondja neki, milyen bajban vagyunk. Igérhet neki száz fontot, ha beleegyezik abba, hogy önnel jőjjön. Akkor aztán siessenek. Én a déli kapunál fogom várni. Kopogtasson négyszer és köhögjön. Ez lesz a jel s amint ezt hallom, kinyitom a kaput. Amire a kapun belül kell vigyázni, az az én gondom. A kapun kivüli dolog az öné. És most menjünk és nézzük, milyen módon tudnám önt kijuttatni.
Kimentünk a szobából s az előszobán és lépcsőkön is lemenve, a hosszu folyosóra értünk. Itt a szél ismét úgy lengette, suhogtatta a selyemfüggönyöket, hogy úgy tetszett, mintha a szoba kisértetekkel lett volna tele. Nemsokára az udvarra értünk és mindenütt az árnyékban tartózkodva elértük az első kaput.
Szerencsénkre ennek az őre mélyen aludt. Ekkor óvatosan kinyitottuk a kapu nehéz vaspántját s egy kis gyeptérségen áthaladva, a külső kapu felé haladtunk. De mikor már egészen közel voltunk hozzá, hangokat hallottunk valahonnan.
- Erre! - sugta Nikola kezemet megragadva s balfelé tartva a fal közelében. - Nem baj. Tudok más kijáratot is. Láttam tegnap, hogy a fal mellett egy nagy fa áll.
Meglapulva az árnyékban, a fa felé húzódtunk, mely nem volt messze tőlünk.
- Másszék fel a fára olyan magasra, hogy a fal tetejével egy irányban legyen; akkor aztán lépjen a falra s ereszkedjék le. Isten önnel! Járjon jó szerencsével!
Kezet szoritottunk s aztán mint a macska, másztam fel a fára. Amint feljutottam a fal magasságáig, egy nagy ágba kapaszkodtam s azon addig csúsztam előbbre és előbbre, mig lábam a fal tetejét érte.
Nikola ott lent állt és arra vigyázott, hogyan haladok.
A fal tetejéről még egyszer bucsut intettem neki, azután megkapaszkodtam a fal szélébe, lehajoltam amilyen mélyen csak lehetett s akkor aztán levetettem magamat.
Itt körülnéztem s mivel a kinai istállók mind nyitottak, csak az alacsony falon kellett magamat átvetnem, hogy egy poni lovat keritsek. A szerszám ott függött egy szögön; amint a lovat felnyergelve a kapuhoz vittem, láttam, hogy ez belülről könnyen kinyitható. Hamar kitártam tehát és lóra ültem. Az izmos, tüzes kis ló nemhogy bánta volna a dolgot, sőt örült a mozgásnak s olyan kitünően ment, hogy háromnegyed óra mulva Pekingben voltam.
A nagy falhoz érve megkötöttem a lovat egy árnyékos sarokban és keresni kezdtem a helyet, ahol Nikola utasitása szerint bejuthattam. Megtalálni csak könnyü volt, de hasznát venni annál nehezebb, mert a kövek néha nagy területen teljesen simák voltak. Már-már csüggedni kezdtem, de aztán az jutott eszembe, hogy jóformán egy emberélet van a kezemben s ez ismét arra birt, hogy megfeszitsem minden erőmet.
Végre fenn voltam.
Onnan már könnyü volt az ut, mert a fal belső része ugyszólván lépcsőzetes. Amint az utolsó fokról leugrottam, az árnyékból hirtelen egy ember lépett elő. Az őr volt. Mielőtt valamit is szóltam volna, először is a pénzt nyujtottam oda neki. Ily módon előkészitve aztán azt is készségesen elhitte, hogy „jó barát” vagyok és minden akadály nélkül utnak eresztett.
Hogy utamat megröviditsem, Benfleeték háza előtt kellett elhaladnom. Istenem! Milyen érzések viharzottak végig lelkemen ezalatt. Mit nem adtam volna azért, hogy csak egy percre is láthassam azt az édes teremtést, aki most már életem egész reménye volt.
De hát ez lehetetlen volt s én futottam tovább.
A házat csakugyan nem volt nehéz megtalálnom s mikor vagy tiz percnyi kopogás után egy mezitlábas ember kinyitotta az erősen megpántolt nehéz ajtót, sietve kérdeztem, hogy gazdája itthon van-e. De az a csalódás ért, hogy bizony nem volt otthon. Szerencsémre, az embernek mindjárt a belépésnél jó borravalót adtam; ez tette aztán olyan előzékennyé, hogy azt mondta, elvezet oda, ahol gazdáját megtaláljuk, mert azt hiszi odament abba a klubba, ahol a kinaiak fantan-t szoktak játszani, ami a nemzeti játékuk. Egy-két utcán áthaladva egy nagy épület előtt állottunk meg s azonnal lementünk. De itt is csalódás várt, mert noha a játékasztalok körül két-három teremben is nagy volt a tömeg, Laohych-t sehol sem találtuk.
Vezetőm azonban nem esett kétségbe s pár percnyi gondolkozás után igy szólalt meg:
- Akkor már tudom. Menjünk.
Ezzel megindultunk az opium-házak felé s a harmadikban meg is találtuk, akit kerestünk. Igen ám, csakhogy a szerencsétlen már elszivta volt a maga opium-pipáját és most eszmélet nélkül hevert egy vánkoson.
Most már igazán megijedtem. Mit csináljak? Ha ezt a magával tehetetlen embert elhurcolom is; hogy jut keresztül a falon. Pedig az idő haladt. Csak néhány perc hiányzott két órához; háromra pedig otthon kell lennünk. De mindegy, innen először ki kellett vinnünk. Akkor aztán megkaptuk ketten s kivittük a szabad levegőre. Itt mindent megpróbáltunk, amit csak ismertünk eszköz gyanánt arra nézve, hogyan kell az opiumrészeg emberbe ismét lelket verni.
Vagy husz perc mulva mégis volt már annyira, hogy beszélni kezdett és tévetegen kérdezte tőlem, hogy mit akarok.
Én ezalatt karon fogtam s elvezettem elég messzire ahhoz, hogy a másik ember ne halljon meg semmit s aztán igy feleltem:
- Velem kell jönnie a Llamaseraiba, ahol Nikola várja. Száz angol fontot kereshet meg pár óra alatt; majd utközben elmondom hogyan.
A Nikola nevére, no meg a pénz hallatára is csaknem egészen magához tért az én emberem és ha egy kicsit révedezve is, de mégis csak követett. Én egyre gyorsabb és gyorsabb lépésben haladtam s amint emberem eszmélete is egyre jobban tisztult a hüvös levegőn, az ő járása is fürgébbre vált.
A falnál még mindig az a katona állt őrt s amint a megigért második összeget markába nyomtam, megint békén hagyott bennünket. Rémülten vettem észre, hogy a lejutás még nehezebb volt, mint a feljövetel; mert mig előbb legalább láttam félig-meddig, hogy hova kell kapaszkodnom; most lefelé menve csak lábam hegyével lelhettem meg az alkalmas pontokat.
Végre mégis csak leértünk. Most aztán már csak idő kérdése volt a dolog. A lovat megtaláltuk ott, ahol hagytuk s mikor Laohych felült s a ló gyors ügetésben indult meg, én oldala mellett futottam ahogy birtam.
Talán az a gondolat adott erőt, hogy a feladatnak reám eső részét én már betöltöttem s a többi a Nikola dolga; elég az hozzá, hogy a Llamaserai falát elég könnyen elértük.
A lovat ekkor egyszerüen elbocsátottam s az ajtó elé állva kopogtam és köhögtem az utasitás szerint. Nikola azonnal kinyitotta az ajtót. Intett, hogy lépjünk be s erre egy szempillantásnyi késedelem nélkül indultunk a ház felé. Keleten már szürkülni kezdett s a levegőben már érezni lehetett a virradat sajátos, csipős hidegét.
Amikor ezer meg-megrezzenés után végre a szobánkba értünk, Nikola villámgyorsan zárta be az ajtót s először is ezt mondta:
- Bruce; ön most másodszor mentette meg az életemet s én ismét csak azt mondhatom, hogy nem fog hálátlannak találni. Most azonban a dologra. Yoo Laohych: jőjjön.
Ezzel átmentünk egy kis szobába; ott Nikola leültette Laohych-t és elővéve a csodálatos ládát, amelyben jóformán minden volt; abból valami finom, ruganyos anyagot, meg néhány festéket vett ki.
A szobrász és a festő minden ügyességét egyesitve, elkezdett Laohych arcán dolgozni. Állát erősebbé tette, a szegletes homlokot oldalt olyformán toldotta ki, hogy lágyabb vonalu legyen; az orr nyergesebbé vált; megváltozott a szemöldök alakja és iránya is. Szóval, mikor Nikola befejezte a munkát és Laohych felállt, a csoda tökéletes volt. Én állottam ott.
Nikolát ugy látszik, mulattatta, hogy én milyen ámulással nézem a csodát; mert a perc izgalmának ellenére is jókedvüen mondta:
- Csakhogy ez csupán a fele a munkának. Önt is át kell alakitanom, Bruce, jőjjön csak.
Ezzel rajtam kezdett dolgozni és bizony rá nem ismertem magamra, amint a tükörbe pillantottam. Öregebb voltam vagy tiz évvel, betegesebb, elhanyagoltabb. Mikor aztán ruhát cseréltünk Laohych-val és én a magam drága himzett köntöse helyett az ő szegényes ruháját vettem fel, a csalódás még nagyobb volt. Ekkor aztán egy hosszu darab kinai szövetet vett elő, és ebből meg egy-két falécből kötést csinált karomnak, amelyen az áruló sebhely volt; - teljesen bekötözte, mintha törött lett volna, ugy hogy csuklómat senki sem láthatta.
Félóra mulva már hallottuk a kora reggeli szertartásra való jeladást. Tudtuk, hogy nemsokára az udvar tele lesz emberekkel: nemcsak a szerzetesek fognak odaözönleni, hanem az a száz meg száz mindenféle nyomorék meg koldus is, aki a reggeli harangszóra mindjárt meg szokott jelenni a Llamaserai udvarán. Én tehát lelopóztam az udvarra s a kapu táján ődöngtem, mintha éppen most jöttem volna be. A fürge, ruganyos mozdulásu Nikola pedig kezdett összeesni, megrokkanni, aztán vette botját s öreges, nehézkes léptekkel indult lefelé titkárjától követve.
Nemsokára mindenki együtt volt a templomban. Megmagyarázhatatlan jelei látszottak annak, hogy valami szokatlan fog történni. Minden arcon feszültség ült; mikor pedig vége volt a hajnali szertartásnak, a tömeg nem oszlott el, mint rendesen, hanem ott maradt helyben egy szálig.
Akkor a főpap felment egy emelvényre s helyet foglalt az itélőmesteri székben. Nikola követte s leült melléje. Ekkor két szerzetes elébük vezette azt az embert, aki a vádat emelte. A fickó bizonyos lehetett diadalában, mert igen fennhéjázóan viselkedett. Először a félig vak öreg főpap szólitotta meg; azután Nikola vette át a szót:
- Hazug gazember, - kiáltott fel megtört, öreges, de mégis érces hangon. - Te vádolni merted hű szolgámat, akinek igaz voltáról szentül meg vagyok győződve. De bár öreg vagyok, felveszem a küzdelmet s bebizonyitom, hogy állitásod ördögi koholmány.
Most parancsára Laohych jelent meg, akit - kivált igy a reggeli szürkületben - igazán lehetetlen lett volna tőlem megkülönböztetni.
Ekkor felszólitották a vádlót, hogy ismételje, amit előbb állitott.
Ez elkezdte, hogy velem Cantonban találkozott először, tudta, hogy én kueidzu (idegen, ördög) vagyok és bizonyos, hogy az aki előtte áll, nem kinai.
Amint bevégezte, Nikola méltósággal fordult a főpaphoz:
- Atyám? Most hallottad, amit ez az alávaló ember állit. És ez mer vádolni egy olyan hű és igaz embert, mint az én szolgám, ez meri vádolni, aki, mint maga is bevallja, gyilkolni akart annak idején Cantonban. De jó, vizsgáld meg az ügyet s én ma is ismétlem, hogy ha ez az ember, kit magammal hoztam, nem kinai, hanem európai, akkor magam is azt kivánom, hogy szigoruan bünhődjék érte. Ellenben, ha kiderül, hogy amaz hazudik, aki vádolja, ugy arra kérlek, engedd meg, hadd éreztessem vele azt a hatalmat, amellyel mint tudod, fel vagyok ruházva. Nem félek; itélj köztünk.
E szókra az öreg ember felemelkedett s botorkálva indult meg az emelvény felé; odaérve intett Laohych-nak, hogy kövesse. Bementek egy szomszédos kis szobába s mi mintegy félóráig vártunk reájuk ijesztő csendben. Én az egész idő alatt Nikolát bámultam. Ez az ember maga volt a szinészi tökéletesség, amint ott ült, meggörnyedten s állát tenyerébe támasztva s merőn nézve maga elé, minden porcikájában a méltatlanul gyanuba vett, igazságában bizó ember felsőséges alakja volt.
Végre megnyilt a kis szoba ajtaja s a főpap és Laohych léptek be.
- Megvizsgáltam minden jelet, - szólalt meg reszketeg hangon az öreg ember - és állithatom, hogy ez az ember igazi fia a mennyei birodalomnak. Tegyünk tehát igazságot.
Erre Nikola emelkedett fel egy fejedelem méltóságával.
- Ide hozzám, te nyomorult, - szólalt meg a vádló felé fordulva.
Amint ez elébe lépett. Nikola egy percig merően nézett reá s én igazán nem emlékszem, hogy szemét valaha ennyire rémitőnek láttam volna. Az ember ugy nézett rá, mint a tengeri nyul, amely az óriás kigyó bűvölő hatásu szeme elé kerül. Ekkor Nikola lassan, igen lassan fölebb és fölebb emelte kezét, mig végre egy irányban volt az én ellenségem feje tetejével. Akkor aztán ismét lejebb és lejebb eresztette kezét s mialatt ez történt, a fickó feje is hajolni kezdett, alakja meggörnyedt, ugy hogy feje csaknem a földet érte.
- Hatalmamban vagy, - szólalt meg Nikola. - Most nem tudsz mozdulni, amig én nem akarom.
- Nem tudok mozdulni, - szólt az ember szinte önkéntelenül ismételve Nikola szavait.
- Most takarodjál innen. Holnap estig nem tudsz egy hüvelyknyire sem kiegyenesedni. Ez legyen a lecke és jegyezd meg, hogy jövőben mindenki, a legutolsó szolga is, aki hozzám tartozik, szent legyen előtted. Eredj.
A nyomorult féreg megalázva, megrémülve indult utnak s a főpap utána küldött egy szerzetest, hogy meggyőződjék, vajjon csakugyan elhagyta-e a Llamaserai-t.
Majd Nikolához fordult az aggastyán e szókkal:
- Mester! Mindennél világosabban látható, hogy az vagy, akinek magadat állitottad. Mi módon lehet szolgálatodra hódoló alattvalód?
- Négyszemközt, - felelt Nikola, mire a főpap mély hajlongások közt vezette át a szomszéd terembe; a gyülekezet pedig ezalatt eloszlott.
Én meg siettem szobámba, ahova észrevétlenül Laohych is utánam lopózott. Ott aztán ismét ruhát cseréltünk; s mikor a megigért pénzt is átadtam neki, elbucsuztam tőle, mire Laohych boldogan hagyta el a helyet, hol néhány óra alatt olyan szép összeg pénzt szerzett.
Egy óránál több telt bele, mire Nikola is visszatért. Mikor belépett, nem tudta már tovább titkolni, milyen boldog a diadalában.
- Mindent tudok, Bruce, - szólalt meg. - Megkaptam a térképeket, az utasitást, a leirásokat: tudom a titkos jelszót s igy holnap reggel indulhatunk.

III.
Tibet felé.
Még alig virradt, mikor Nikola már oda lépett ágyam mellé és sürgetett a felkelésre.
Amint az öltözködéssel készen voltunk és ettük a főtt rizsből álló reggelit, lesiettünk a főudvarra és ott a Buddha szobor tövében elbucsuztunk az öreg főpaptól, megköszönve a vendégszeretetet.
Lovaink és a szolgák már készen vártak reánk s igy néhány perc mulva indultunk is; a nagy kapu pedig döngve csapódott be mögöttünk.
Első nap nem történt semmi megemlitésre méltó s mikor harminchat mértföldnyi ut után végre megérkeztünk a fogadóba, bizony éreztük, hogy rászolgáltunk a nyugalomra.
Mikor az estebéd után magunkra maradtunk Nikolával, csak akkor kérdezhettem meg tőle, hogy tulajdonképp mennyire van megelégedve az eredménnyel.
- Megvallom, elannyira meg vagyok elégedve, - felelte, - hogy egész nap azon csodálkoztam, hogy sikerülhetett minden ilyen kitünően, hiszen ime még az is szerencsévé vált, ami eleinte ugyancsak fenyegető dolognak látszott.
- De engem az lep meg legjobban, hogy ha a kinaiak még Ausztráliában is keresték önt, mint aki a titkoserejü vesszőt ellopatta, hogyan lehetséges, hogy még sem jöttek rá, hogy ön ugyanaz.
- Kedves barátom, - felelt Nikola, kezét karomra téve: - talán csak nem képzeli, hogy ilyes dologban, mint ez, a véletlenre bizok csak egy parányi részletet is. Ilyen dologban, ismétlem, amelynek költségei közt az ön tizezer font sterlingje csak egy parányi tétel! Nem, Bruce. A véletlen és Nikola nem igen szoktak együtt dolgozni. Mikor én azt a vesszőt Wetherelltől megszereztem, gondom volt rá, hogy azon az egy-két beavatott emberen kivül senki se tudjon róla. Amint a bot birtokomban volt, azonnal hirdetni kezdtem, hogy kész leszek nagy jutalmat adni érte, ha valaki megkeriti és gondom volt reá, hogy ennek a hire a kinaiak fülébe is eljusson, akik természetesen szintén vadásztak a botra. Akkor aztán, mikor már eljutott a köztudatba, hogy én milyen nagyon keresem a vesszőt, visszatértem Kinába. Hogy milyen eredménnyel, azt tudja. Engem azonban az lep meg, hogy a titkos társaság nem jött rá, mennyire rá van szedve. Sokáig azonban ez nem maradhat igy. Előbb-utóbb rájönnek. Reméljük azonban, hogy akkorra már mi ismét visszatértünk rég a civilizált világba.
Én kivertem a pipámat s ágyamra heveredve Nikolára tekintettem.
- De azt hiszi-e, hogy ez a dolog megéri azt a rengeteg pénzt, időt, fáradságot, amibe ez önnek bele került; nem is szólva arról, hogy életét ugyszólván óráról-órára kockáztatja?
- Édes barátom, - felelt Nikola; - azért, hogy célomat elérjem, kétszer annyit is szivesen kockáztatnék. Higyje el, ha nem tudnám, hogy a dolog mindezt nagyon is megéri, bizony nem tettem volna azt, amit tettem. Ön nem tudja, mi rejlik az én számomra ebben a kutatásban.
Azzal, amit e réven megtudok, ugyszólván felforgatom az egész ma létező orvosi tudományt. Az egész világon csak egy igazi orvos lesz: doktor Nikola. Gondolja meg ezt! Ha hirnév az óhajtásom: nyerhetek-e ennél nagyobbat? Ha pénzre vágyom, kincs is mérhetetlen mennyiségü rejlik ebben a tervben. Ha jótevője kivánok lenni embertársaimnak, tehetem-e azt jobban, mint hogyha az élet és halál óriási rejtélyeivel jövök tisztába? Azt látom, hogy ön még nincs egészen tisztában az én természetemmel. De hallgasson ide! Ha szükségessé válnék reám nézve, valami cél kedvéért, amelyet magam elé tüztem, hogy megöljek, mondjuk egy legyet, én kész lennék utána menni annak a légynek Ázsia közepéig és feláldoznék mindent azért, hogy követhessem; de az az egy bizonyos, hogy megölném azt a legyet. Mennyivel inkább kész vagyok tehát áldozatra olyan valami miatt, ami reám nézve jóformán az életnél is többet jelent.
Amint beszélt s amint én néztem azt az arcot, bizony egy szikra kétségem sem volt arra nézve, hogy megtenné, amit mond.
- Van egy közmondás, - kezdte ismét Nikola, - amely nekem vezérelvem volt mindeddig és remélem, hogy amit még ezután tenni fogok, azt is ennek a bölcs közmondásnak értelmében fogom tenni. Ez a mondás igy szól: „Amit érdemes megtenni, azt érdemes jól megtenni”. - De az idő halad Bruce; jó lesz, ha kialusszuk magunkat.
Lefeküdtünk tehát, de nekem jó ideig nem jött álom a szememre.
Éltemnek jóformán minden szakasza megjelent szemem előtt és pergett ismét, mint egy panoráma képei. De amihez lelkem minduntalan visszatért, a nagy kinai falnak az a része volt, ahova Gladys vezetett s ahol megkértem.
Mikor az az édes, szelid tünemény megjelent előttem, egyszerre csaknem fellázadtam a sors ellen, hogy én, akinek olyan édes, szép teremtés a jegyese, én most itt vagyok, egy rongyos, piszkos, kinai korcsmában, kinainak öltözötten; és mi több, utban vagyok a rejtélyes város, Tibet felé, ahol, ugy lehet, életemet vesztem.
Nagynehezen mégis elnyomott az álom s mikor Nikola megint felkeltett, ugy tetszett, mintha egy negyedórát sem aludtam volna. Pedig a nap épen most kelt fel.
Reggelinket sietve fogyasztottuk el és akkor ismét nyeregbe ültünk.
Mialatt Nikola leszámolt a fogadóssal, nyeregbe szállás előtt, én a ház körül járkáltam s a hosszu folyosó végére érve, amely egy széles verandára vezetett, két embert pillantottam meg. Az egyik, a magasabbik teljesen ismeretlen volt előttem, de amint a másikra néztem, ugy tetszett, mintha ezt az embert már láttam volna valaha.
De hogy hol, arról fogalmam sem volt.
Épen mig ezen gondolkoztam, egy szolga jött jelenteni, hogy gazdám készen van; indulhatunk.
Erre utnak eredtünk a szokott sorrendben. Nikola elől; utána én, tiszteletteljes távolban; mögöttem a szolgák. Nemsokára a hegyek közé értünk, ahol már csak ritkán találkozik az ember utassal. Csak itt-ott jött egy tevehajtsár, tevéje szénnel megrakodva tartott Peking felé. E nap estéjén egy hegyi korcsmában szálltunk meg; másnap reggel pedig lefelé indultunk a völgybe s estére harminc mértföldnyi ut volt mögöttünk. Itt azonban a táj már annyira sziklás volt, hogy lovon nem folytathattuk az utat s poni lovainktól megválva néhány törpe, de igen izmos kinai szamarat vásároltunk.
A harmadik nap estéjén egy kis kolostorban szálltunk meg, amely hegytetőn állott. Itt nem is kellett kérnünk a bebocsátást, mert ugyszólván megelőzték a kopogtatásunkat és kitárták a kaput előttünk.
A házban egy zárdafőnök és hat szerzetes lakott; maga a hely pedig egy külső udvarból, egy léghuzamos csarnokból és négy szobából állott. A szobák kicsinyek voltak és kezdetlegesek, silányak minden tekintetben.
Ezt, hogy belülről milyenek, csak akkor vettük szemügyre, mikor a főnök megmutatta, hol lesz a szállásunk.
Hát még maga ez az ember! Nem jártam patyolat tisztaságu emberek közt Kinában, az igaz, hanem ehhez az emberhez foghatót a piszok tekintetében még nem láttam.
Nem volt ebben a házban szép semmi. Hanem odaléptem a nyomorult kis szoba ablakához és kitekintettem a tájra, akkor jóformán mindent elfeledtem, mert az egymás mögött hullámzó hegysorok és a mély völgyek látványa a leáldozó nap arany tüztengerében lélegzetfojtó szépségü látványt nyujtott.
A papok mind a shamanizmust hivő szektához tartoztak. De volt is az egész házban valami olyan kisérteties, hogy én bizony nem csupán a hideg léghuzamtól borzongtam. Az elhanyagolt szobák ajtaján, ablakán, minden deszkarepedésén csak ugy süvöltött be a szél és ez ugy hangzott, mintha elkárhozott lelkek jajgattak volna.
A furcsa lámpa, mely szobánk tetejéről függött le, erősen lobogott a széltől, néha majd kialudt, néha meg magas lángba csucsosodott ki a fénye, ugy, hogy káprázatos árnyéktánc keletkezett tőle a falon.
Mindehhez hozzájárult még, hogy a sajátságos leplekbe burkolt szerzetesek ott járkáltak ajtónk előtt s bizony nem tették a környezetet kellemesebbé. Én részemről olyan kedvetlen voltam, mint egész utunk alatt egyszer sem és a honvágy jobban erőt vett rajtam, mint valaha.
Mikor vacsoránkat bevégeztük, pipára gyujtottunk s egy félóráig pihentünk. De én ekkor már alig birtam a csendet kiállani. Nikola ugyanis nagyon nyomott hangulatban volt már reggel óta; amilyenben ezelőtt sohasem láttam. Azt gondoltam tehát, hogy járkálok egy kicsit. Amint az előcsarnokon áthaladva, az udvarba értem, nemsokára patkók dobogása ütötte meg a fülemet. A jövevények ott állapodtak meg a kapu előtt és a következő pillanatban hangos kopogás hallatszott a kapun.
Amint az egyik szerzetes kinyitotta, öt ember jött be; valamennyien szamárháton voltak; kettő csak teherhordó kinai volt, három azonban teljesen fel volt fegyverkezve.
Azt gondoltam, hogy nyomott hangulatomat, unalmamat talán eloszlatja, ha végignézem, amint lerakodnak s ezért ott maradtam az udvarban.
A három fegyveres embert egy szerzetes bevezette egy másik vendégszobába, a két szolga pedig ott maradt a szamarak mellett és kezdte a csomagokat lerakni.
De rövid idő mulva láttam, hogy az egyik vendég visszajön s gyors léptekkel tart a szolgák felé. Mikor azonban már egészen közel volt hozzánk, észrevette, hogy egy idegen ember is van ott, már mint én, és ekkor ugy látszott, hirtelen megváltoztatta szándékát, mert lépteit meglassitotta; már-már vissza is fordult; de aztán (valószinüleg, hogy meglepetését palástolja) odament az egyik bőrzsákhoz; kibontotta; elkezdett benne kotorászni, anélkül azonban, hogy valamit is kivett volna belőle.
Feltünt nekem, hogy fejét az egész idő alatt mélyen lehajtva tartotta, mintha a világért sem akarta volna, hogy valaki meglássa az arcát.
Mikor aztán ismét beszijjazta a zsákot, megfordult és visszament a házba; de az én kiváncsiságom már fel volt keltve. Ki lehet ez az ember, aki olyan nagyon fél attól, hogy valaki meglátja az arcát?
Nem tudom, az unalom tette-e, hogy még ilyen dolgon is kaptam, vagy pedig az elmult napok eseményei élesitették ki bennem a gyanakvás hajlamát, elég az hozzá, elhatároztam, hogy nekem az uj jövevényeket látnom kell.
Igen de hogyan?
Sokáig gondolkoztam, mialatt visszamentem a házba, hogy mi módon láthassam meg őket. Végre aztán mégis ötlött az eszembe valami. Erre ismét elhagytam a szobát és megindultam az épület hátsó része felé, mert azt gondoltam, hogy ott majd lelek valami ablakot, amelyen benézhetek a vendégszobába.
Csakhogy ezt az ablakot nem volt olyan könnyü megtalálni. A ház rendkivül furcsán volt épitve. Amint a hátsó fal sarkáig értem, ott egyszerre egy kis ablakot pillantottam meg, amelyről rögtön láttam, hogy az nem tartozik a négy szoba közül egyikhez sem. Persze, azonnal az jutott eszembe: miért van az a szoba, amelyből ez az ablak nyilik, ugy épitve, hogy nem lehet látni az udvarról sem, az előcsarnokból sem? Oda szerettem volna jutni, de nem lehetett ám másképp, csak ha felmászom egy magas falra. Látva, hogy a dolog nehéz, azt gondoltam, előbb megnézem a ház másik oldalán, nincs-e valami könnyebb mód arra, hogy valamit megtudjak.
Ismét előre mentem tehát s az udvarra nyiló ablakok egyike elé álltam. Örömmel tapasztaltam, hogy ha felkapaszkodom a párkányra, lábamat pedig neki vetem a kiálló szegletkőnek, beláthatok a szobába. Meg is tettem és pedig anélkül, hogy a bennülők csak valamit is észrevehettek volna. De nagy meglepetéssel láttam, hogy a vendégszobában nincs három ember, hanem csak kettő, még pedig éppen az hiányzott közülök, aki az én kiváncsiságomat annyira felkeltette.
Erre ismét leereszkedtem s vártam, vajjon nem hallom-e, hogy valaki belép a szobába; de bárha álló husz percig várakoztam, nem történt semmi. Miért nincs velük az az ember? Ez volt az első kérdés, ami eszembe villant. Távolléte még jobban izgatta kiváncsiságomat.
Leültem a kőlépcsőre és gondolatban megrajzoltam magamnak az épület tervét.
Az udvarról nyilik az előcsarnok; ettől jobbra-balra két-két vendégszoba. Mienk a két jobbra eső; ezeké a másik kettő. Ezek közül egyet az uj jövevények szolgái foglaltak el; itt a másik szobában pedig csak két ember van a három közül; hol lehet tehát a harmadik?
Itt okvetlenül kell lennie egy harmadik szobának is, még pedig olyannak, melynek ablaka nem néz a nyilt udvarra, hanem arra a kis hátsó udvarszerü nyilásra, melyet a két fal szöge képez. Ha az az ember mégis itt van a házban, pedig itt van, nem lehet másutt, mint abban a szobában, melynek kivilágitott ablakát a hátsó oldalon láttam. Oda kell tehát benéznem, még pedig mielőbb, mert különben esetleg eloltja a lámpáját és akkor hiába lesz az egész hajmeresztő vállalkozás.
Mert az volt.
A fal ugyanis, ahova fel kellett másznom, nem volt szélesebb a tetején másfél lábnál. Egyik oldalán ugyan ott huzódott a ház fala, de ennek a teteje olyan magasan volt fejem fölött, hogy semmibe sem kapaszkodhattam a sima falon. A másik oldalon pedig a mély völgy tátongott, alattam háromszáz lábnyira.
A szél süvöltött és zugott, ugy, hogy ha a fal nincs mögöttem, bizonyos, hogy lezuhanok.
Végre mégis megérkeztem oda, ahol már ismét volt talaj a lábam alatt, ahova lelépjek. Nagy óvatossággal leszálltam tehát a kis hátsó udvarra és benéztem az ablakon. Vakmerő kisérletem azonnal meg volt jutalmazva, amint betekintettem. Emberem ott ült a földre vetett ágyon és erősen füstölt egy hosszu pipából.
Arca felém volt forditva s ekkor rögtön megismertem, hol láttam azelőtt. Egyike volt ama társaság legfőbb és egyszersmind legbuzgóbb tagjainak, amely azt a házat látogatta, ahova bennünket még Shanghaiban Laohwan vezetett.
Amint erre rájöttem, szinte kivert a hideg verejték. Hisz akkor ez az ember ugyanaz, akit harmadnapja a kinai fogadóban láttam. És ha ez igaz, akkor igaz egyszersmind az is, hogy ez az ember üldöz bennünket.
De hát miért? És kinek a parancsára? Éppen amint ezen gondolkoztam, megnyilt az ajtó s belépett egyike ama két embernek, akiket a másik szobában láttam.
Amint az ajtót betette maga után, igy szólalt meg:
- Siker kisért utunkban. Végre kezünkben vannak. Nekik fogalmuk sincs róla és igy mi holnap este találkozunk Quong Yan Miunnal; elmondjuk neki, amit tudunk s akkor aztán a mi küldetésünk be van fejezve.
- Igen, de a vesszőt hatalmunkba kell keritenünk, anélkül nem szabad Pekingbe visszatérnünk.
- Ha azt megkeritjük, nemcsak hogy mi magunk nagy jutalmat kapunk, hanem az idegen ördögök viszont kinhalált fognak szenvedni, - felelt ismét az utóbb jött ember gonoszul vigyorogva.
- Jó lecke lesz nekik arra, hogy a Hegyek Nagyjait nem lehet büntetlenül kihivni. Bár ott lehetnék a kinzatásukat látni.
- Azt mondják, hogy ott fenn a hegyek közt olyan módjait is ismerik a kinzásnak, amilyenről mi nem is álmodunk. Oh, ha én azt láthatnám! Nem lehetne oda mennünk?
- Nem. Lehetetlen volna bejutnunk, de az igazat megvallva, én nem is óhajtom. Ezek az idegen ördögök azonban meglopták a nagyok titkait, tudják a jelszót és a hankowi főpap szerepét fogják játszani. Mindezt olyan ravaszul csinálták, hogy meg sem tudtuk volna, ha Laohych nincs, aki többre becsülte a kinai aranyat, mint az idegen ördögök titkait. De meg fognak szenvedni érte. És sorsuk intő példa lesz mindazoknak, akik hasonló dolgot akarnak megpróbálni. És most mondd, hol találkozunk Quong Yan Miun-nal?
- Ott, ahol a folyó áttöri a hegyet, ott lesz holnap este, naplementekor.
- De meg fogjuk-e ismerni? Mert hisz a folyó sok helyen áttöri a hegyeket.
- Teveháton fog ülni, nyeregtartója vörös lesz, ezüsttel himezve. Azután meg azt mondják, hogy csak egy szeme van és hogy a balkeze, melyet Li mandarin levágatott, még most is oda van szögezve a városkapura I-Changban.
- Tudja, hogy jövünk?
- Dehogy. Havonkint egyszer leküldik a Hegyek Nagyjai, hogy bevárja, van-e valami üzenet számukra a külvilágból, vagy hogy küldtek-e alamizsnát. A mi feladatunk az, hogy ne pihenjünk addig, mig ezt a levelet át nem adtuk neki.
Mialatt ezt mondta, kivett a zsebéből egy kis papirtekercset, megnézte, aztán visszatette ismét.
Majd társához fordult e szókkal:
- Most hagyj magamra. Fáradt vagyok. Holnap pedig nagy dolgok várnak reánk.
Erre a másik elhagyta a szobát, mire a lámpa kialudt.
Amint teljesen sötét lett ismét, én ujra megtettem azt a borzalmas utat a fal tetején keresztül.
Amint végre szobánkba értem, meg voltam győződve, hogy Nikolát már alva találom, de mily nagy volt meglepetésem, mikor láttam, hogy ott ül a földön és éppen azzal van elfoglalva, hogy Euclidból a negyvenharmadik mértani tételt megfejtse.
A hozzávaló ábrákat egy darab faszénnel rajzolta.
Amint beléptem, nyugodtan kérdezte, anélkül, hogy csak egy arcizma is megrándult volna:
- Mit fedezett föl?
Én erre elmondtam, ami ezalatt ott künn végbement.
Mire bevégeztem, Nikola mereven nézte fejem fölött a falat. Tökéletesen nyugodt volt, de láttam, hogy igen mélyen gondolkozik.
Majd megmozdult, de ahelyett, hogy talán felugrott volna, ismét kezébe vette a széndarabot és nyolcasokat kezdett rajzolni a földön, egyiket a másikon belül, mindig kisebbre és kisebbre. Mikor aztán nem fért el több kisebb az utolsó nyolcason belül, addig Nikola már eljutott az elhatározásig.
- Tehát megint bajban vagyunk, - kezdte olyan nyugalommal, mintha nekünk semmi közünk se lett volna a dologhoz. - Ha azok a fickók előbb találkoznak a küldöttel, mint mi, akkor minden ugy lesz, ahogy ők akarják. A mi törekvésünk most az legyen, hogy előbb érjünk oda, mint ők, de ugy, hogy azért ezeket visszaküldjük Pekingbe azzal a boldog tudattal, hogy kötelességüket teljesitették. Hadd lássam csak, mindjárt megmondom, mi lesz a legjobb.
Ezzel elhallgatott s vagy öt percig gondolkodott, mozdulatlanul ülve; azután igy kezdte csendesen:
- A feladat ezekben tömörül össze: Nekünk ezeket az embereket, törik-szakad, fel kell tartóztatnunk az uton legalább három órára. Azalatt egyikünknek oda kell mennie, ahol a küldött áll s annak át kell adni azt a levelet, melyet én a főpaptól kaptam. Ha azután ez visszament oda, ahonnan küldték, akkor helyette egy másiknak kell ott állni, ugyanolyan módon felszerelve, mint ahogy az a Quong Yan Miun szokott lenni. Azt hiszem, ez az ember majd én magam leszek. Én fogadom ott ezeket, akik ma ide érkeztek; átveszem a levelüket és visszaküldöm őket Pekingbe azzal az izenettel, hogy az átvett levél értelmében fognak eljárni a kolostorban. Persze, ez megint sok kockázattal fog járni, de én nem félek és engedje meg, hogy azt a bókot mondjam önnek, hogy azt hiszem, ön sem fél.
- Szavamra mondom, doktor Nikola, - feleltem őszintén, mert éreztem, hogy ennek az embernek a rettenthetetlen volta egészen magával ragad, - valamennyi ember között, akit valaha láttam, ön a legnyugodtabb, a legbátrabb férfi. És mivel ön ugy veszi a dolgot, én is kész leszek mindenre, hogy önt segitsem, még ha életembe kerülne is.
- Köszönöm, - felelt Nikola egyszerüen. - Mindjárt gondoltam, hogy nem fogok önben csalódni. Most pedig dolgozzuk ki a tervet. Nekünk mindenesetre legalább egy órával előbb kell innen indulnunk, mint mikor amazok elindulnak. Mert először is tevét kell szereznünk s ugy kell felnyergelnünk, mint ahogyan azok emlitették. Továbbá gondolnunk kell arra is, hogy ezeket az uton feltartóztassuk.
Gondolkozott egy ideig, azután igy kezdte:
- Ha értesülésem helyes, ugy legkésőbb tizenkét órakor egy fogadóhoz kell érkeznünk, amely innen mintegy husz mértföldnyire van. Az az egyedüli hely mostani szállásunk és a célunk között, ahol utas ember megszállhat. Igy tehát ezek is okvetlenül oda mennek. Egyik emberünket hátrahagyom itt és utasitom, hogy menjen el ahhoz a kuthoz, ahol a lovakat és szamarakat itatni szokták az utasok. Ha a teherhordó állatok megisszák azt, amit én ott elkészittetek nekik, akkor még vagy öt mértföldet fognak haladni, aztán összeesnek. Azon esetre pedig, ha nem innának, valami másról kell gondoskodnom.
- Ha azt hiszi, hogy abban az emberben csakugyan megbizhatik, akkor nagyon jó terv lesz. De gondoljon Laohych-re.
Nikola szemében félelmes, gyilkos tüz lobbant fel.
- Azzal magam bánok el s mire végeztem vele, oka lesz megbánni azt, amit ellenem vétett. Most azonban menjünk aludni.

IV.
A hegyek között.
Pontban három órakor behozták a reggelire való főtt rizst egy medencében s amint ezzel sietve végeztünk, el is indultunk azonnal.
Az egyedüli, aki ébren volt rajtunk kivül, az a szerzetes volt, aki a reggelinket hozta. Nikola gazdagon megjutalmazta, ami azután a szerzetest igen szolgálatkésszé tette irántunk. Rohant kaput nyitni s mikor Nikola kérte, hogy a többiek nyugalma iránt való tekintetből igyekezzék lehetőleg zajtalanul végezni a dolgát, az ember igazán mindent megtett, hogy csendesen, minden hang nélkül menjen végbe távozásunk.
Az egyik embert, - jó jutalmat igérve neki - hátrahagytuk az itatónál, természetesen olyan embert választva ki, akinek hűségét, használhatóságát Nikola már több izben kipróbálta.
Amint az első fordulónál a hegyek eltakarták előlünk a kolostort, Nikola oda léptetett hozzám s ezt mondta halkan:
- Néhány perc mulva nekem el kell válnom a csapattól, mert innen két-három mértföldnyire van egy hely, ahol tevéket lehet vásárolni. Ott beszerzek mindent; ön pedig ezalatt menjen oda, ahol a Hegyek Nagyjainak küldöttje várakozik, adja át neki a levelet, melyet a Llamaserai főpapja felőlem irt és adjon neki öt aranyat. Azután legyen rajta, hogy az ember minél előbb utra keljen, nehogy az utánunk jövők még ott találják. Jó lesz, ha el is kiséri egy félmértföldnyire; ott azután bocsássa utjára, ön pedig várjon ott reám.
Ezzel intett egyik emberünknek, hogy kövesse s nemsokára eltünt szemem elől.
Én pedig megindultam, mélyen elgondolkozva, mert nagyon jól tudtam, hogy annak sikeréért vagy kudarcáért, ami most történni fog, én leszek felelős. A helyzet tehát ez volna, kezdtem magamban, hogy én a titkos társaság egyik küldöttje vagyok, aki azt az üzenetet hozta a kolostor küldöttjének, hogy a Három Legnagyobbak egyike közeledik. De hogy amaz elhigyje, amit beszélek, az persze attól fog függeni, hogy én ügyesen játszom-e a szerepet. Nem tagadom, bizony eszembe jutott, hogy ha például ez az ember sokáig habozik, higyjen-e nekem, vagy se s talán az utánunk jövő ellenség ott ér engem a küldöttel együtt, akkor minden valószinüség szerint vagy megölnek ott rögtön, vagy bevisznek a kolostorba, hogy a kinzásban való óriási előrehaladottságukat, dicső vivmányaikat rajtam kipróbálják.
Mialatt siettünk, a völgy szélesedni kezdett s én nemsokára magam előtt láttam a folyót, mely itt olyan sajátságos módon szétterül sekély medrében, hogy szélessége megvan vagy hatvan méter, de mélysége nincs több két lábnál.
Odamentem a homokos partra; leszálltam a szamaramról és körültekintettem. Rémülten láttam, hogy a kolostor küldöttje még nincs ott és erre rögtön az jutott eszembe, nem fog-e annyira késni, hogy majd az ellenség itt ér bennünket!
De nem kellett magamat e gondolattal soká gyötörnöm, mert néhány perc mulva a folyón túl egy nagy teve tünt elő a hegyek közül imbolygó járásával. Az ezüsttel kivert piros nyeregtartó erősen csillogott a nap fényében.
Erre én megint felültem a szamár hátára és behajtottam az állatot a folyóba. Eleinte ugyan igen csökönyös volt és mindenáron vissza akart fordulni, de végre mégis engedett és én, kiszállva a tulsó parton, mély meghajlással léptem a kolostor követje elé.
Első pillanatra feltünt, hogy egyik keze és félszeme hiányzott.
- Azt a parancsot kaptam, hogy idejőve, bevárjam a Hegyek Nagyjainak küldöttjét, - szólaltam meg.
- Kitől jösz? - kérdezte amaz komolyan.
- A Llamaserai főpapjától Pekingből és fontos hireket hozok. Ugy utasitottak, hogy az, aki itt várakozni fog, magával viszi a levelemet minden késedelem nélkül.
- Hadd lássam a levelet. Ha igaz pecsét van rajta, teljesitem, de különben nem.
Átadtam a levelet s az ember megforgatta, megvizsgálta alaposan.
- A pecsét a főpapé, - mondta végre - s én meg vagyok elégedve, de rögtön nem térhetek vissza, mert az a kötelességem, hogy bevárjam itt a naplementét, miután más zarándokok is jöhetnek, akiknek szintén lehet izenni valójuk a kolostorba.
- Igen uram, de láthatod, hogy ez most rendkivüli eset és talán jobb volna, ha a kolostorban mielőbb megtudnák a dolgot.
Ezzel átadtam neki az aranyakat is. Megszámolta, eltette, aztán ennyit mondott megszelidülve:
- Azt a percet, mig a nap lebukik, meg kell várnom, hanem aztán azonnal megyek.
Ezzel leültünk s pipára gyujtva, némán várakoztunk. Nem hiszem, hogy valaha ember kevésbbé élvezte volna a dohányzást, mint amennyire én élveztem most, mikor minden szempillantás ezer veszéllyel fenyegetett.
A nap hanyatlani kezdett s mikor már ott lebegett a hegyek tetején, felkerekedett a havasi alkony hideg szele és társam borzongva huzta össze mellén a nehéz csuhát.
Amint a nap eltünt, a sötétség hirtelen beállott. Feltüntek a csillagok; olyan csillagok, amilyeneket egyedül a Keleten látni. Társam ekkor felállt e szókkal:
- A nap lement, de egy zarándok sincs itt rajtad kivül. Én tehát megyek. Méltóztatol velem jönni, uram?
- Be kell uramat várnom. Mihelyt ideér, követni fogunk. De semmiesetre se várj reánk.
Emberem, aki a hideget nem igen türte, nem mondatta ezt magának kétszer, hanem ment.
Én, Nikola parancsához hiven, elkisértem egy darabon, azután a partra lépve, jelt adtam embereimnek, hogy azok is keljenek át a folyón. Mikor szerencsésen együtt voltunk mindnyájan, parancsot adtam, hogy üssék fel a sátrat és rakjanak tüzet. Mialatt a munka folyt s az emberek a vacsorát készitették a sziklák közt, én egy jól védett helyen, az uttól jobbra eső irányban, felkerekedtem s kimentem az utra, hogy lássam, Nikola nem jön-e még?
Alig haladtam három-négyszáz lépésnyire, halk füttyentést hallottam a hegyek közül. Nemsokára egy ember jelent meg, teveháton ülve. A homály ellenére is észre kellett vennem, hogy öltözéke és tevéjének felszerelése egészen olyan, mint amazé volt, aki az imént távozott tőlem. Félszeme csukva volt; köntösének egyik ujja üresen lebegett a szélben, mivel félkarja hiányzott.
Mikor odaért közelembe, lehajolt a tevéről és ezt sugta:
- Térjen le az utról balra; ott talál nehány sziklát. Azok mögé rejtőzzék el. Pisztolyát tartsa készen és ha én segitségért találnék kiáltani, azonnal siessen hozzám.
- Hasonlitok-e a másikhoz? - kérdezte aztán kis szünet mulva.
- Egy-két apró részlet kivételével teljesen olyan, de azokkal ne törődjék, mert akik utánunk jönnek, ugy sem látták amazt soha.
- Menjen a sziklák mögé s ügyeljen.
Én odasiettem s amint két szikla között kitekintettem, örömmel vettem észre, hogy onnan az egész völgyet beláthatom.
Nem kellett sokáig várakoznom, a folyó tulsó partján vagy öt perc mulva egy kis csapat jelent meg. Nem vesztegették az időt; beleugrattak a folyóba s rövid idő alatt át is jöttek.
Figyeltem.
A csend oly óriási volt, hogy a fáradt állatok lélegzését tisztán kivehettem, valamint azt a megkönnyebbült sóhajt is, melyet az utasok hallattak, mikor végre megpillantották a tevét, az ezüst himzésü piros takarót és a félkaru, félszemü embert.
Nikola ugyanis odalovagolt a homokos partra, egészen a viz mellé. Amint a jövevények odaértek közelébe, az egyik igy szólitotta meg:
- Megkéstünk, mert utközben az állatok mind megbetegedtek, különben már rég itt lettünk volna. De kérlek, mondd meg, nem láttál-e egy másik csoport embert erre menni?
- De láttam, - felelt emez. - Azonban azok eddig már elvesztek a hegyek között. A nyomorultak még csak alamizsnát sem adtak nekem és igy aztán nem mondtam meg nekik az utat. Holnap ilyenkorig a keselyük már letépték csontjaikról a hust.
- Hányan voltak?
- Öten, - felelt Nikola. - Hadd kerüljenek a gonosz hegyi szellemek hatalmába! De most mondjátok meg, kik vagytok?
- Pekingből jövünk és levelet hozunk a Llamaserai főpapjától a Hegyek Nagyjainak. Van azonban két barbár európai, akik ellopták a titkos jelszót és most a kolostorba igyekeznek; mert birtokukban van a Három Legnagyobbak egyikének az a bűvös jelvénye is, amelyet évekkel ezelőtt egy idegen ördög lopott el. Az a csoport, amelyet te itt láttál, épen azokból állt, akiket mi keresünk.
- Ne féljetek. Azokat eddig gondjaiba vették már a keselyük. Onnan, ahova én küldtem őket, nincs menekülés. - Mit kivántok tőlem?
- Levelet hoztunk, amelyben a főpap óva inti a kolostorban lakókat az idegen ördögöktől. Itt van, - folytatta az ember, elővéve egy pecsétes levelet s átadva azt Nikolának.
Ez elrejtette az irást sokszoros réteggel kibélelt köntösébe (mely széles vállu, zömök embernek mutatta a karcsu Nikolát) s aztán felszállva a tevére, annyit mondott titokzatos hangon:
- De most forduljatok vissza minél hamarább. Ne maradjatok itt egy óráig se. Mert az imént megholtak kisértő lelkei itt fognak most bolyongani az éjjel s a velük való találkozás halál az emberre.
Ez a figyelmeztetés nem esett hiába és én megelégedéssel láttam, hogy ellenségeink hanyatt-homlok szaladnak és nemsokára átértek a viz másik szélére.
Erre én is elhagytam őrhelyemet és a sátorba siettem, ahol Nikola már ott ült a tüz mellett. Amint a vacsorát elköltöttük és pipára gyujtottunk a tüz mellett, Nikola jókedvüen szólalt meg:
- Ebből szerencsésen kimenekültünk. És hozzá kell tennem, Bruce, hogy első sorban is az ön körültekintő gondossága folytán. Ha ön akkor ott a kolostor udvarán azt az embert észre nem veszi, olyan kelepcébe jutunk, amelyből nincs menekvés. S nemcsak, hogy a veszélyt győztük le, de egyszersmind jelentékenyet javitottunk is a helyzeten.
Pipánk lassan kialudt és mi beburkolóztunk meleg takaróinkba, hogy reggelig aludjunk. Csakugyan meg nem mozdultunk egészen addig, mig ismét indulnunk kellett.
A tevét elbocsátottuk, hogy menjen, ahova akar és csakugyan, nemsokára észrevettük, hogy az volt a legokosabb dolog, mert ugy sem tudtunk volna vele haladni. Mikor ugyanis vagy tiz mértföldnyi utat megtettünk, az ut a hegyek közt annyira elkeskenyedett, hogy több izben azt hittük, még biztos járásu, ügyes szamarunkról is le kell majd mondanunk.
A hegyek egyre magasabbak, meredekebbek lettek és oly hideg volt, hogy megéreztük, a szürke, lomha fellegből csakis hó eshetik. Ugy is lett. Félhárom tájban már szállingózott egy-két pehely, mire pedig megállapodtunk ott, ahol éjjelre meg akartunk szállni, a föld már hóval volt boritva.
A levegő fagyasztó hideg volt; a vad sziklák mogorva sötétségben tornyosultak fölöttünk s az utat tökéletesen befödte a hó.
Mi ketten melegebben voltunk öltözve, de a szegény teherhordók ugyancsak dideregtek. Nikola parancsot adott, hogy az éjjeli takarókat vegyék magukra, majd mikor egy barlangféle nyiláshoz értünk, Nikola megállt, azt mondva, nem tudjuk, vajjon lelünk-e csak ilyen alkalmas helyre is. Összeszedtünk egy halom rőzsét, nagy tüzet raktunk a barlang szájánál s odahuzódtunk valamennyien ember, állat egyaránt.
Azt gondoltuk, hogy ha néhány órát pihenünk és megerősödünk a melegben, holnap ismét ujult bátorsággal fogjuk folytatni az utat. A hó ezalatt folyton esett s nemsokára fél lábnyi magasságban feküdt a földön. A fáradtságtól és a hidegtől nemsokára elaludtunk és mire reggel felébredtünk, az egész világ körülöttünk vakitó fehérségben tündöklött. De volt más meglepetés is. A kemény hideget egyik szamarunk nem birta kiállani és a szegény pára ott feküdt élettelenül. Embereink egyike pedig szintén nem volt távol a haláltól. Nikola ezt látva adott neki néhány cseppet az orvosságos láda egyik üvegéből. A szegény teherhordó bámulatosan megerősödött tőle, ugy, hogy indulás után négy-öt óráig elég jó erőben látszott velünk haladni. De ekkor megint hirtelen gyengülni kezdett s nemsokára holtan feküdt előttünk.
Megálltunk s eltemettük szegényt a hóba.
Utunk most, a hó miatt, teljesen a véletlenségre volt bizva és vettük észre, hogy a borzasztó hideg egészen ellankasztott mindnyájunkat. Alig szóltunk egy-két szót egész délután; estefelé aztán egyszerre egy másik teherhordónk is csendesebbé, igazán „csendes emberré” vált. Halva fordult le szamara hátáról.
Én már ezalatt tökéletesen elcsüggedtem. Csak Nikola tartotta még magát.
- Végtelenül sajnálom szegényeket, - mondta, a halottra nézve, - de azért az ő haláluknak nem szabad bennünket feltartóztatnia. Nem volna legjobb, ha azonnal eltemetnők szegényt a hó alá?
Magamnak sem volt valami nagy kedvem ahhoz, hogy az éjet a holt ember mellett töltsem; megfogtuk tehát szegényt s beletettük egy sziklamélységbe, melyet félig már kitöltött a puha tiszta hó és azután ott hagytuk, tudva, hogy a hullongó hó szebben, jobban eltemeti, mint ahogyan mi tudtuk volna.
De még ugyanez este két uj veszteség is ért. Két megmaradt szamarunk szintén túlságosnak találta a hideget és mire a sátorba értünk, láttuk, hogy haldokolnak. Nikola erre elővette pisztolyát s egy-két szempillantás alatt véget vetett vergődésüknek. Majd felkapott egy kést és mindkettőnek elvágta a nyakát.
Csodálkozva néztem rá, nem értve, miért teszi.
Nikola azonban megértette pillantásomat és igy felelt reá:
- Ha magyarázatot kiván, vessen egy tekintetet az élelemkészletünkre. Itt vagyunk járatlan utakon a legvadabb tájon, hogy a cél, ahova törekszünk, hol van, nem tudja egyikünk sem, ugy lehet, több nap bele fog telni, mire meglátjuk a kolostort és élelemkészletünk fogytán van. Igaz, hogy a szamárhus nem őzpecsenye, de a semminél mindenesetre jobb.
Megértettem.
Reggel aztán, mielőtt elindultunk volna, levágtuk a két leölt szamárról mindazt a hust, amit érdemes volt magunkkal vinnünk s csakugyan beláttuk, milyen helyes volt igy cselekednünk, mert bizony a nap jó része eltelt már s mi még mindig nyomát sem láttuk az épületnek. És hogy ez a csüggesztő vigasztalan helyzet még kinosabbá váljék, én is kezdtem magamat rosszul érezni; az egyetlen megmaradt teherhordó pedig ugy botorkált, dülöngött mögöttünk, mintha valami galvanizált holttest lett volna inkább, mintsem élő ember.
Micsoda éjszaka volt az! Dermesztő hideg, sziklák és hó körülöttünk; a jeges levegőben néha egy-egy óriás madár repült el fölöttünk, éles árnyékot vetve a hóra.
Egy órával naplemente előtt utolsó emberünk eszméletlenül esett össze. Nem mehettünk tovább, meg kellett állapodnunk. Ennek a rettentő éjszakának egyetlen részletét sem leszek képes elfeledni soha. Megálltunk, de a szédülés, a gyengeség annyira erőt vett már rajtunk, hogy sátrat sem birtunk verni. Leheveredtünk egy kinyuló szikla alá és tüzet gyujtottunk. Lefektettük a szegény beteg szolgát s ez néha ébren volt, néha aludt, de olyan láza volt, hogy folyton félrebeszélt.
Nyolc óra tájban Nikola odalépett mellém a tüzhöz.
- Bruce, - szólalt meg, - ez igy nem mehet. Az a szegény fickó ott egy óra mulva bevégzi. És ha ön nem ügyel magára, szakasztott ugy jár. Valahogy el ne aludjék, mert megfagy. Jőjjön, majd én ébren tartom.
Ezzel a hasonlithatatlan ember elővette az orvosságos ládáját, melynek fedele kockásan volt berakva kétféle fából, aztán elővette az ostáblához való figurákat.
- Lehet szerencsém egy játszmára? - fordult aztán hozzám olyan kifogástalan udvariassággal, mintha valami londoni klubban lettünk volna.
Én félálmosan intettem és odaültem az ostábla mellé, mint akit igazán nem érdekel a dolog. De alig hogy hozzá fogtunk, én rám is elragadt a Nikola lelkesedése és ugyancsak éber voltam. Persze, hogy Nikola gyönyörüen játszott. Már csak azért is kellett, hogy igy legyen, mert hiszen oly tökéletes odaadással csinálta a huzásokat, mintha nekünk kettőnknek a világon nem lett volna ennél fontosabb dolgunk és komolyabb érdekünk.
Csak néhányszor hagyta félbe addig, amig fát rakott a tüzre, meg amig hüsitő italt adtunk a szegény teherhordónak. Ez azonban, fájdalom, reggelre mégis halott volt.
Reggelig játszottunk és ekkor tudtam, hogy Nikola csakugyan a megfagyástól mentett meg. Sietősen megreggeliztünk, azután a ruhák, az élelmiszer, a pisztolyok és golyók meg az orvosságos doboz kivételével mindent ott hagytunk. Ekkor ujból utra keltünk, remélve, hogy ez csakugyan az utolsó nap lesz, amelyet gyaloglással töltünk.
És csakugyan, milyen sajátságos is a sors! Mikor annak a hegynek ormáról leszállottunk és a völgybe akartunk lemenni, ennek a tulsó végén egy nagy kőépületet pillantottunk meg. Előttünk volt tehát a kolostor, melynek kedvéért oly nagy utat tettünk és annyi szenvedést állottunk ki.

V.
Titkok világa.
És most, mikor végre megpillantottuk, jóformán alig tudtuk elhinni, hogy igaz. Pedig ott állott előttünk szürkén, komoran; óriási halmaza gyanánt a tetőknek és tornyoknak, körülvéve magas, szilárd fallal. De ha még oly tisztán láttuk is magunk előtt, az a kérdés, hogy mikép jussunk oda, mégis óriási nehézségeket tárt elénk.
Mert ha onnan, ahol mi álltunk, oly módon ereszkedett is le a hegyoldal, hogy gyakorlott hegymászó valamikép lejuthatott a völgybe, de onnan alulról a másik oldalra, a kolostor felé, oly vad, meredek sziklák látszottak, hogy nekem ugy tetszett, egy zerge sem találna rajtuk megálló helyet.
- Egy hét is beletelnék, mig körülmennénk, - szólalt meg Nikola, amint szokott figyelmével vizsgálni kezdte a falat - és mivel már alig van enni valónk, éhen vesznénk, mielőtt fele uton volnánk.
- Mit tegyünk hát?
- Azt hiszem nincs más hátra, mint lemenni innen a völgybe.
- De az hallatlan nehéz dolog lesz.
- Igaz, hanem az éh-halál itt fönn szintén nem valami kivánatos. A főbaj az, hogy azt nem tudom, fölfelé hogy jutunk majd a völgyből, ha egyszer lejutottunk. No, de minthogy az sincs számitáson kivül, hogy végünk lesz, mielőtt leérnénk, talán jobb, ha a feladat második felére vonatkozó aggodalmainkat eltesszük addigra, amig az első fele végre van hajtva. Gyerünk!
Vagy tiz percig kerestük, melyik szikla lenne a legalkalmasabb a lejutásra, azután megindultunk. Eleinte, vagy ötven ölnyi uton nem is volt a dolog nehéz, mert csak lépkednünk kellett szikláról-sziklára. Hanem akkor aztán egyszerre nehezebbé vált a helyzet. Mert itt egy sima, minden rés nélkül való szikla következett, ahol körülbelül negyven lábnyi magas vonalon csak egyetlen egy kis megálló hely látszott.
Nekem csakugyan megállt az eszem, hogy most mit csináljak.
De Nikola már készen is volt a tervével.
- Vesse le a felöltőjét és adja nekem, - hangzott szava szilárdan és nyugodtan.
Engedelmeskedtem.
Erre megfogta az én köntösömet s levetve a magáét is, összekötötte a kettőt az ujjaiknál fogva. Ezt téve oda léptünk, folyton kapaszkodva a mostani megálló helyünk másik végére, ahol egy csenevész, törpe fa nőtt, gyökerét messze kinyujtva. Igy már nyertünk három lábnyi területet; ennyivel lett kisebb a magasság, amelyről le kellett jutnunk a következő megálló helyre. Ha ebbe bele kapaszkodtunk s igy hozzá adjuk a magunk alakjának hosszát, a magasság jelentékenyen kisebbé vált.
Amint az előkészületek megtörténtek, egy pénzdarab segitségével sorsot vetettünk (milyen sajátságos maradványa a civilizált szokásoknak), hogy ki menjen először. Persze, Nikolára esett a sor, mintha a véletlen is arra szánta volna, hogy mindig elől járjon. Mielőtt elindult volna, megvizsgálta a szijat, amelyen a féltve őrzött gyógyszeres ládika függött az oldalán; aztán fejével bucsut intett nekem, letérdelt a sziklán és megfogva az összekötözött két selyemöltönyt, elkezdett leereszkedni. A két felöltő hossza maga kitett vagy tizenöt lábat.
Attól nem féltem, hogy a felöltők nem birják meg Nikolát, mert hiszen a legnehezebb, legszilárdabb kinai selyemből voltak szőve, annak ereje pedig bámulatosan nagy. Hanem a gyökér. Vajjon az kibirja-e? De birta. És nemsokára már hallottam is alulról Nikola szavát, hogy kövessem. Mint mondtam, az öltönyökből sodrott kötél nem volt több tizenöt lábnyinál, de nekem mégis ugy tetszett, hogy egy örökélet telik bele, mig Nikola közelébe értem. Már csak három lábnyi volt hátra a kötélből, mikor felülről hirtelen valami veszedelmes ropogást, recsegést hallottam és a következő percben már esni kezdtem.
Egy pillanat alatt tisztán állott előttem, hogy el vagyok veszve, de a veszedelem még sem lett olyan komoly, mint amilyen lehetett volna, mert Nikola megkapta a selyemkötelet, amint az éppen előtte elsiklott. Az eredmény az volt, hogy az esés ereje meg volt törve s én ahelyett, hogy az alattunk levő kis fensikra zuhantam volna, a sziklának lendültem neki s onnan csusztam le csendesen a földre.
- Megsérült? - kiáltott le Nikola.
- Inkább csak megijedtem, - feleltem neki.
Erre aztán láttam, hogy ismét letérdel a fölöttem álló szikla szélén, megfogja azt és leereszkedik mellém. Mikor leért, először is az orvosságos ládát nézte meg, azután nyugodtan ment oda, ahova felöltőink estek. Kibontotta a csomókat; a gyökér töredéket kiszabaditotta belőlük, azután felöltöttük a ruhákat és Nikola, mintha semmi sem történt volna, azt inditványozta, hogy legjobb lesz, ha nem vesztegetjük az időt.
Az ut hátralevő része mégsem volt ilyen hajmeresztő.
Végre lenn voltunk a völgyben és azonnal a szemközt lévő sziklákat kezdtük szemünkkel méregetni.
Nem kellett azonban sokáig tétlenül állanunk, mert ugy látszott, hogy odabenn észrevették közeledésünket. Egyszerre különös nesz hallatszott; mintha valami alpesi kürtöt fujtak volna, csakhogy igen rosszul. A hang hozzáverődve a szanaszét álló sziklákhoz, a legsajátságosabb viszhangot keltette.
Ez azonban nem volt az egyedüli hang.
Valahol, tőlünk jobbra, emberi szó kérdezte:
- Kik vagytok ti, akik igy közeledtek a szirtek közt álló otthon felé?
- Az vagyok, akit vártok, - felelt Nikola.
- Légy üdvöz! - felelt ismét a hang, anélkül azonban, hogy láttuk volna azt, aki beszélt.
Egyike volt a legfurcsább hangoknak, melyeket valaha hallottam. Mintha a viszhangja lett volna valami olyan emberi szónak, amelynek az eredetijét nem hallottuk.
- Menjetek oda a sziklák nyilásához és várjatok, - szólt ismét a hang, mire megindultunk.
Odaérve, várakoztunk vagy tiz percig, amikor a sziklák mögül egyszerre előlépett a legsajátságosabb alakok egyike a világon.
Magassága nem volt több három lábnál, de vállban olyan széles volt a visszataszitó rútságu törpe, hogy jól megtermett embernél is ritkán láttunk szélesebb vállat. Feje is rendkivül nagy volt; lábszárai pedig olyan erősen meghajlottak, hogy jóformán a lába oldalán járt.
Ruházata teljesen kinai volt minden részletében. Nem hiányzott a kemény kerek kalap, sőt a hajfonat sem.
- Méltóztatnak engemet kegyesen követni, dicső uraim? - kérdezte kinai alázatossággal.
Ezzel megindult előttünk és nemsokára odaértünk egy sziklaüreg szájához. A törpe bement s amint utána mi is beléptünk, láttuk, hogy egy tágas barlangban vagyunk. A törpe ott állt a középen, a barlang fövényes talaján és mélyen meghajolva fogadott bennünket. Két oldalt a barlang falai mentén, a bejárathoz közel szintén törpék álltak, legalább tizenketten; épp oly kicsi és épp oly förtelmes volt valamennyi, mint az első.
Valamennyi törpe fáklyát tartott a kezében s amint az első törpe elvégezte a bókolást, megindult; a többiek követték és mi szintén.
Azt hittem, egyenesen a föld közepébe megyünk, annyira sötét volt a sziklaboltban. De végre mégis odaértünk egy széles kőlépcsőhöz, amely csigavonalban haladt fölfelé. Rettenetes egy ut volt. Előttünk a nem emberi külsejü, undok korcsalakok, fölöttünk a fáklyafénytől fölzavart denevérek vijjogtak s a koromsötét sziklafalakon furcsa árnyékok táncoltak a rőt fáklyafény nyomán.
Azt hittem, a tekergő lépcsők sohasem érnek véget s lábam szinte reszketett a fáradtságtól.
Nikola azonban teljes szilárdsággal haladt és egy percre sem esett ki abból a szerepéből, melyet az idős ember és a magasrangu főpap kissé merev, nehézkes méltósága jellemzett.
Végre egy nagy vasajtóhoz értünk és ez is kitárult, óriási csarnokba értünk. Az ajtó küszöbéről is vezetett még vagy tizenkét lépcső a terem padlatának szinvonaláig. Óriási méretü csarnok volt; a gerendákkal támogatott, boltozatos tető legalább száz lábnyira volt fölöttünk. Jobbra-balra különös alaku ivek emelkedtek; a csarnok végén pedig óriási és csodaszép ablak látszott, melynek mintásan berakott szines üvege mind vérvörös volt.
Habár az egész hely leginkább templomnak látszott, az volt a sajátságos, hogy oltárnak, vagy más áldozó helynek nyoma sem volt benne. A törpe ekkor intett, hogy menjünk fel arra a négyszögletes kőemelvényre, hova a terem közepén két-három lépcső vezetett és várjunk.
Felmentünk, a törpe pedig őrt állt a lépcső alján.
Éppen, mikor már a hangtalan csend nyomasztóvá kezdett válni, valahol künn megszólalt a leghalkabb, leglágyabb zene, amint valaha hallottam; aztán fokozatosan erősbödni kezdett, mig végre olyan harsogó, csattogó vad, harci indulóvá vált, hogy az ablakok is szinte rezegtek.
Ez tarthatott vagy öt percig, azután egyszerre elhallgatott. Erre a terem két szemben levő oldalán egy-egy ajtó nyilt meg s egymásután lépkedve, nagy csapat ember jött be. Embernek nevezem őket, mert nem tudok más kifejezést találni, noha mondhatom, nem sok volt rajtuk, ami megerősitette volna azt az állitásomat, hogy azok. Valamennyi alak hosszu, koromfekete talárba volt öltözve, mely a földet érte; kezük el volt rejtve a köntös bő ujjaiba; arcukat pedig sürü, fekete szövet boritotta, melyen csak a szemek számára volt vágva két kerek nyilás.
Sorakoztak; megálltak hosszu sorban tőlünk kétoldalt; aztán letérdeltek és a szertartás megkezdődött. A nagy terem titokzatos félhomályában a vérvörös ablak úgy izzott, mint valami ördögi szem.
Vagy negyedóráig tartott a barátok hangtalan imádkozása; ekkor aztán valahol künn egy harang tompa zúgása hangzott fel, mire a titokzatos alakok ismét felkeltek térdelő helyzetükből és lassan, ahogy jöttek, elhagyták a csarnokot.
Magunkra maradtunk.
Nikola erre ingerülten szólalt meg:
- Mit jelent ez? Miért nem jön valaki üdvözlésünkre?
Éppen felelni akartam, mikor az egyik ajtó megnyilt és egy alak lépett be rajta, teljesen ugy öltözve, mint az előbbi fekete jelenségek. Odajött az emelvény elé s mélyen meghajolt előttünk, majd intett, hogy kövessük. Az ajtón kilépve, amelyen az ember megjelent, néhány folyosót, néhány csigalépcsőt magunk után hagyva, egy lefüggönyzött ajtó elé értünk.
Ide is belépve, egyszerüen butorozott, keskeny, de magas szobába jutottunk. Mialatt én átfutottam szememmel a furcsa keskeny ablakokat, melyek a vastag falba voltak vágva, továbbá az asztalt, székeket, ágyat, vezetőnk reám mutatott, jelezve, hogy ez a szoba az enyém.
Azután Nikolát a sarokban lévő ajtóhoz vezette s azon át eltüntek a belső szobában. Néhány perc mulva vezetőnk visszajött, de egyedül és kiment az ajtón, amelyen együtt jöttünk be az imént. Amint magunkra maradtunk, Nikola jelent meg az ajtóban és hivott, nézzem meg az ő szobáját. Benéztem s láttam, hogy tökéletesen olyan volt, mint az enyém; még a fáklyának való állvány is a falon tökéletesen úgy volt elhelyezve, mint az én szobámban.
- Most már meglehetősen benn volnánk a házban - szólalt meg Nikola, - és ezután vagy az következik, hogy rövid idő alatt rájövünk ennek a körülöttünk lévő rejtelmes világnak a titkaira, vagy pedig a másvilágra küldenek, hogy annak rejtélyeit tanulmányozzuk. Most még csak egyet, Bruce. Ez a hely itt nem olyan hanyagul, lazán van ám kormányozva, mint számtalan shamán vagy buddhista kolostor; itt minden szigoru renddel megy és ezért zugolódás nélkül kell mindenbe belenyugodnunk, még abba is, ha az élelem nagyon gyarló lesz.
No, nekem éppen csak ez kellett, most mikor olyan éhes voltam, mint a farkas.
Nem szégyenlem megvallani, hogy kedvtelenül dörmögve mentem vissza szobámba; ágyamra dőltem, ahol nemsokára olyan bágyadtság fogott el, hogy mélyen elaludtam.
Két óra körül lehetett délután, mikor jó másfél órai mély álom után felébredtem, megerősödve ugyan, de éhesebben, mint valaha. Bementem Nikola szobájába s láttam, hogy ez a bámulatos ember most is kedvenc foglalkozását űzi: mértani problémákat rajzolgatott!
Néhány óra mulva, mikor a nap lemenőben volt, lépteket hallottam a folyosón s nemsokára egy mezitlábos barát jelent meg, ugyanolyan fekete öltözetben, ugyanazzal az ijesztő viselettel.
Kezében egy nagy, mély tálat tartott s azt egyenesen Nikola szobájába vitte. Amint ide belépett, Nikolát már térdenállva, imáiba elmerülten találta s nekem nem maradt egyéb hátra, mint hogy boszankodjam magamra, amiért engem nem ugy találtak.
Amint belenéztem a mély tálba, elkedvetlenedve láttam, hogy tartalma nem egyéb mint a leghigabb, legszegényesebb leves, amit képzelni lehet s benne csak itt-ott uszkált néhány elhagyatott szem rizskása.
Még csak kanalat se hoztak.
Nikola aztán ugy segitett a dolgon, hogy keskeny kis uti poharát vette elő; azzal meritett magának egyszer-kétszer a levesből, de a legnagyobb részt nekem hagyta belőle s mikor vitatkozni kezdtem vele, kijelentette, hogy nem éhes.
Igy aztán én ettem meg majdnem az egészet, de akkor is voltam olyan hálátlan, hogy ugyancsak leszidtam magamban a kolostor konyháját.
Az ablakon beszürődő napfény fényes csikja egyre fölebb haladt a falon s nemsokára egészen eltünt.
Mikor a szoba besötétedett s mi ott ültünk minden világosság nélkül, nem mondhatnám, hogy valami rózsás kedvben lettem volna.
Nemsokára azonban léptek hallatszottak és a törpe jelent meg egy fáklyával, jelentve, hogy gazdámmal akar beszélni. Amint szemben állottak, a törpe igy szólalt meg:
- Azért küldtek hozzád, oh idegen, hogy a Hegyek Nagyjainak szine elé vezesselek.
- Készen vagyok, - felelt Nikola ünnepélyesen. - Menjünk.
Oh, ez az ut! Folyosó folyosó után, ajtó ajtó után tünt föl s mindegyik lefüggönyzött bejárás előtt egy koromfeketébe burkolt barát állt őrt. Mindez a várakozás, feszültség már annyira izgatottá, idegessé tett, hogy a bőrömből tudtam volna kiugrani. A törpe minden őrt álló barátnak sugott valamit s ez a titokzatos sugdosás a helyzetet még gyülöletesebbé tette.
Nikola minden egyes ajtón meghajolva lépett be, egész arcán, tartásán a komoly áhitat jelével.
Végre elértük célunkat.
A nagy terem, ahova bevezettek, köröskörül fekete posztóval volt kárpitozva. A falakhoz erősitett fáklyák fényénél láttuk, hogy a terem végén, kőemelvényen két ember ül különös faragásu karosszékekben. Ezek is feketében voltak, feketén lefátyolozva.
Odaérve az emelvény közelébe, én a falhoz huzódtam, mint alárendelt személy, Nikola azonban odalépett eléjük és megállt csendesen.
Egyideig tökéletes némaság uralkodott.
Végre a jobboldalt ülő alak igy szólalt meg:
- Ki vagy és mi oknál fogva merészled magányunkat megzavarni?
- Én az vagyok Hankowból, aki felől hirt kaptatok, - felelt Nikola alázatosan és mély meghajlással.
- Mivel bizonyitod ezt?
- A levéllel, melyet előre küldöttem és azonkivül ezzel, - felelt Nikola, az arany rovásu fekete vesszőt felmutatva.
A két titokzatos alak megtekintette.
- És ha ez igaz, - szólt aztán az előbbi, - mi dolgod van velünk?
- Azért vagyok itt, hogy az élők és a halottak parancsait teljesitsem.
- Jól van.
Megint nagy némaság következett.
- Elkészültél hivatásodra? - kérdezte most a másik fekete alak, a baloldalt ülő.
- El.
- Nem félsz?
- Afelől bizonyos vagyok, hogy nem félek semmitől.
- És mennyit tudsz azokból, amelyek hivataloddal járnak?
Ekkor, nagy meglepetésemre Nikola ezt felelte alázatosan:
- Tudományról nem beszélhetek, de mint ti tudjátok, tanulmányozására adtam magamat olyan dolgoknak, melyek rendesen rejtve vannak az emberi elme elől.
- Jól van, - felelte erre emez is, ugy mint az első. Akkor ismét az első szólalt meg:
- Holnap éjjel próbára tesszük tudásodat és bátorságodat. Addig készülj és várj.
Amint ez bevégezte szavait, egy barát visszavezetett szobánkba és magunkra hagyott.
- A holnapi együttlét már titkok árulója lesz, - szólt Nikola az izgatottságtól elfojtott hangon.
Aztán aludni mentünk.
Másnap a főtt rizsből álló reggeli után egész nap szobánkban maradtunk és nem is láttunk senkit.
Naplementekor ismét behozta azonban a barát a silány levest, este pedig, ugyanazon órában, mint tegnap, megjelent a törpe, hogy bennünket odavezessen, ahol már vártak reánk.

VI.
Élet és halál csodái.
Ez alkalommal nem balra, hanem jobbra fordultunk és igy jutottunk el abba a hosszu folyosóba, mely a mi szobánkba vezető folyosó alatt volt. De ebbe sem jutott be soha a nap fénye és csakis fáklyák világitották meg. Mikor jobban megnéztem az óriás erejü falakat, akkor láttam csak, hogy ezek nem a sziklába vannak vájva, hanem kövekből épültek, melyek bámulatosan hasonlitottak a gránithoz. Csak ekkor gondoltam arra, micsoda óriási munka lehetett ennek az épületnek a megalkotása.
Még néhány sor lépcsőn és két-három folyosón áthaladva, egyszerre olyan helyre értünk, ahol hirtelen a menydörgéshez hasonló robaj hallatszott.
- Mi az, - kérdezte Nikola a törpétől. Ez felelet helyett feltartotta a fáklyát magasra. Első pillanatban semmit sem láttunk, de amint szemünk jobban hozzászokott a homályhoz, észrevettük, hogy a folyosó, ahol állunk, voltakép egy óriási szakadék szélén van. Lenn a mélyben a szél, amely valami nyiláson bejuthatott ide, jajgatva és sikoltva bolyongott, mig velünk szemben, a szük, de mély szakadék másik oldalán menydörgő robajjal robogott le egy féktelen erejü zuhatag. A fekete viz szertelen tömege zúgva, siketitő harsogással ömlött be a föld mélyébe.
Ekkor vezetőnk intett, hogy menjünk tovább és nemsokára megérkeztünk a földalatti folyosó végén egy kőboltozathoz, amely leginkább egy alagut bejáratához hasonlitott. A boltozat előtt egy szerzetes állott, akinek a mi vezetőnk halkan mondott egy-két szót. Erre a barát kivette a fal vasgyürüjéből a fáklyát és megindult előttünk, intve, hogy kövessük.
A törpe visszatért, mi pedig haladtunk egyre mélyebbre és mélyebbre a föld gyomrába. Nem tudom, vajjon igazán annyira mélyen voltunk-e, hogy a talajon és falakon a mélység hatása látszott, vagy pedig a zuhatagból hatolt-e be valami résen a viz egy kis része, elég az hozzá, hogy a talaj is, a fal is csurom viz volt.
Az ötven láb hosszu alaguton áthaladva még egy ajtó elé értünk s ezen bemenve ott állottunk a legnagyobb kiterjedésü barlangban, amit valaha láttam.
A rengeteg földalatti csarnok teljesen üres volt; nem volt benne sem butor, sem oltár, semmi, csupán a puszta falak.
A szerzetes odavezetett bennünket a főboltozat első keresztfolyosójához, azután ott hagyott. Amennyire meg tudtuk itélni a dolgot, kivülünk nem volt élő lény a barlangban. Az egyedüli hang az itt-ott lecseppenő viz csepegése volt, mely jóformán mindenütt szivárgott a falak mentén.
- No ez eléggé titokzatos arra, hogy önnek tessék, - sugtam Nikolának.
- Csitt! Vigyázzon arra, amit mond, mert sohasem tudjuk, mikor hallgatnak ki bennünket.
Alig fejezte be szavait, mikor beállott az estének első rejtelmes eseménye.
Ahogy ott álltunk, arccal voltunk fordulva ama fal felé, mely a belépéskor jobbkéz felől esett. Itt valamivel több világosságot vettünk észre, mint bárhol másutt a félhomályos csarnokban.
Kész vagyok megesküdni rá, hogy ebben a pillanatban nem volt emberi lény közöttünk és a fal között. De amint néztük a falat, egyszerre a talajból egy árnyék emelkedett ki; majd közelebb huzódott hozzánk és emberi alakot öltött. A dolog igen ügyesen volt csinálva és engem még ma is izgat a gondolat, hogyan hajthatták végre. Lehet, hogy az ember valami oszlop mögül lépett elő, vagy valami csapóajtón jött fel, elég az hozzá, hogy megjelenése megdöbbentett bennünket. Odajött hozzánk s igy fordult Nikolához:
- Saját akaratodból és nem emberi kényszernél fogva vagy itt. Azért jöttél, hogy rendünk tudását feltárjuk előtted. De még van idő, hogy visszatérj, ha jobbnak látod.
- Nem kivánok visszatérni, - felelt Nikola szilárdan.
- Ugy legyen. Akkor kövess.
Nikola megindult és én is utána akartam menni, de a sötét alak igy szólalt meg, kinyujtott karjával reám mutatva:
- Ne jőjj tovább. Nem a te szemednek való megpillantani azt, ami most látható lesz.
Nikola szemembe nézett és nyugodtan mondta:
- Maradj!
Ezt mondva megindult vezetője után s én nemsokára egyedül maradtam.
Ez volt aztán a csalódás.
De nem sokáig maradtam tétlenül. A kiváncsiság is sarkalt, hogy odamenjek, ahol a titkokat felfedik Nikola előtt, de meg azért is óhajtottam közelében lenni, hátha szüksége lesz segitségemre. Gondoltam magamban, még ha rajtaérnek is, hogy utánuk lopóztam, vakmerőségem majd csak kisegit abban, hogy ottlétemet érthetővé tudjam tenni.
Megindultam tehát utánuk.
A nagy barlang tulsó végébe érve láttam, hogy onnan ismét lefelé vezet egy sor lépcső. Csendesen lementem rajta s a végére érve a lépcsőnek, láttam, hogy valami kriptaszerü épületben vagyok, amelyet nagy oszlopok tartanak; oldalai mentén pedig mindenütt fülkék voltak a falba vágva, mint a római katakombákban.
A mogorva helyet három nagy fáklya világitotta meg hiányosan és ennek világánál láttam, hogy minden fali fülkében egy bepólyázott emberalak fekszik.
Nem mondhatnám, hogy nem borzongtam, de azért mégis az volt az első gondolatom, hogyan találhatnám meg azt az ajtót, melyen keresztül innen Nikolának még tovább kellett mennie. De ajtó itt sehol sem volt. Ekkor eszembe jutott, hogy tulajdonkép két okból remeghetek, mert a barátok haragját is magamra vonom, ha megtudják, hogy mit tettem, de meg Nikoláét is. És nem tudom, nem az utóbbit tartottam-e félelmesebbnek. És hátha felülről becsukják az ajtót. Akkor itt találnak, ha visszajönnek ismét. Talán mégis tanácsosabb lesz visszatérni, ha - amint látszik - innen amugy sem találok kijárást. Bizonyos, hogy valami olyan titka van az innen nyiló ajtónak, amelyet csak a beavatottak ismernek.
Ezzel kedvetlenül indultam visszafelé.
De amint mentem, az egyik oszlop alján valami a szemembe tünt. Repedés volna az a nagy határozott, fekete vonal és talán a fáklyafény meg az árnyék tünteti fel még erősebbnek a vonalat? Nem; - nyilás volt; egy ajtó nyilása, a kőoszlopba épitve. Az ajtó nem volt egészen becsukva; én tehát belefeszitettem késemet a nyilásba és minden nagyobb erőfeszités nélkül kinyithattam az ajtót. Mikor kinyilt, megmutatta, hogy az egész oszlop üres belülről, mi több: hogy belsejéből keskeny falépcső vagy inkább létra vezet lefelé valami még mélyebb kriptába.
Hej, de elfelejtettem egy pillanat alatt minden visszatérési szándékot! Kitártam az ajtót sarkig, azután óvatosan lementem a falépcsőn. Mire a végére értem, tökéletes sötétség fogott körül. Nem értettem, hogy lehet ez, mert tisztán hallottam a hangokat, hogy többen beszélnek. De csakhamar rájöttem, hogy ez a hely, ahol most állok, csak előszobája annak a csarnoknak, ahonnan a hangok jöttek.
Puhatalpu szandáljaim nem ütöttek zajt a kő-talajon és én igy odacsuszhattam óvatosan a bejáráshoz.
Micsoda látvány tárult szemem elé!
A terem maga nem lehetett több hosszuságra ötven, szélességre harminc lábnál. De ahelyett, hogy ez is csak egyszerü barlang lett volna, mint a többiek, ennek padlója és falai fával voltak boritva s a famunka jóformán fekete volt már a régiségtől. Hogy azonban magassága milyen lehetett a szobának, azt nem is képzelem, mert amint felfelé néztem, láttam, hogy a fal vonala halad fel, fel, egészen addig, ahol már a homályban nem tudtam semmit megkülönböztetni. Butorzat alig volt a szobában; mindössze egy nagy hosszu asztalt láttam a szoba tulsó végében; egy másikat meg az ajtóhoz közel; baloldalt pedig egy háromlábu állványon nagy szenes serpenyő állott, tele izzó szénnel. Mögötte valami mesterségesen létrehozott léghuzam lehetett, mert a láng ugy lobogott mint valami kovácsműhely tüze.
Mikor benéztem a szobába, Nikola ott állott, nem messze a tüztől és egy kis üvegcsét tartott a kezében. Azt vártam, hogy itt is feketével födött arcu embereket találok, de csalódtam, mert a két férfi, aki Nikolához közel állott, egészen máskép volt öltözve.
A magasabbik a két férfi közül középkoru ember volt; feje egészen kopasz, de arca kellemes, okos arc; valamennyire zsidó jelleggel: állát rövid, fekete szakáll köritette. A másik ember pedig, aki valószinüleg a főbbik lehetett, teljesen különböző volt tőle minden egyes részletben. Először is nagyon öreg volt; azt hiszem, a legöregebb ember, akit valaha láttam. Alakja alacsonnyá zsugorodott; arca olyan sárga volt, mint a pergamen és valahányszor mozdult, ugy tetszett, hogy csontjai átvágják a bőrt. És mégis, akármilyen öreg volt is, arcán félreismerhetetlenül meglátszott egykori rendkivüli szépségének nyoma; a szellem szépségével, az értelem világosságával most is tele volt ez az arc. Egyszersmind azt is észrevettem, hogy ez nem lehet ázsiai ember arca. Ez az ember is szakállat viselt, mint a másik, csakhogy az övé hosszu volt és fehér.
- Fiam, - kezdte most az aggastyán Nikolához fordulva; - eddig azt láttad, mennyire lehet fejleszteni azokat a sajátságos erőket, melyekről szóltunk, a folytonos önmegtagadás és imádságban töltött élet által. Most pedig azt fogod látni, mennyit nyert rendünk a földi tudás révén. Ne feledd, hogy emberemlékezet óta mindig voltak közülünk olyanok, akik egész életüket arra áldozták, hogy tanulmányozzák az emberi porhüvely gyarlóságait és tökéletlenségeit. Az orvostan csodái és a gyógyitás rejtelmes mestersége birtokunkban vannak régebb idő óta, mint amikor az örökké áldott Buddha megdicsőülése történt. Éjjel-nappal, nemzedékeken és századokon át mindig voltak hitsorsosaink között olyanok, kik a rejtekhelyeken dolgozva folyton gyarapitották őseink tudományát. Bár távol vagyunk is a külvilágtól, azért nincs uj felfedezés sem keleten sem nyugaton, ami előttünk ne volna ismeretes és azokhoz a kezdetleges eszközökhöz, melyekkel őseink hajdan dolgoztak, mi hozzá szereztük mindazt, amit azóta csak emberi tudás felfedezett. Az egész világon senki sincs, aki az élet és halál titkait kezében tartaná ugy, mint mi. Akarsz példát látni erre nézve? Hozzátok be a beteget, - fordult most az öreg ember egy szerzeteshez, aki erre kiment egy mellékajtón.
Nemsokára megjelent ujra egy másik baráttal együtt és egy deszkákból összerótt hordozható ágyon egy embert hoztak be.
Letették a nagy asztalra és erre az aggastyán azt mondta Nikolának, hogy vizsgálja meg a beteget. Nikolát annyira érdekelte a dolog, hogy buzgalmában egy percre majdnem kiesett az idős ember szerepéből.
- Tökéletes bénultság és gutaütés, - szólalt meg aztán, amint az embert megvizsgálta.
- Meg vagy győződve, hogy az?
- Teljesen.
- Akkor figyelj ide és lásd, mire képesit bennünket a minden idők tudása.
Ezzel elővett egy nem nagy, de mély vaskanalat s ebbe beleöntött egy kicsit azon üveg tartalmából, mely előbb Nikola kezében volt. A megtöltött kanalat oda tartotta a láng fölé, ahol nemsokára gőz emelkedett fel a megmelegedett folyadékból. Ekkor az aggastyán oda lépett vele a beteghez s erővel kinyitva annak száját, a folyadékot hirtelen beleöntötte. Nem tudom, mi lehetett a folyadék, de amint gőz keletkezett fölötte, ennek a szaga a szantálfa és kámfor vegyülékére emlékeztetett.
Ezalatt egy másik ember hozzá fogott a beteg ember levetkőztetéséhez. Amint köntösét levették róla, bekenték egész testét valami edző, erős illatu folyadékkal. Ez szinte gőzölögni kezdett és a belőle felszálló pára ott lebegett a test fölött, mintegy három hüvelyknyire. Mikor lassanként ez a gőz eloszlott, megismételték a bedörzsölést, utána pedig két ember elkezdte kézzel gyurni, markolászni a testet, körülbelül ugy, mint ahogyan nálunk a massage-t gyakorolják.
A beteg ember arca mindeddig ólmos sápadtságu, szinte fehér volt, de most egyszerre az élet szine kezdett visszatérni bele. Mire egész testén végigmentek a gyurással, az ember egyszerre mozgatni kezdte tagjait, noha csak rángásszerüleg.
Ekkor azonban az aggastyán parancsoló hangon szólalt meg:
- Emeld fel karjaidat.
A beteg megtette.
- Hajlitsd meg térdedet.
Ez is megtörtént.
- Állj fel!
Erre az ember felemelkedett és ott állott az aggastyán előtt oly épen és jó erőben, hogy kivánni sem lehet különbet.
- Holnap megismételjük a gyógyitást és holnapután egészséges ember vagy. Menj most és adj hálát, - szólt az aggastyán nagy méltósággal.
Majd Nikolához fordult:
- Félsz-e, ha félrevonom azt a függönyt, mely az életet elválasztja a haláltól?
- Nem félek.
- Jól van, - felelt az aggastyán és megütötte a zengő érclapot.
Parancsára ismét megjelent két ember s egy deszkaalkotmányt hoztak, de azon egy halott feküdt.
- Nézd meg ezt a tetemet, fiam, - fordult Nikolához az öreg ember; - ez, aki itt fekszik előtted, egyik világi testvérünk volt; jámbor és szent ember. Tegnap halt meg végelgyengülésben. Hadd legyen ő az, aki bevezet téged tudásunk rejtettebb országába. Vizsgáld meg és győződjél meg róla, hogy lelke csakugyan elköltözött.
Nikola odament a halotthoz, megnézte, azután igy felelt:
- Ugy van, ahogyan mondod.
- Meg vagy győződve?
- Teljesen.
- Akkor ismét megmutatom neked, mit tehet tudásunk.
Ezzel odatolt a halott lábához egy gépezetet, amely nagyon hasonlitott a villamgéphez. A pap ekkor néhány sodronyt hozzáérintett a holttesthez; azután elhelyezkedve a gép előtt, két kezébe vett két lefüggő hengert és lehunyta szemét. Én nyujtogattam nyakamat, ahogy birtam, de a világért se birtam meglátni, hogy mit csinált. De az bizonyos, hogy nehány perc mulva előre és hátrafelé kezdett ingadozni az alakja, majd egyre nehezebben és nehezebben lélegzett, végre pedig teljesen megmerevedett az egész alak.
Ekkor vagy három percig tartó tökéletes csend következett; ennek leteltével pedig az ember ismét kinyitotta szemét és felemelve karját mutató ujjával a holt ember szemére mutatott. És ekkor ez - borzadok még csak visszagondolni is reá, - szintén kinyitotta a szemét.
Erre a másik nehány percig imádkozott, majd a halottnak jobb karjára mutatott, mire ez felemelte azt és mellére tette meghajlitva. Ez történt bal karjával is. Én ekkor Nikolára néztem, láttam, hogy a nagy ámulat még ezen a hideg arcon is szembetünően látszik.
A főpap ekkor ismét kezébe vette a gépezet két hengerét, majd felemelte azokat, oda mutatott velük a holt ember felé és ezt mondta hangosan:
- Halott, elevenedjél meg!
És ekkor, - nem csodálom, ha szavam hihetetlennek látszik, mert hiszen én sem tudtam szememnek hinni - az az ember, aki halott volt már tiz órája, lassankint felemelkedett a ravatalról és ott állott előttünk. Ekkor láttam, hogy Nikola önkéntelenül előbbre tört néhány lépéssel; de a főpap hirtelen kinyujtotta karját, hogy Nikolát visszatartsa, mire a holttest egy pillanat alatt lehanyatlott ismét a földre. A két szerzetes, aki behozta, odaugrott és felemelve visszatették a ravatalra és kivitték a szobából.
- Meg vagy elégedve? - kérdezte a főpap.
- Eltölt az ámulat, atyám. Hogy lenne lehetséges az, hogy még többet lássak?
- Láthatsz, ha nem félsz, - felelt amaz szinte siri hangon. - És mint hatalmunk utolsó próbáját, mielőtt téged felavatnánk, hadd lássad az árnyak országát is, amennyire azt halandó ember láthatja, rendünk elhalt főembereit, minden korbelieket egyaránt.
Ezzel benyult az övén függő táskába s kivett belőle egy marékkal valamit, ami leginkább száritott füvekhez hasonlitott. Ezt beledobta a széntüzbe, mire a szobát sürü, nehéz füst töltötte be.
Néhány percig semmit sem tudtam megkülönböztetni, de azután a füst nemsokára oszlani kezdett s én bámulatos tisztán kezdtem látni. Már most aztán nem tudom, hogy vajjon hipnotizálva voltam-e és igy csak képzeltem, hogy látom azt, amit látok, vagy pedig csakugyan ugy volt, ahogyan én láttam, elég az hozzá, hogy a szoba tele volt emberek ködszerü alakjaival. Voltak közöttük kinaiak, de voltak ceyloniak, tibetiek, sőt európaiak is.
Látszott rajtuk, hogy földi anyag nincs lényükben, de azért minden vonásukat tisztán lehetett látni, valamint azt is, hogy szabályszerüen mozognak.
Én pedig csak néztem őket s egyszerre a borzalomnak olyan mérhetetlensége lepett meg, amilyenhez hasonlóról fogalmam sem volt a legvalódibb veszély pillanataiban sem. Azt éreztem, hogy ha nem hagyom el ezt a helyet azonnal, a következő pillanatban ájultan esem össze a bejáratnál s akkor talán rögtön rajtaérnek. Összeszedtem minden erőmet; felszaladtam a létrán; keresztül a kriptán és a barlangon egészen oda, ahol Nikola hagyott távozása előtt; de itt aztán erőm teljesen elhagyott és én a borzalomtól összezilált idegeim gyöngeségénél fogva összeestem.
Meddig tarthatott ájulásom, nem is képzelhetem, de mikor felébredtem, még mindig egyedül voltam s beletelt majdnem egy óra, mire Nikola is csatlakozott hozzám. A barát, aki visszavezette, elkisért bennünket a barlang bejáratáig; ott a törpe már várt reánk fáklyával és visszavitt szobánk bejárata elé.
Nikola egy szót sem szólt hozzám, csak bement egyenesen a maga szobájába s én szinte örültem ennek, mert idegrendszerem sokkal jobban meg volt rendülve, semhogy beszélni tudtam volna nyugodtan.
Leültem tehát ágyamra kábult fővel s meg sem mozdultam vagy egy fél óráig.
Ekkor megnyilt Nikola ajtaja és az én titokzatos gazdám odajött hozzám; kezét barátságosan tevé vállamra.
Ránéztem.
Ilyen halálsápadtnak még sohasem láttam ezt az arcot.
- Bruce; - szólalt meg, s hangjában valami sajnálkozás csengett; - mi okozta azt, hogy ön nem ugy tett, ahogyan én kivántam.
- Az én átkozott kiváncsiságom volt az oka, - feleltem elkeseredve. - De ne gondolja, hogy nem bántam meg. Megváltanám bármivel, ha nem láttam volna azt, amit láttam.
- De látta és ennek emlékét semmi se fogja elvenni öntől, hanem a sirba viszi ezt magával.
- A sirba, - kiáltottam fel keserüen. - Mi reményünk lehet a sirban, azok után, amiket ma láttam. Oh, az Isten szerelméért, Nikola, menjünk erről a helyről; menjünk még ma, ha lehet.
- Ön tehát fél? - kérdezte Nikola leirhatatlanul sajátságos arckifejezéssel. - Nem gondoltam volna, hogy ön is gyávává fog válni, Bruce.
- Igen; ebben gyáva vagyok, - feleltem. - Adjon nekem valami cselekedni valót; valami földit, emberit, ami ellen küzdjek, valami kézzelfogható veszedelmet, és én készen vagyok mindenre. De láthatatlan ellen nem tudok harcolni.
- No ugyan, ugyan; ne csüggedjen! Minden pompásan megy. Holnap felavatnak.
- De ha ön azt akarja, hogy kitartsak ön mellett, ugy igérje meg, hogy ilyen dolgokat nem kell többé látnom.
Nikola elmosolyodott.
- Legyen igazságos és vallja be, hogy ma sem kényszeritette rá senki.
- Tudom. De meg is fizettem az engedetlenségért.
- Akkor ne beszéljünk róla többé. Jó éjt Bruce. Emlékezzék reá, hogy bizom önben.

VII.
Nikola felavatása.
Mikor reggel, a felkelés után rögtön Nikola szobájába siettem, nagy meglepetéssel vettem észre, hogy nincs ott s nem is jött vissza vagy egy óra lefolyásáig.
Mikor megjelent, rémülten láttam, mennyire ki van kelve önmagából.
- Az Istenért, hol járt, mit csinált? - kérdeztem tőle.
- Készültem az elnyerendő nagy méltóságra azzal, hogy több más titkot is megtanultam. Higyjen nekem, Bruce, ha ön végignézte volna mindazt, amit én láttam éjfél óta mostanáig, ön sohasem lenne többé nyugodt és derült. Ha azt mondom, hogy a látottaktól én is megrémültem, akkor talán eleget mondtam a dolgok jellemzésére.
- Mit látott?
- Csak a legkisebb dolgokat mondhatom el. Láttam, amint évezredes mumiák husát olyan gyöngéddé, üdévé tették, mint egy gyermek teste; láttam olyan sebészi műtéteket, amelyeknek lehetőségét a legnagyobb európai operáló orvos is kizártnak tartaná; láttam egy olyan szer alkalmazását, amely a műtét alatt a betegnek érzékeit nem tompitja el és a fájdalomnak még az árnyékát is kizárja. Megvallom, hogy egy későbbi titok láttára oly szertelen rémület fogott el, hogy egy percre végig cikkázott agyamon az a gondolat, hogy itt hagyok mindent és menekülök innen. De csakhamar legyőztem izgatottságomat és most már minden jól van. Most lenyugszom egy kicsit, hogy összeszedjem az erőmet. Ha szükség van reám, hivjon, de máskülönben kérem, ne zavarjon.
Már a reggelit is behozták, de Nikola nem mutatkozott. Mikor azonban dél lett, kijött szobájából s láttam, hogy ismét ép olyan erélyes és ép oly hősies derült, mint mindig.
De én nem mondhatnám, hogy az lettem volna.
Nem tudom, mi történt velem, de valami nagy közeledő szerencsétlenség előérzete nehezedett reám. Lehet, hogy talán Nikola széditő sikere juttatta eszembe, hogy ez végre is nem mehet igy minden balsiker nélkül, elég az hozzá, hogy nagyon csüggedt voltam.
Két óra tájban megjelent a törpe és intett Nikolának, hogy vezetni fogja.
Nikola ment és naplementéig nem is jött vissza. Mikor ismét megjelent, olyan volt, mint akit a sirból vettek ki és én gondolni sem mertem arra, mit láthatott most, mert hiszen azok óta, amiket én láttam, folyton fokozódó borzalmasságu dolgokat mutattak neki.
Tudom, hogy más embert egyszerüen a földre sujtott volna az, amiket Nikola az imént látott, de ő egyenesen munkához fogott és szorgalmasan irt, jegyzeteket készitve arról, amit tanult. Én pedig ott ültem ágyamon a félhomályban és láttam, hogy táncol a Nikola fáklyájának fénye a padlón és a tetőzeten.
Nagyon, nagyon csüggedt voltam.
És azok a sejtelmek! Oh, csak azoktól szabadulhattam volna.
Nyolc órakor este a rut törpe ismét megjelent s szó nélkül mutatott a Nikola ajtajára. Én bementem s hivtam. Nikola nyugodtan tette félre jegyzeteit, aztán intett nekem, hogy menjek előre. Követtem tehát a törpét, utánam pedig Nikola jött.
Utunk ismét a nagy barlangba vezetett az alaguton át, ahol tegnap voltunk, csakhogy most tizenkét szerzetes őrizte a bejárást.
És maga a barlang is tökéletesen más volt.
Fáklyák százai voltak a falba erősitve s vöröses fényük sajátságosan verődött vissza a boltozat lefüggő cseppköveiről.
A barlang tulsó végében gyönyörüen diszitett nagy, hármas trón állott s amint a terembe léptünk, ismét az a sajátságos, folyton erősbödő zene fogadott, mikor pedig ez elhallgatott ismét, fejünk fölött egy hatalmas erejü harang hármat kondult, de oly siketitő zúgással, hogy az egész barlang levegője szinte hullámzott a hangtól. Amint lassan, rezegve elhalt a hang, nemsokára ismétlődött ugyanez a hármas kongás; majd hirtelen széthuzódott a barlang oldalfalain levő függöny s hosszu sorban legalább négyszáz szerzetes jött be; valamennyien koromfeketébe öltözve és fekete posztóba burkolt fejjel.
Mikor ezek elhelyezkedtek, egy másik függöny huzódott félre s ekkor egy uj menet közeledett. Először is vagy harminc törpe, valamennyien fáklyával, ezek után száz szerzetes tiszta fehérben, érc füstölőket lóbálva; ezek után tizenkét ősz-szakállu pap, egészen feketében, de a fejet burkoló posztó nélkül.
Legvégül jött a titokzatos világ két fő embere.
Az egész tömeg ezalatt két egyforma csoportra oszlott a tróntól két oldalra s mikor a két főpap elhelyezkedett, a rengeteg harang ismét megkondult légrengető zúgással. Majd az egész tömeg egy sajátságos dalban rendjüknek egyik szent énekébe kezdett.
Amint a barbár zenéjü és szövegü, de csodálatosképpen mégis megrenditő hatásu himnusz véget ért, a fehér barátok csoportjából előlépett egy ember, kezében egy nagy iratot tartva.
Megállva, azt olvasta belőle fennszóval, hogy tetszett a Hegyek Két Nagyjának ugy határozni, hogy a rég üresedésben levő harmadik hely is betöltessék. Ezért magukhoz hivtak egy embert, akinek szent és nagytudásu voltához senki másé nem fogható. Ez az, akit most mindnyájan maguk előtt látnak. Már eddig is jó szolgálatokat tett a társaságnak; be van róla bizonyitva, hogy igaz ember és igy most csak rajta áll annak kijelentése, vajjon óhajtja-e magára vállalni az állásával járó nagy felelősséget.
Elvégezve az irat felolvasását, az ember visszatért helyére, azonban ekkor előlépett négy másik s ezek kézen fogva Nikolát, oda vezették az elfüggönyzött kijárás mellé és eltüntek vele.
Vagy tiz percig lehettek távol és ezalatt halálos csönd volt a barlangban.
Mikor a csoport ismét megjelent, Nikola már uj méltóságának teljes diszébe volt öltözve. Karcsu, urias alakja, tiszteletreméltó, időses maszkja kitünő összhangban állott a diszruhával és mikor fellépett egy emelvényre, kénytelen voltam bevallani önmagam előtt, hogy méltóságosabb alakot talán soha életemben nem láttam.
Az előbbi hirnök ekkor ismét előlépett és jelentette, hogy az, aki eddigelé Hankow főpapja volt, kész elvállalni az uj méltósággal járó kötelességeket. Erre az előbbi fehér ruhás barátok odavezették Nikolát a trón elé. A két főpap pedig eldobta a fátyolt, mely eddig arcukat takarta és lejöttek a trónról Nikolához. Kézen fogták és fel akarták vezetni maguk mellé, mikor a csarnok tulsó végén, ott, amely felől bejöttünk, valami zaj és nyugtalanság keletkezett.
Egy szempillantás alatt, noha mindeddig az egész zaj csak afféle izgatott suttogásból állott, nekem minden balsejtelmem eszembe ötlött ismét s éreztem, hogy szivem verése eláll.
Az egyik főpap elbocsátotta a Nikola kezét és utasitást adott, hogy nézzék meg, mi az oka a nyugtalanságnak. Az ember odament és vagy három perc mulva tért vissza azzal a hirrel, hogy odakünn egy jövevény van, aki egy percnyi haladék nélkül bebocsáttatást kiván, mert mondani valója van a mai felavatást illetőleg.
- Jőjjön, - felelt a főpap kemény hangon.
Néhány perc mulva egy leirhatatlanul rongyos, sáros, zilált külsejü öreges kinai jelent meg.
Odasietett a trón elé s bókolás közben csaknem a földet érintette homlokával.
- Bocsánatért könyörgök, atyám, hogy betörtem, de nagy okom volt reá.
- Beszélj, de röviden. Mi a neved és honnan jösz?
- Én vagyok a hankowi főpap és igazságot jöttem kérni.
Amint a jövevény ezt kimondta, az egész sokaságon izgatott hangu felzudulás futott végig.
Láttam, hogy Nikola egy lépést tesz visszafelé, azután megáll mozdulatlanul.
Mindketten tudtuk, hogy ha ez az ember igazat mond, menthetetlenül el vagyunk veszve.
- Balga ember! Hogy merészelsz elénk állni ily képtelen mesével? - szólalt meg az idősebbik főpap. - Vagy nem tudod, hogy maga a hankowi főpap áll előtted?
- Ámitás az egész, - felelt amaz hevesen. - Azért jöttem, hogy óvjalak benneteket ettől az embertől. Hisz nem is pap, hanem egy idegen ördög, aki engem elfogatott és addig eltett utjából, amig helyemet elfoglalhatta.
- De hát akkor hogy jöttél ide?
- Megszöktem azok kezéből, akiket ez az ember fizetett, hogy engem fogva tartsanak; onnan Tientsinbe, majd Pekingbe mentem.
- De hát az én levelem a Llamaserai főpapjától, - szólalt meg most Nikola végtelenül nyugodt méltósággal.
- Nekem is van levelem a főpaptól, - kiáltott közbe a jövevény s azzal átnyujtotta a levelet az ifjabbiknak a kettő közül.
- Békesség! - szólt közbe az aggastyán. - Most visszavonulunk, hogy megvizsgáljuk az ügyet. Őrök! Ügyeljetek, hogy ez emberek közül egy se távozhassék.
Ezzel elmentek.
Én pedig azalatt, mig távol voltak, ismét éreztem azt a sajátságos dolgot, amit néhányszor ezelőtt is észleltem már magamon. Azt ugyanis, hogy most, mikor a veszély csakugyan itt volt és a világos tényekkel kellett szembe néznem, jóformán nyoma sem volt bennem annak a félelemnek, mely az előérzetek pillanatában annyira gyötört.
Vagy egy negyedóra mulva a távollévők ismét visszatértek és az aggastyán igy szólalt meg:
- A dolog mélyebb, behatóbb vizsgálatot igényel, határozatunkat holnap nyilatkoztatjuk ki.
Majd Nikolához fordult:
- Most vesd le a felöltött diszt! Ha ártatlan vagy, ugy holnap mindezt visszakapod, hogy igazsággal viseljed, de ha a vád igaz, ugy készülj a halálra. Ma éjjel még egyszer meg fogjuk vizsgálni az ügyet.
Nikola az izgatottságnak minden jele nélkül adta át palástját a szerzeteseknek; majd meghajolt a főpapok előtt az ő sajátos gyönyörü mozdulataival és ekkor szótlanul követte a vezetőt, aki bennünket szobánkba kisért.
Amint egyedül maradtunk, azt vártam, hogy a történtek hatása alatt Nikola is megtörik, de e helyett azt láttam, hogy nyájas, szánakozó arckifejezéssel nyujtja elém kezét.
- Nagyon sajnálom, Bruce, hogy igy történt, de azt mindenesetre nyugodtan elmondhatjuk, hogy ugy viselkedtünk, mint férfiak. A véletlen szerencsétlenségért nem vethetünk magunkra.
- Jó, jó, de hát most mi lesz?
- Azt hiszem, ez nagyon egyszerü. Ha nem találunk módot a menekülésre, akkor életünkkel fizetünk vakmerőségünkért. Én, ami magamat illeti, nem bánom valami nagyon, mert hiszen amiket én teszek, azok miatt mindig teljesen készen kell lennem a halálra; noha éppen azok után, amiket itt tanultam, szeretnék még élni, hogy hasznukat vehessem. De önt nagyon sajnálom, különösen annak a szegény kis leánynak a kedvéért, aki ott Pekingben olyan bizó szivvel várja önt.
- Oh, az Istenre kérem, ne beszéljen róla, mert akkor igazán gyáva leszek. És bizonyos ön abban, hogy nincs menekülés?
- Hogy őszinte legyek, jelenleg nem látok semmi módot, de bizonyos lehet benne, hogy egész képességemet latba fogom vetni, hogy kieszeljek valamit. Hanem, hogy mi módon cselekedjünk, azt csakis akkor láthatom tisztán magam előtt, ha a ma éjjeli tárgyaláson túl leszünk.
Ezzel magamra hagyott s én néhány óráig szinte megkövülten ültem, magam elé meredve s minden percben várva, hogy valaki értünk jön.
Egyszerre aztán csakugyan hallottam a léptek zaját s nemsokára két szerzetes lépett szobámba, intve, hogy gazdámat is hivjam. Nikola sietve jött ki s ezzel aztán megindultunk folyosókon, csarnokokon keresztül, most azonban nem le, hanem fölfelé.
Egyik sarkon egész csapat fegyveres ember fogadott bennünket s ezek vezettek azután egy nagy szobába, amelynek tulsó végén két ember ült egy asztalnál, körülöttük nagy sereg szerzetes, távolabb pedig, fegyveres őrök közt az, aki ellenünk vádat emelt.
Az egyik főpap felszólitására azután elmondta az egész történetet, teljesen ugy, ahogyan volt, elmondta elfogatását, elhurcoltatását, menekülését s végre azt is, hogy a Llamaseraiban tudta meg, hogy valaki már megelőzte. Mikor az ottani főpap előtt sikerült bebizonyitania, hogy kicsoda, akkor rögtön embereket és lovakat bocsátottak rendelkezésére, hogy mihamarabb ide érhessen. Kérdezték, faggatták, de mindenre meg tudott felelni.
Ekkor aztán Nikolára került a sor.
Nyugodtan, uriasan, bátran lépett oda birái elé és összegezve azt, amit ellenfele mondott, mesteri ügyességgel tette minden részletét nevetségessé; kimutatta azt, ami a dologban képtelenségnek látszott s kérve biráit, hogy bölcseségüket ne alázzák meg egy ily esztelen történet figyelembe vételével, hozzátette, hogy jóformán előre tudja, mi lesz (és mi lehet egyedül) két ily bölcs biró itélete. Éles szemmel rögtön fölfödözte ellenfele elbeszélésének egyetlen gyönge pontját s azt aztán ugyancsak kihasználta. Persze, a nagy műveltségü európai ember könnyen túljárt a szegény faragatlan, elzártan élő kinai pap eszén. Mindehhez hozzájárult Nikola ragyogó szónoki képessége és igy aztán könnyen észre lehetett venni, hogy beszédje végén már is saját javára befolyásolta biráit.
Már-már azt hittük, mindenen túl vagyunk, mikor a két főpap közül a fiatalabbik igy szólalt meg:
- Minthogy te vagy a hankowi főpap, bizonyára jól ismered a templomot. Az első csarnokban egy tábla van a falba mélyesztve; mi annak a felirása?
- Az istenek döntsék el azt, mi a legjobb az emberre nézve, - felelt Nikola minden habozás nélkül.
Láttam, hogy az igazi főpap elámulva hallgatja ezt a készséges feleletet.
- És a lépcsőkön, amelyek a táblához felvezetnek, mi van bevésve?
- Békesség az embereknek, - felelt Nikola.
E percben a biró odafordult a másikhoz e szókkal:
- Semmi sincs ott.
Majd Nikolára nézve merően, igy folytatta:
- Most már tudom, hogy nem az vagy, akinek magadat mondod. Oda nem vezet semmiféle lépcső, azért tehát vésve sem lehet semmi.
Végre pedig az őrökhöz fordult:
- Vezessétek vissza ezt a két embert oda, ahonnan hoztátok. Őrizzétek őket jól holnap reggelig, amikor aztán letaszitjuk őket a várfokról a mélységbe.
Nikola meghajolt, de nem szólt egy szót sem.
Szobánkba vezettek.
Amint a barátok magunkra hagytak, leültem ágyamra és kezeimbe temettem arcomat.
Ez volt tehát a vég, vége minden bátor cselekvésnek; hogy most lelöknek a várfokról! Ez volt tehát a cél, amiért annyi veszéllyel szálltunk szembe!

VIII.
Iszonyu percek.
Csak Gladysra nem akartam gondolni, mert féltem, hogy akkor minden bátorságom cserben hagy. Csakhogy éppen ő volt az, aki felé minden gondolatom repült. Mikor már nem birtam tovább, átmentem Nikolához, hogy lássam, mit csinál.
- Nos, Bruce, - kezdte, amint beléptem, - úgy látszik, mintegy három óra mulva bevégződik a mi komédiánk.
- Én inkább tragédiának mondanám.
- Nos, a kettő közt a különbség nem olyan nagy. Hiszen megmondta már Plato is...
- Óh, az ördög vigye Platót. Az a fő most, hogyan tudjuk meggátolni azt, hogy napkeltekor kivégezzenek.
- Most még csak azt tudom, hogy meg akarom gátolni. A mód kieszelése most következik, azért jobb lesz, ha magamra hagy.
Átmentem tehát s ha még oly képtelenségnek tetszik is, a tény az, hogy nemsokára mélyen elaludtam. Hanem az bizonyos, hogy nehéz álmok gyötörtek egész reggelig, amikor arra ébredtem fel, hogy valaki erősen rángat a vállamnál fogva.
Feltekintettem s láttam, hogy a szerzetes volt. Amint sikerült neki, hogy belém lelket verjen, rögtön integetett, hogy hivjam ki a gazdámat is. Ez nem késett s igy csakhamar kiléptünk a folyosóra, ahol vagy tizenkét ember várt reánk.
- Kár, hogy ilyen korán zavartak, - sugta Nikola, amint megindultunk, - éppen most, mikor csak az utolsó részletek kitalálása volt még hátra egy remek szabadulási tervhez.
- Elkésett vele, - feleltem keserüen.
- Ugy látszik, - mondta Nikola s azzal tovább mentünk.
Hogy mit éreztem ez ut alatt, azt nemcsak hogy leirni nem tudom, de még gondolni sem szeretek rá.
Annyi tekervényes folyosón, lépcsőn haladtunk át egyre fölfelé, hogy én nemsokára teljesen irányt vesztettem, nem birtam tájékozódni és csak mentem, mentem vakon.
Egyszer aztán, felmenve a legkisebb és legtekergősebb csigalépcsőn, megálltunk egy nagy ajtó előtt s amint ezt kitárták előttünk, jeges légáramlat csapott be.
Amint az ajtón kiléptünk, láttuk, hogy ott vagyunk a tetőn, alattunk pedig széditő mélységben a völgy a magas, éles köveivel.
Kisérőink itt a napfényben hirtelen kioltották fáklyáikat, azután megálltak mereven, szemüket az ajtóra függesztve. Vártak valakit, vagy valamit.
A jeladás onnan belülről nemsokára megtörtént s őreink ekkor tovább vezettek bennünket a tetőn s egy kanyarulatnál befordulva láttuk, hogy a két főpap már ott van és vár reánk.
Odaállitottak eléjük s ekkor az idősebbik igy kezdte:
- Nyugat fiai! Hallottátok az itéletet. A büntetést magatok idéztétek föl. Van-e valami mondani valótok?
Nikolára néztem, de az csak némán intett nemet.
- Akkor készüljetek a halálra.
Azt parancsolták, hogy lépjünk hátra. Nem értettem, miért nem végeznek velünk rögtön, de nemsokára mozgás hallatszott az ajtón belül s egy ujabb menet érkezett hozzánk, egy fogoly szerzetest hozva.
A szálas, megtermett, vad külsejü fickó ugyancsak erős ellentállást tanusitott. Alig birták nagynehezen odavonszolni a két főpap elé.
Amint végre ott állt, az aggastyán ezt mondta komor hangon:
- Meggyilkoltad egyik rendtársadat. Van valami mondani valód, ami az itélet végrehajtását meggátolja?
Az ember szóbeli felelet helyett elkezdett orditani kétségbeesésében. De ekkor négy termetes ember odaugrott a boldogtalanhoz, megragadták s odahurcolták a fal szélére. Küzdött és sikoltozott, de a négy hatalmas emberrel nem birt mégsem.
Ekkor odaértek a szélső kőre; egy percnyi szünet, egy vad üvöltés... és a következő pillanatban az ember eltünt a szörnyü mélységben. Mikor eltünt előlünk, úgy éreztem, hogy szivem verése egészen eláll. A szerencsétlen ember orditása még fülemben hangzott és tudtam, hogy egy perc mulva reánk kerül a sor.
Csakugyan, az öreg ember meg is szólalt nemsokára:
- Ha van valami mondani valótok, vagy valami utolsó kérésetek, úgy még van idő!
- Nekem volna egy kérésem, - szólalt meg hirtelen Nikola. - Ha már meg kell halnunk, gondoljátok meg, nem kár-e a jó anyagot egyszerüen elvesztegetni azzal, hogy ledobtok bennünket. Nekem több izben mondták hozzáértő emberek, hogy koponyám rendkivüli alkotásu; barátom hatalmasan fejlett arányos teste pedig olyan, hogy én magam is sokat adnék érte, ha felboncolhatnám. Nekem természetesen nincs nagy kedvem meghalni, amint azt gondolhatjátok; hanem ha már meg kell lennie, hadd haljunk meg a tudomány szolgálatában.
Nem tudom, hogy csakugyan meg akartak-e bennünket ölni, vagy sem, de az tény, hogy társamnak ez a kivánsága nem okozott olyan nagy elképedést, mint vártam.
Az aggastyán, akihez Nikola e szavakat intézte, néhány pillanatig tanácskozott társával, azután Nikolához fordult e szókkal:
- Bátor ember vagy.
- Meg kell nyugodnom a változatlanban, ez az egész, - felelt Nikola hidegen. - Van valami ellenvetéstek?
- Gondolkozni fogunk a dologról. Addig biztonságban lesztek.
Ezzel intett az őröknek s azok visszavezettek szobánkba.
Én azonban nem mondhatnám, hogy a másféle halálnem valami nagy elragadtatásra hangolt volna. Nikola azonban meg volt elégedve.
- Hadd magyarázzam meg, miért tettem, - kezdte. - Ha oly módon akarnak felhasználni bennünket, akkor ezt holnap reggelnél korábban nem tehetik, mert az operáló szoba javitás alatt van. Igy tehát már egy napot nyertünk.
- De van-e valami terve?
- Csak annyit mondhatok, hogy itt valahol, a fejem hátsó részében már alakul és érik egy terv s legföllebb annyit teszek hozzá, hogy már látok néhány kedvező körülményt.
Többet aztán nem mondott, csak arra kért, hogy hagyjam magára.
Képzelhetni, micsoda órákat töltöttem remény és csüggedés közt ingadozva. Ebédünket elhozták a szokott időben s aztán beállott a délután. Az ablakon át behatoló fénysáv egyre fölebb csúszott a falon és végre egészen eltünt.
Hét óra lehetett, mikor Nikola egyszerre csak szobámba lépett s szokatlanul izgatott hangon mondta:
- Azt hiszem, Bruce, hogy kieszeltem azt a tervet, ami kiszabadit bennünket innen, ha valami egyáltalán kiszabadithat. Hallgasson reám. A barát egy félóra mulva itt lesz a vacsorával, a mi utolsó vacsoránkkal. A tálat ott fogja letenni a földre, ahol mindig szokta, azután hátat fordit addig, amig a fáklyát belehelyezi a vasgyürübe a falon. Addigra készen tartson egy szivacsot kloroformba áztatva, s amint aztán az ember megfordul, én torkon ragadom és leteperem, ön pedig az altatót nyomja oda az orrához, hogy beszivja. Amint ettől elveszti az eszméletét, ön felölti a barát ruháját, fejére húzza a csuklyát és kimegy a lépcső felé. Ott az ajtón túl, a másik oldalon két ember áll. Észrevettem, hogy amikor valaki ki akar menni, csak kopog és erre amazok kinyitják az ajtót. Ön is kopogni fog tehát és amint éppen átlépi a küszöböt, leejti ezt az aranypénzt a földre. A kettő közül az egyik okvetlen le fog hajolni a pénz után; amint lehajol, ön is abban a pillanatban rárohan a társára és törik-szakad, ártalmatlanná teszi. Én ott leszek ön mögött és a második emberre nekem lesz gondom.
- Kétségbeesett egy terv.
- Mi is kétségbeesett emberek vagyunk.
- És aztán?
- A többit majd elmondom, amint az egyik ember ruháját én is magamra öltöttem. Kész ön erre a tervre?
- Mindenre kész vagyok, hogy ez átkos helyről menekülhessek.
Vagy egy óra mulva egyszerre csak felhangzottak a közeledő barát léptei.
Egyre tisztábban hallottuk a hangot; már a közeledő fáklya fénye is látszott az ajtó alatti résen.
- Készen van ön? - sugta Nikola.
- Készen vagyok.
A barát belépett, egyik kezében a fáklyát, a másikban a nagy tálat tartva. Az utóbbit letette a földre, azután megfordult, hogy a fáklyát a vasgyürübe helyezze. De alig emelte fel karját, láttam, hogy Nikola zajtalanul előcsúszik a másik szobából; odaközeledik a mit sem sejtő emberhez és ruganyos acélizmu testével ráveti magát, torkon ragadva az embert. Erre én is odaugrottam, kirántottam a lábát alóla és lefektettem a földre, mialatt Nikola folyton szoritotta a torkát. Akkor én is teljes erőmből az arcára szoritottam a kloroformos szivacsot.
Az ember mozdulatai egyre bágyadtabbak lettek s végre ott feküdt előttünk mozdulatlanul.
- Ezzel végeztünk, - szólt Nikola - most öltse fel hamar ennek a ruháját és menjen.
Csodálatos, de igaz, hogy e hajmeresztő vállalkozás alatt oly boldognak éreztem magamat, mint egy gondtalan gyermek. Mert amint igazi, kézzelfogható küzdelemre került a sor, akkor helyemen voltam, csak azok a ködszerü rejtelmek törték meg az erőmet.
Az aranypénzt kezemben tartva, megindultam a zárt ajtó felé; Nikola mögöttem vagy három ölnyire, meglapulva a sötét árnyékban.
Kopogásomra azonnal megnyilt az ajtó s én láttam, amint a két ember ott állt az ajtótól két oldalt. Gondom volt rá, hogy meglássák kezemben a csillogó aranypénzt; aztán leejtettem, épen az egyiknek a lába elé. Ez azonnal lehajolt utána, amit látva én villámgyorsan a másik emberhez ugrottam, torkon ragadtam és küzdeni kezdtem vele. Nem volt könnyü munka, mert a fickó, hat láb magas termetü, izmos óriás volt és mint a kolostor valamennyi tagja kitünően gyakorlott a tornában, birkózásban. Csakhogy én az életemért küzdöttem és ez megszázszorozta erőmet. Talán ez volt az oka, hogy ez a vad küzdelem igazán életem legélvezetesebb percei közé tartozott.
Végre, mikor már vagy tizszer meghemperedtünk a köves talajon, legyürtem ellenségemet és ráülve a mellére, öklömmel kétszer jól fejbevágtam, amitől aztán teljesen elkábult.
Tudom, hogy ez leirva vad és visszataszitó dolognak látszik, de tudva, hogy ennek az embernek egyetlen kiáltása a kinhalálnak tenne ki bennünket, nem volt csoda, ha minden eszközt jónak tartottam elhallgattatására.
Ezalatt Nikola a másikkal végzett s amint visszafordultam, láttam, hogy az ember arccal a föld felé fordulva fekszik; Nikola pedig; - óh, ez az ember - egy boncoló orvos gyönyörüségével vizsgálja az embernek sajátságos alakulásu koponyáját.
Mikor már teljesen érzéketlenné tette az embert a kloroformos szivaccsal, eldobta ezt a sarokba és sietve magára kapta a legyürt ellenség köpenyét és csuklyáját.
- Most siessünk, - szólt aztán. - Az őröket éjfélkor váltják fel, most pedig már husz perccel mult tizenegy óra.
De azért a tudománynak ez a rettenthetetlen bajnoka arra mégis talált időt, hogy letérdelve még egyszer megvizsgáljon néhány különös csontdudorodást a földön fekvő ember koponyáján.
Azután mentünk, folyosókon, lépcsőkön át egészen addig, mig egyszerre azt láttuk, hogy a széles folyosóból, ahol állunk, négy teljesen egyforma ut nyilik.
- Hol az Isten csodájában vagyunk? - kérdezte Nikola; mikor egyszerre valami tompa zúgás ütötte meg fülünket.
A vizesés volt.
Én erre egészen elrémülve mondtam:
- Hiszen akkor már nagyon eltávolodtunk célunktól.
- Ellenkezőleg, még nem vagyunk hozzá elég közel.
- Nem értem.
- Édes barátom, mondja meg, miért jöttünk mi tulajdonkép erre a helyre? Nem azért, hogy titkaikat hatalmunkba keritsük? Hát üres kézzel menjek el innét? Menjünk.
Ezzel megindultunk, lefelé haladva sok, sok lépcsőn.
A baj csak az volt, hogy fáklyánk már nagyon a végét járta; attól kellett tartanunk, hogy rövid idő mulva kialszik. De azért csak mentünk előre s végre mégis elértünk a nagy barlangba. Mivel éjjelen át itt nem tartották szükségesnek az őrt, zavartalanul haladhattunk előre és a bejáratnál találtunk egy félig még ép fáklyát is a fáklyatartóban. Hanem azt mondhatom, hogy valami borzalmasabbat, mint a nagy barlang annak az egy fáklyának imbolygó lángjánál, nem birok képzelni. Az itt-ott besuhanó légáramlat búgása, a száz meg száz denevér szárnycsapkodása, meg mindenekfölött az a különös sirbolti szag, amit már előtte való nap is éreztem s amit nem birok kellőleg leirni, ez mind irtózatossá tette a helyet.
- A katakombákba vezető bejárás ezen az oldalon van, - szólt Nikola, - menjünk oda.
Amint a bejárást megtaláltuk, már csak néhány lépcsőn kellett lemennünk és ott voltunk a kriptában, amelyet már ismertem. Fáklyáink fényénél ismét jól láthattam a fülkékben fekvő, bepólyázott, mumia-szerü holttesteket, de Nikola nem figyelt rájuk, csak kereste az oszlopba vágott titkos ajtót. Mondhatom, irtózatos megerőltetésembe került, hogy még egyszer odamenjek, ahol néhány nappal ezelőtt az a lelki rázkódtatás ért. De mit volt mit tennem; követtem Nikolát és néhány perc mulva ott voltunk abban a kis előszoba félében, ahonnan én azokat a titkokat kilestem.
Körülöttünk mindenütt titkos célu eszközök, szerszámok százai.
A szoba tulsó végén egy nagy faajtó volt, gyönyörü faragásokkal diszitve. Ezt három zár tartotta, amely be volt csukva kulccsal; a kulcs persze nem volt benne. De Nikola egy percig sem habozott. Elővett orvosságos ládikájából egy kitünő, éles, de parányi orvosi fürészt és vagy öt perc alatt mindahárom zár körül kifürészelte a fát, ugy hogy a fülke ajtaja kitárult.
Erre aztán mindketten hozzáfogtunk a zsebeléshez.
Volt ott vagy százféle orvosság: porok, olajok, füvek; ezek közül Nikola válogatva szedett ki néhányat, azután az ősrégi, megsárgult pergamen lapokat gyürte zsebre; kicsi volt valamennyi, mert hiszen csak egy-egy orvosi rendelvény volt mindegyiken; végre egy kis vas dobozban egy különös kötésü és szanszkrit nyelven irt könyvecske volt. Nikola ezt is belegyürte abba a különös ruhába, amely jóformán csupa zseb volt; azután azt mondta, hogy ideje lesz visszatérnünk.
Ezzel eszeveszett gyorsasággal szaladtunk fel a lépcsőn; keresztül a kriptán, az alaguton s mikor végre megálltunk, Nikola igy szólalt meg:
- Most aztán az a kérdés, hogyan jutunk ki magából az épületből. Csak az a baj, hogy az irányt nem ismerem egészen. De mindegy, próbáljuk ezt a folyosót.
Az elsőről, amelyet megpróbáltunk, bizony vissza kellett térnünk, de a második mégis az volt, amelyet kerestünk s vagy tiz percnyi eszeveszett futás után ott voltunk a nagy előcsarnokban, ahol bennünket érkezésünkkor fogadtak.
De amint itt fellélegzettünk, jóformán abban a pillanatban lárma keletkezett belül; majd az óriási harang kondulása reszkettette meg a levegőt és hallottuk, hogy sokan szaladgálnak benne összevissza.
- Bennünket keresnek, - szólt Nikola; - felfedezték szökésünket. Ha most nem tudunk innen kijárást találni, végünk van.
Az üldözők zaja ezalatt mind közelebbről hangzott s mi egyideig igazán csaknem eszünket vesztve futkostunk ide-oda, kijárást keresve, mint a patkányok a csürben. Végre megleltük a völgybe levezető lépcsőt. Ezen lefelé igazán repültünk inkább, mintsem szaladtunk, de amint leértünk az utolsó lépcsőre, láttuk, hogy a bezárt ajtó előtt egy hatalmas termetü barát áll őrt.
Egy szempillantás műve volt reá vetni magunkat az őrre kétségbeesett erővel. Felemelte ugyan buzogányos botját, hogy reám sujtson vele, de én visszalöktem a bot fejét, ugy, hogy az az ő homlokára csapott le. A megszédült, tántorgó embert Nikola letaszitotta s amint az ájultan feküdt a földön, lekaptuk a falon függő nagy kulcsot s kinyitottuk a kaput, a másik oldalon gondosan bezárva azt.
Akkor aztán, amint ott álltunk Isten szabad ege alatt, éreztük, hogy erőnk szinte emberfölöttivé növekedik és elkezdtünk futni, ahogy lábaink birtak bennünket.

IX.
Befejezés.
Az éjszaka koromsötét volt és a szél zúgása teljesen elnyelte futó lépésünk neszét. Nem törődtünk vele, bárhova jutunk is, a fő csak az volt, hogy minél nagyobb távolság legyen köztünk és üldözőink közt.
Mikor végre vagy másfél órai futás után éreztem, hogy egyhuzamban igazán nem birom tovább, lefeküdtem a füre. Nikola is azonnal megállt és igyekezett ugy helyezni el zsebeiben a magával hozott dolgokat, hogy azok futásában ne gátolják.
- Most vagy öt mértföldnyire vagyunk tőlük, de bizony napok fognak beletelni, mig azt mondhatjuk, hogy megmenekültünk. A sötétséget kell használnunk a futásra. Bárhova visz is az ut, a völgy mentén kell egyre lefelé haladnunk, mert a hegyeket nem tudjuk megmászni.
Amint én megint lélegzethez jutottam, ujra futásnak eredtünk. Mikor ismét mögöttünk volt négy-öt mértföld, akkor azt kezdtük észrevenni, hogy nemsokára hajnalodik.
Ekkor Nikola azt határozta, hogy jobb lesz, ha elrejtőzünk valahol s nem is folytatjuk utunkat addig, mig a sötétség be nem áll ujra.
Egy ideig ugy látszott, hogy sehol sem fogunk buvóhelyet találni, de végre mégis felfedeztünk egy kitünő helyet. Egy magasan fekvő kis fensikon merészen előre nyuló sziklák csoportja egészen kicsi barlangot alkotott. Ide kusztunk fel tehát s összeszedve nagy csomó selymes, hosszuszáru füvet, ágyat készitettünk magunknak. Annyit mondhatok azonban, hogy a szállás nem volt valami kedélyes. A sok izgalomhoz még hozzájárult az is, hogy hijjával voltunk minden élelemnek és az éhség kinjai már jelentkezni kezdtek, noha még most csak gyengén.
- No, engem ez az esemény kigyógyitott minden kalandvágyamból egyszer s mindenkorra, - mondtam Nikolának, amint leheveredtünk a fübe.
- Ne mondja azt. Töltsön csak egy-két évet valami álmos angol faluban és akkor tudom, hogy nem kérném hiába, ha ismét felszólitanám valami ilyenre. Higyje el, ez a mostani vállalkozás egészen könnyü dolognak látszik, ha azzal hasonlitom össze, amit hat évvel ezelőtt tettem. Akkor ugyanis azt a titkot akartam felfedezni - - -
Szégyenszemre legyen mondva, én bizony nem hallottam már, amit Nikola mesélt, mert mély, sulyos álomba merültem.
Mikor hosszu idő mulva felnyitottam szememet, a nap még az égen volt ugyan, de már alkonyodott és a szél elült teljesen.
Körülnéztem, de csodálkozásomra Nikolát már nem találtam a helyén. Éppen fel akartam ugorni, hogy megkeressem, mikor láttam, hogy nagy óvatossággal, négykézláb csuszva jelenik meg a barlang szájánál. Csendre intett s aztán odacsuszva mellém, ezt sugta:
- Egy hangot se. Nyomunkban vannak.
- Messze?
- Csak vagy ötven ölnyire.
Nemsokára már a hangjukat is hallottam.
Utóbb kivehettem a szavakat is és nemsokára a lépések egészen közelről hangzottak. Micsoda percek voltak ezek. Azt érezni minden szempillantásban, hogy most kerülünk halálos ellenségeink kezébe. De vagy azt hihették rólunk, hogy gyorsabban jártunk, vagy nem gondoltak a magasban levő rejtekhelyre; elég az hozzá, hogy nem is tekintettek felénk és nemsokára távoztak.
Még Nikola sem restelte a megkönnyebbülésnek egy hosszu sóhajtását hallatni.
Amint beesteledett, ismét utnak indultunk és futottunk, ahogy birtunk. Jóformán egész éjjel haladtunk és mire szürkülni kezdett, már kiértünk a völgyből s egy nagy, mély, köralaku medencébe jutottunk, melyet minden oldalról halmok vettek körül. A mély völgykatlan fenekén egy helység látszott. Nikola felállt egy kiugró kőre és körültekintett.
- Valahol buvóhelyet kell keresnünk itt a hegyek között, de előbb élelmiszerre lesz szükségünk.
- És valami más öltözetre, mert hiszen még mindig a kolostorbeliek ruhája van rajtunk.
- Igaz. Előbb az élelmiszerre és ruhára kell gondolnunk, azután jön a rejtekhely kérdése.
Azzal megindultunk a rongyos, ütött-kopott thibeti helység felé, ahol a házak két szobája közül egyikben a család lakott, a másikban a háziállatok, amint ez már szokás a thibetieknél.
A falu szélére érve, Nikola azt mondta, várjam meg ott, mig ő bemegy az egyik házba. Nekem nem nagyon tetszett a semleges szerep, de mit tehettem egyebet? Vártam tehát reá s azon gondolkoztam, milyen magasságban lehetünk a tenger felett, mert kemény hideg volt s én ugy éreztem, mintha egy jégtömbbé fagynék.
Vagy husz perc mulva végre visszatért Nikola, egy nagy csomó ruhát, két igazi thibeti kalapot, meg két meleg takarót hozva és azt, amire legjobban vágytunk: eleséget. Vagy hat darab durva kalácsot, egy különös alaku nagy kenyeret, tizenöt-husz friss tojást és egy nagy köcsög tejet. Elmondta, hogy egy aranyat adott a holmikért, tudom, hogy jó pénzért ugyancsak hallgatni fog az, aki eladta.
Leültünk egy fa alá és Isten igazában hozzá láttunk az evéshez. Azután két csoportba osztottuk a ruhákat s megindultunk keleti irányba.
Később átöltöztünk és a ruhákat eltemettük a mély haraszt alá, néhány nagy követ is hengeritve rájuk. Igy aztán, más öltözetben valamivel bátrabban éreztük magunkat és nappal is haladni mertünk, igy hát jó darab utat tettünk meg. Végre, mikor már meg voltunk elégedve a haladással, megpihentünk egy sziklás domb oldalán, fele uton fölfelé. Alattunk egy fenyőerdő volt, a völgy tulsó oldalán sziklák.
Itt lefeküdtünk s természetesen csakhamar mélyen aludtunk mindaketten. Egyszerre azonban magam sem tudom, hogyan, felriadtam álmomból, mintha alvás közben hallottam volna valami fenyegető neszt. Néhány pillanatig még hallgattam, de azután oda ugrottam Nikolához és felráztam.
- Bajban vagyunk, hallgatódzzék!
Nemsokára mindaketten tisztán hallottuk a kutyaugatást. És ez irtózatos felfedezés volt, mert ezen a vidéken az egyedüli kutyafaj a félelmetes Deggi fajta, amely akkora, mint egy poni ló és erős, mint a bika.
- Keljen fel, a kutyákkal akarnak felhajszoltatni. Fel a hegyre, ha az élete kedves.
A hegy nem volt tőlünk messzebb ötven-hatvan ölnyinél, de az ut oly veszedelmes volt a kövek miatt, hogy előttem mértföldeknek tetszett ez a darab. Most egy erdő állott előttünk; majd mikor ebből kijutottunk, meglepetve láttuk, hogy itt a föld ismét lefelé ereszkedik egy másik völgybe. Az erdő szélétől kezdve, onnan ahol most állottunk, körülbelül egy mértföldnyire sik mező volt csak, egyetlen egy szikla vagy fa nélkül.
Mit csináljunk?
El nem rejtőzhetünk sehova, ha visszafordulunk, ugy egyenesen szembe kerülünk üldözőinkkel; azért tehát megint csak a futásban kerestünk menedéket. Alig voltunk azonban a sik térség feleutján, mikor a kutyák ugatását már meglehetős közelről hallottuk, valamint az emberek hangját is, akik egyre uszitották az állatokat reánk.
Ha előbb csak rohantunk, ugy most már repültünk.
A kutyáknak azonban nem volt nehéz egyre közelebb jutni két halálra fáradt emberhez. Ha valami elképzelhetetlen dolog közbe nem jön, ugy el vagyunk veszve.
Most már csak vagy harminc öl választott el bennünket a fás területtől. Ha oda eljutunk, akkor legalább felmászhatunk egy fára s pisztolyunkra bizva magunkat, igyekszünk életünket olyan drágán adni el, ahogy csak lehet. Még jobban megfeszitve tehát erőnket, őrült futásnak eredtünk s elérve az erdőt, csaknem eltüntünk a cserjésben. A legelső kutya már nem volt messzebb tizenöt ölnyinél.
De Nikola e percben ugy amint előttem volt megállt, mintha meglőtték volna, aztán két karját feje fölé nyujtva, hátravágta magát egész hosszában. Ezt látva, én is hirtelen megálltam, de éppen idejében, mert egy pillanat mulva már ott álltam volna egy széditő mélységü szakadék szélén, mely alatt a sebes rohanásu folyó hömpölygött.
Mikor azonban megfordultam, láttam, hogy az egyik kutya ott áll vagy tiz lépésnyire. Nikola ezalatt, ugy ahogy volt, fekvő helyzetben, csak éppen könyökére támaszkodott, aztán célzott, oly nyugodtan, mintha valami játék céltábla előtt állana - és lelőtte a kutyát.
A hatalmas állat meg se nyikkant; ott feküdt halva. A másodikat én teritettem le, a harmadik azonban nehezebb munkát adott. Két társa sorsát látva, nem közeledett felénk, hanem lefeküdt a fübe és keserves vonyitásra fakadt, majd morgott olyan erejü hangon, mint a menydörgés.
- Ölje meg, - kiáltott Nikola talán az egyetlen jelével az izgatottságnak, amelyet nála valaha észrevettem.
Én erre lőttem, de ugy látszik, elhibázhattam, mert a kutya megvadulva ugrott felém. Ha karomat magam elé nem tartom, egyenesen torkon ragad hatalmas fogaival, azonban e percben Nikola lőtt és erre az állat meghemperedve a füvön, hangos zuhanással esett össze.
- Gyorsan, - szólt erre Nikola, - egy percet se veszithetünk. Dobjuk a kutyákat a vizbe.
Munkába fogtunk s egy fél perc sem telhetett el, mire a kutyák eltüntek a vizben. Amint az utolsó fölött is elsimultak a habok, már hallani lehetett a galyak recsegéséről, hogy üldözőink közül az elsők beléptek az erdőbe. Még egy-két perc és hatalmukban vagyunk.
- Nincs más választásunk, - szólalt meg Nikola, - kövessük a kutyákat. Mikor ideérnek, okvetlenül keresni fogják az állatokat. Azalatt mi eluszunk oda a kanyarulatig s ha egyszer ott befordultunk, többé nem látnak meg.
- Rajta hát, - szóltam én, némán fohászkodva és azzal egy olyan fejest ugrottam, amilyent sem azelőtt sem azóta. A magasság volt hatvan lábnyi és nagyon jól tudom, hogy az ilyesmire csak az képesitheti az embert, ha arra gondol, hogy a parton maradva még százszor több baj érheti.
De a viz jéghideg volt és a folyó sodra szinte szédületesen gyors. A hidegség szinte beleette magát csontjaim velejébe és minden pillanatban attól féltem, görcs fog el. Igy usztunk vagy tiz percig és ezalatt üldözőink hangját mind gyengébben hallottuk, végre aztán a távolság teljesen elkapott minden hangot.
Uszás közben azt vettük észre, hogy a viz folyása egyre gyorsabb és erősebb lesz; egyszerre aztán Nikola visszaforditotta fejét felém és igy kiáltott:
- A parthoz.
Meg akartam tenni, amit mondott, de hiába küzdöttem a habokkal; az ár egyre tovább sodort s végre olyan részéhez jutottam a partnak, ahol egyáltalán nem lehetett volna kiszállni.
Ekkor tudtam meg, mit jelentett Nikola parancsa. A folyót csak vagy ötven ölnyire láttam magam előtt; azután hirtelen megszakadt a vonal s nem láttam egyebet a kék égnél és valami fehér párázatnál.
Vizesés volt előttünk.
A rettenetes erejü ár pedig szinte játszott velem. Forgatott, mint az orsót, majd dobálni kezdett ide-oda.
Már hallottam a vizesés zúgó moraját, de egyszersmind láttam azt is, hogy itt a vizesés előtt egész sor van kiálló kövekből, szikladarabokból, amelyekbe meg lehetne kapaszkodni. Kinéztem magamnak egy sziklát s amint a viz árja odavitt közelébe, kinyujtottam karomat, hogy megkapjam; de a kő maga oly sikos volt, hogy kezem lecsuszott. Másodszor ugyanigy jártam, de harmadszor aztán sikerült a követ megmarkolnom; akkor belekapaszkodtam mindkét kezemmel és lassan-lassan felemelkedtem a vizből. Eleinte igen nehezen ment a dolog, mert a rohanó viz árja iszonyu sullyal dőlt neki a hátamnak.
Az életért küzdöttem és Gladysért és mindenért, ami az életben drága volt előttem és talán ez a tudat adott erőt.
Nemsokára már egész testem künn volt a vizből s ekkor kimerülten hanyatlottam le a sziklára. Idő kellett, mig körül mertem nézni. Mindenütt sebes, rohanó, mélységes viz. Amint végre felemeltem szememet, láttam, hogy Nikola ott áll a jobb parton és integet felém. Jelenlétén felbátorodva, elkezdtem gondolkozni, hogyan juthatnék át innen a körülbelül 6-700 láb szélességü viz közepéből hozzá, a partra, az egy sorban álló sziklák segélyével. Ott, a part közelében elég sürün voltak a sziklák arra, hogy az ember átugrálhasson egyikről a másikra; de éppen az én sziklám és a legközelebbi között mintegy nyolc lábnyi ür tátongott. Mit csináljak? Ugrani nem tudok akkorát; ha pedig nem ugrom, akkor hogyan jutok le erről a szikláról. Már éppen csüggedni kezdtem, mikor Nikola egyszerre felfelé mutatott a folyón és gyors léptekkel vissza felé indult arra, amerről jöttünk.
Egy negyedóra is beletelhetett, mire ismét megláttam vagy ötven ölnyire tőlem a parton. A folyó közepe felé mutatott ujjával s én amint odanéztem, rögtön kitaláltam szándékát. Valahol felfedezett egy nagy fatörzset, azt a vizre tette, hogy az leusszék hozzám és hasznomra legyen. A fatörzs egyre közelebb és közelebb jött, egyenesen felém tartva. Amint a szikla oldalához ért, én lehajoltam s egy kiálló ágnál fogva megkaptam, azon igyekezve, hogy hid gyanánt oda támasszam a két szikla közé. De az erősebb volt, mint az én kimerült izmaim, s elkapta a fatörzset, megforgatta azt, mint az orsót, aztán eszeveszett sebességgel lökte le a vizesés mélyébe, engemet is majdnem magával rántva.
Nikola ekkor ismét jelt adott és ujra eltünt az erdőben.
Félóra mulva egy uj fatörzs jelent meg a vizen s ez alkalommal már szerencsésebb voltam. Sikerült ugyanis a fatörzset odatámasztanom a két szikla közé, mint egy hidat. Akkor aztán ráültem erre a gyenge alkotmányu hidra és lassan, úgyszólván átlovagoltam a másik szikláig. A szédülés is, meg a viznek lábszáraimra dülő iszonyu ereje bizony nehézzé tették azt a rövid kis utat. De végre mégis odaát voltam.
A második sziklán megpihentem egy kicsit, aztán kimértem szememmel a távolságot a második és harmadik szikla között és átugrottam.
A többi azután már könnyü volt és én nemsokára ott feküdtem teljesen kimerülve a magas fü és páfrány között, Nikola lábánál. De most, mikor már túl voltam minden veszélyen, bátorságom, önuralmam teljesen cserben hagyott és azon vettem magamat észre, hogy reszketek, mint a nyárfalevél.
- Az ön menekülése igazán csak egy hajszálon mult, Bruce, - szólalt meg Nikola. - Már csakugyan majdnem lemondtam önről. No de végre is jól ütött ki minden és most már gondolkozzunk a továbbiakon.
- Mi lesz az? - kérdeztem, mialatt fogam úgy vacogott, hogy alig tudtam beszélni.
- Először is valami védett helyet kell keresnünk; ott tüzet gyujtunk, megszáritjuk a holminkat, azután a parton haladva odáig megyünk, ahol a vizeséstől már csendes a folyó; ott valami tutajt ütünk össze egy pár fatörzsből és azon addig megyünk, mig egy falut nem találunk.
- De nem gondolja ön, hogy ellenségeink addigra már hirül adták szökésünket a falubelieknek a környéken?
- Arra el kell készülnünk. De mindenekelőtt keressünk valami helyet a tüzrakáshoz, mert ön jóformán meg van fagyva.
Néhány ölnyire onnan csakugyan meg is találtuk az alkalmas helyet, de ekkor én már iszonyu lázban voltam. Egyszer olyan volt a testem, mint a jég, máskor meg majd szétvetett a forróság. Nikola adott valamit a gyógyszeres táskából, amely vizhatlan tokja folytán mit sem szenvedett a folyóban, azután mindketten lefeküdtünk aludni.
Innen kezdve aztán semmiről, ami történt, nem tudok egészen addig, mig egyszer arra ébredtem, hogy kényelmes, puha ágyban fekszem, egy csinosan, de egyszerüen berendezett szobában. Hogy hol voltam és hogy kerültem oda, arról fogalmam sem volt. Fel akartam kelni, hogy kinézzek az ablakon, de azt vettem észre, hogy sokkal gyöngébb vagyok, semhogy ezt megtehetném, Igy tehát visszafeküdtem ismét s önkéntelenül is hosszu hajfonatomhoz akartam nyulni, hogy azt elhelyezzem a vánkoson, de ekkor azt a második meglepő fölfedezést tettem, hogy hajfonatom már nem volt meg.
Vagy félóra hosszat elmélkedhettem azon, hogy mi történt, mikor egyszerre lépteket hallottam és a másik percben egy tekintélyes külsejű pap lépett szobámba, azt kérdezve franciául, hogy vagyok.
- Sokkal jobban, - feleltem - csak éppen gyöngének érzem magamat, de szabadna-e arra kérnem, hogy mondja meg, hol is vagyok tulajdonkép?
- A francia hittéritő társaság házában, Ya-Chow-Fu-ban. Két héttel ezelőtt hozta önt ide egy angol úr, akitől csak annyit tudunk, hogy ott találta önt ájultan a folyó partján, jóval feljebb a város határától; ön akkor igen erős csúzos lázban volt.
- És... és hol van most az az angol ur?
- Azt nem tudom. Egy héttel ezelőtt ment el innen növénytani kutatásait folytatni nyugat felé. Pénzt hagyott nálam, s azt, hogy mihelyt ön eléggé megerősödik, fogadjak önnek csónakot és evezősöket, hogy önt I-Changba szállitsák, ahonnan aztán könnyü lesz egy Shanghaiba menő gőzhajót találnia.
- És nem hagyott hátra semmi izenetet arra nézve, hogy fogom-e még látni?
- De igen. Van a zsebemben egy levél tőle az ön számára.
Ezzel átadta az iratot és magamra hagyott.
Kiváncsian téptem fel a levelet, melyből a következőket olvastam:
Kedves Barátom!
Mire ön ezt a levelet elolvassa, remélem, már utban lesz a teljes egészség felé. A vizesés melletti nyaktörő ut után önt a rheumatikus láz teljesen levette a lábáról. Higyje el, nem volt könnyü dolog tutajt készitenem minden segitség nélkül és aztán önt levinni rajta a városig. De amint látja, valahogy mégis sikerült a dolog és ön most a francia hittéritő társaság házában van. Ezt azért irom önnek, hogy egyelőre bucsut mondjak, mert számos oknál fogva azt hiszem, jobb lesz, ha ezután nem utazunk együtt. Lehet azonban, hogy I-Changban ráakadunk egymásra.
Most még csak egy tanácsot. Ezután ugy szerepeljen, mint európai ember és vigyázzon nagyon, mert minden oldalról fenyegeti valami árulás. A titkos társaságnak mindenfelé van elágazása s eddig már bizonyosan értesitve vannak többfelé. Ólálkodnak reánk és bizonyos lehet felőle, hogy mindent elkövetnek, csakhogy visszakaphassák a kincseiket és hogy bennünket megbüntessenek. Most pedig hadd köszönjem meg önnek hozzám való hűségét és önfeláldozó barátságát az egész uton és annak minden veszélyes pillanatában. Azt hiszem a legnagyobb elismerést tolmácsolom önnek, ha azt mondom, hogy nem kivánhattam s nem találhattam volna magamnak jobb társat. Hive                Nikola.
Ez volt az egész.
Egy hét mulva bucsut mondtam szivélyes házigazdámnak, aki csónakot és megbizható evezősöket fogadott számomra s én igy megkezdtem utazásomat a folyón lefelé.
I-Changba el is érkeztem szerencsésen, de bár egy egész napot ott töltöttem, Nikolát nem láthattam; igy aztán másnap felültem a gőzhajóra és baj nélkül érkeztem meg. Hogy mit éreztem, mikor ismét visszajutottam ide, azt nem is kisérlem meg elmondani. Legjobban szerettem volna letérdelni s még a földet is megcsókolni ott, ahol már szabadon éreztem magamat. Vagy nem voltam-e ismét a civilizált világban és még hozzá közel ahhoz a városhoz, ahol menyasszonyom van. Nem állt-e helyre egészségem ismét? És végre nem várt-e rám készen tizezer font aranyban, amely egész életemre gazdaggá tesz? Elhatároztam, hogy még aznap felkeresem Barkstont és Mac Andrew-t, másnap pedig indulok Tientsinbe, hogy viszontlássam az én édes szerelmemet.
Nem tudtam, hogy ezt az utat még sem fogom megtenni.
Elmentem Barkston klubjába és szerencsésen ott is találtam.
Nagy meglepetéssel és nagy szivélyességgel fogadott s hiába volt minden szabódásom, vitt haza magával. Mennél jobban szabadkoztam, annál jobban erősitette, hogy mennem kell, mert hirei vannak számomra.
Amint házához érve, bementünk az előcsarnokba, Barkston egy percre magamra hagyott, azt mondva, hogy meg akarja nézni, itthon van-e a felesége. Mikor visszajött, ragyogó arccal mondta, hogy csak menjek be a nappaliba, majd ő is jön mindjárt.
Nem tudtam ugyan, mit jelent mindez, de hát csak bementem.
Az ablak mellett egy hölgy ült a karosszékben és varrt. Gladys volt.
- Wilfred, - kiáltott fel halálsápadtra vált arccal, mert alig tudott szemének hinni.
- Gladys! - Ez volt az egyetlen szó, amire nagy felindulásomban képes voltam. Azzal karjaimba kaptam és ezer csókkal boritottam el.
- Igazán, alig hiszem, hogy ez mind igaz, Wilfred. De hát miért nem tudatta velem, hogy Shanghaiban lesz csakhamar.
- Mert sejtelmem sem volt róla, édes, hogy maga itt van.
- Hogyan, hát nem volt Williams urnál Tientsinben? És ő nem adta át a levelemet?
- Nem voltam Tientsinben. Egyenesen a Yan-Ke-Tsianjról jövök.
- Oh, olyan boldog vagyok és olyan hálás, hogy maga itt van ismét.
- És szeret-e még, Gladys?
- Hát kételkedhetik ebben Wilfred?
- Nem, édes, nem, de ne haragudjék azért, ha a maga szép ajkáról akartam ezt hallani. De most aztán maga mondja meg, hogy történik az, hogy itt találom Shanghaiban és még hozzá Barkstonéknál?
- Nos, ha azt bőven akarnám elmondani, akkor hosszu történet kerekednék belőle. Elég ha annyit mondok, hogy sógoromat Japánba helyezték át és mig ők rendbe hozzák a házukat Tokióban, addig én ide jöttem Barkstonnéhoz, aki iskolatársam volt. Egy hét mulva nővérem és sógorom visszatérnek, hogy magukkal vigyenek.
- És most Gladys, feleljen a legfontosabb kérdésre, mikor lesz az esküvőnk?
Lehajtotta szép fejét és olyan édesen pirult el, hogy megint csak össze kellett csókolnom.
Három hét mulva megesküdtünk egy kis angol templomban és nászutazás gyanánt átmentünk Japánba. Azt hittem, hogy most már igazán minden kötelék megszakadt köztem és a kinaiak közt. De fájdalom, ez nem igy volt. Harmadnapra Nagasakiba érkezésünk után két olyan különös dolog történt, ami egész sereg kellemetlen gyanut keltett életre szivemben.
Este már nyugodni tértünk feleségemmel és mélyen aludtunk mindaketten, mikor egyszerre csak tüzilárma vert fel bennünket. Iszonyodva vettem észre, hogy a tüz már a mi szobánkat is kikezdte. Feltéptem az ajtót és aztán felkaptam feleségemet, betakartam egy paplanba és rohantam ki a házból. Senki sem sejtette, hogyan keletkezett a tüz.
Nem messze tőlünk egy magányos angol ur lakott s mikor hallotta, hogy ugyszólván hazátlanokká lettünk és sok mindenünk odaégett a tüzben, felajánlotta, hogy vegyük addig az ő házát igénybe, amig jövő terveink felől határozunk. Csak két napig maradtunk ott, de már az első napon történt ez a sajátságos dolog:
Délelőtt vásárolni voltunk Gladys meg én s mikor hazaértünk, a villásreggeli már az asztalon volt. Mialatt azonban mi rendbe szedtük magunkat, házigazdánk falánk természetü kis kutyája felugrott az asztalra s az étel egy részét megette, a többit összeturta. Gazdánk délben soha sem jött ebédre, mert hivatala messze volt, igy csak magunk ültünk asztalhoz. Mikor azonban láttuk, mi történt, nem akartuk gazdánk cselédjeit azzal terhelni, hogy ujra főzzenek nekünk, azért inkább megelégedtünk egy kis vajaskenyérrel és gyümölccsel. Egy óra mulva a szegény kis kutya élettelenül hevert lábunk előtt, mint ahogy mi is meghaltunk volna, ha megizleljük azt a curryt.
Az uj szakács pedig, aki kinai ember volt, ugyanez nap megszökött a háztól és nem is akadtak többé nyomára.
Este, amint egy szük utcán keresztül mentem, valaki valahonnan egy kést hajitott felém, oly erővel, hogy ha eltalál, végem van abban a pillanatban. De egy hüvelykujjnyi távolságban tőlem oda furódott a ház fa-lécei közé. Erre én aztán se szóltam, se beszéltem, csak megváltottam két jegyet az Európába induló gőzhajóra s másnap utrakeltünk.
Londonba érve béreltem egy butorozott csendes kis házat a Kensington nevü negyedben és ideiglenesen ott telepedtünk meg, addig mig majd sikerül valami megfelelő kis birtokot találnunk.
Egy délután éppen valami birtokeladó ügynökséget akartam felkeresni és végigmentem a Strandon. Egy sarkon megálltam egy omnibuszra várva s ekkor éreztem, hogy vállamat egy kéz érinti. Hirtelen megfordultam és szemben álltam doktor Nikolával. Kifogástalan fekete utcai öltözetben volt és cilinderben, de máskülönben olyan volt mint mindig.
- Doktor Nikola! - kiáltottam fel elámulva.
- Az ám; az vagyok, - válaszolta nyugodtan. - Örül rajta, hogy találkoztunk?
- Rendkívül örülök. De tulajdonkép alig hiszem, hogy igaz. Azt hittem, hogy ön Kinában van.
- Kina egy kicsit kényelmetlen kezdett lenni. De azért még visszamegyek oda, mihelyt ez a mostani vihar elvonult a fejem fölött. Addig pedig egyelőre Szent-Pétervárra megyek fontos ügyben. Most indulok a vasutra. Hol laknak? És a felesége hogy van?
- Kensingtonban lakunk és feleségem, hála Istennek, tökéletesen jól van.
- Azt nem kell kérdeznem, hogy boldog-e, mert hisz az arca elmond mindent. Áldozhat nekem egy fél órát?
- A legnagyobb örömmel.
- Akkor jőjjön velem Charing Cross-ig, beszélni szeretnék önnel. Itt a kocsim.
Ezzel oda vezetett a gyalogjáró mellett álló bérkocsihoz.
Elhelyezkedtünk.
- Hát nem csodálatos, - kérdeztem, - hogy mi most ilyen mindennapi módon találkozunk mindazok után, amik velünk történtek? De kérem, feleljen arra, mi történt önnel azután, hogy engem ott hagyott Ya-Chon-Fuban?
- Más irányba csaptam, hogy nyomomat veszitsék.
- Ön tehát azt gondolja, hogy üldöztek?
- Bizonyos vagyok benne, sőt, ami még rosszabb, most is üldöznek. Az én életem ellen hatszor követtek el merényletet a lefolyt három hónap alatt. És, hiszi-e, ha azt mondom, hogy most ez órában is két kinai követte önt a Strandon. Most sötétedni kezd s ha ön véletlenül befordulna egy homályos mellékutcába, üldözői épen megnyernék azt az alkalmat, amire várnak. Részint ez is volt az oka, amiért magammal hivtam.
Ekkor elmondtam Nikolának mindent, ami Nagasakiban történt, valamint azt is, hogy tegnap Kensingtonban levő házunk előtt is láttam egy kinait ácsorogni és ugy tetszett, mintha a házat vizsgálná, noha ugy lehet, csalódom, tettem hozzá.
- Milyen volt? Nem volt angol módra öltözve és nem hiányzott a balfülének a fele?
- Tökéletesen ugy irja le, amilyennek láttam.
- Az Quong-Ma. Bruce kérem, vigyázzon. Menjen el Angolországból, amig lehet. Tudom, mit beszélek, fogadja meg a tanácsomat.
- De mondja meg azt az egyet, doktor Nikola, elég hasznosnak bizonyultak az onnan elhozott dolgok arra, hogy kárpótolják a kiállott viszontagságokért?
- Még sokkal többért is kárpótolnának. Most azért megyek Pétervárra, hogy ott egy francia vegyészt megkérdezzek a titkos altatószer felől. Egy év mulva, Bruce, nagy dolgokat fog hallani.
Ezalatt beérkeztünk az állomásra. Nikola megnézte, hogy a málhája el van-e helyezve, aztán visszatért hozzám és bucsura nyujtotta kezét.
- Isten önnel, Bruce. Mi valószinüleg soha sem találkozunk többé. Ön nagyon jól szolgált engem s én a legnagyobb boldogságot kivánom önnek. Mint utolsó intést, most is csak azt mondom, hogy attól a félfülü fickótól óvakodjék. Isten önnel. Gondoljon néha doktor Nikolára.
Felszállt a vasuti kocsiba s amint a vonat kirobogott az állomásról, eltünt előlem a legrendkivülibb ember, akivel valaha találkoztam.
Azóta sohasem láttam többé.
Ekkor odamentem, ahol a bérkocsik állanak és hivtam egyet. De épen amint a kocsi elém állott, a tömegből egy ember vált ki s mellettem elsurranva, eltulajdonitotta a bérkocsit, hirtelen belevetve magát.
Rémületemre láttam, hogy nem volt más, mint ugyanaz az európai ruhás kinai, aki tegnap is a házam előtt ólálkodott.
Vártam, mig kocsija eltünt s akkor a földalatti vasutat választva mentem Kensingtonba. A küszöbön a cseléd azzal a hirrel fogadott, hogy épen az imént keresett egy kinai.
Nem vártam tovább, hanem hirtelen munkához fogtunk mindnyájan, becsomagolva a legszükségesebbeket és néhány óra mulva elhagytuk Londont, egy kis vidéki városba menekülve.
Azt hittem, itt már igazán megszabadultunk üldözőinktől. Mily nagy volt tehát rémületem, mikor néhány óra mulva ez a szálló kigyulladt s mi megint csak a véletlen szerencsének köszönhettük, hogy megmenekültünk.
Ekkor egy még kisebb, még csendesebb helységbe költöztünk, de ott sem voltunk tovább egy hónapnál, mikor fényes nappal a legvakmerőbb módon betörtek lakásomba s mikor mi egy kirándulásról visszatértünk, azt kellett látnunk, hogy uti-ládáink mind fel vannak feszegetve; a holmi szétszórva a földön. De a legkülönösebb az volt, hogy semmi sem hiányzott, kivéve egy kinai kést.
A rendőrségnél tett jelentésünkre is az volt a válasz, hogy az egyetlen gyanus egyén, kinek kilétét nem tudják, egy kinai volt, de ma dél óta eltünt.
Ekkor jobbnak láttam, hogy közöljem feleségemmel Nikola óvását. Mikor Gladys ezt meghallotta, ő is rajta volt, hogy menjünk. A szálló tulajdonosának nagy bánatára ott hagytuk tehát a házat és Southamptonba utaztunk, ahonnan másnap felszálltunk a New-Yorkba induló hajóra. Képzelhetni, micsoda érzés vett rajtunk erőt, mikor a felszállás előtt vásárolt ujságból a hajón azt olvastuk, hogy a szállóban, ahol a mi szobánkat mindjárt távozásunk után egy más házaspár foglalta el, reggel holtan találták ezeket az ágyban, elvágott nyakkal.
New-Yorkban még rosszabbra fordult a helyzet. Négyszer követtek el ellenem merényletet gyors egymásutánban; onnan akkor San-Franciskoba siettünk, de letelepedésünk után harmadnapra már ott is nyomunkban volt a veszély.
Hogy most hol vagyunk, kedves barátom, azt, mint már a bevezetésben is mondtam, nem árulhatom el, még neked sem. Hadd tegyek azonban hozzá annyit, hogy itt, noha már hat hónapja, hogy ide jöttünk, nyomát sem láttuk sem a félfülü kinainak, sem egyetlen egy honfitársának. Éljük a magunk életét; megvannak a magunk érdekei és most, mióta a fiam megszületett, oly boldogok vagyunk, amilyen csak lehet két halandó. Feleségemet ugy szeretem és tisztelem, aminél jobban talán egy asszonynak sem adóztak ez érzéssel és ha semmi másért, ugy ezért az egyért, hogy a sors vele azon az uton hozott össze, soha sem fogom sajnálni, hogy találkoztam azzal a sajátságos emberrel: doktor Nikolával.
És most, kedves barátom, ismered történetemet. Sokáig tartott az elmondása; ha azonban érdemesnek találtad az elolvasását, ugy meg vagyok jutalmazva. Isten veled!

Vége.