AZ ERDŐ HANGJA

TÜKRÖKRŐL, SZOBÁKRÓL.

HÁROM FALU HATÁRÁBÓL.

EGY HÉT. - ÁLMOK KERTJE.

IRTA:

CZÓBEL MINKA

BUDAPEST 1914

SINGER ÉS WOLFNER KIADÁSA

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2016

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-963-417-399-1 (online)

MEK-18872

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/18872/18872/

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

TARTALOM

AZ ERDŐ HANGJA

AZ ERDŐ HANGJA.

TÜKRÖKRŐL SZOBÁKRÓL

TÜKRÖKRŐL.

HÁROM FALU HATÁRÁBÓL

EGY HÉT

ÁLMOK KERTJE

AZ ERDŐ HANGJA

AZ ERDŐ HANGJA.

I.

Elalvó várrom zöld erdőben -

Királylány hófehér ruhája

Holdfényben, hosszú éjszakákon

Az omladékot körüljárja.

II.

Hervadt ruhák fáradt uszálya

Sepri a hársfasorban végig

A sok elsárgult levelet.

Halványkék lenge fátyolkelme

Siklik el a sok zörgő, sárga,

Lehullott hárslevél felett.

Sepri lehullt napok emlékét

Megzörrenő porondon végig,

Halványkék elmuló emlékek

Tapadón, félénken kisérik.

Még jönnek szembe más uszályok -

Újból zörren a hullt levél,

Fáradt, hanyatló nap süt rájuk,

Fáradtan fuj a déli szél,

Esőt hoz délről - - - -

- - - - - - - - - - - - - - -

Villámos felhőt,

S bennük felébred

Hullámzó lánggal

A rég elmult élet.

Hullámzó lángja

Villámba árad,

Leszálló éjjel,

Nagy zugó erdő

Elfödi végkép

Hársfák vonalját,

Uszályok végét,

Lángokban égő

Nagy szürke várat.

Leégett a vár, láng ellobbant

Parázs tüze még kivilágit

A sürüsödő éjszakán.

Izzó tüz - szem még felvilágit

Elhamvad lassan - újra csábit -

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Bagoly sivit a fák galyán.

Hangtalan röptü baglyok szállnak

Árnyában a nagy fenyőfáknak.

Kidől egy fa, rá nő egy másik

Folyondár repkény körülfonja,

Levélhálóval betakarja,

Gyökérhálóval összevonja.

És nő az erdő - ujra ébred

Halvány-kék elszállt múlt felett,

Százezer szálú forró élet -

Tél mulik - jő a kikelet.

Hó nyomja a fák sűrű törzsét,

Puha smaragdszínű mohát

Majd elmulik csilló fehérje -

Nap váltja fel az éjszakát.

Csillagok néznek a fenyűfákra

Aranynyal hinti be

Áttöri, ellepi, a nap világa.

Kihal a gyönge, nő az erőse,

Fáradva, küzdve, viharral, széllel,

Egymást elnyomva, egymást támasztva

Nő erőszakkal, nő szenvedélylyel,

Életerőben, nagy biztonságban

Meredez égnek, fa-óriások

Sötétlő ága.

S a sűrű erdő homályán rezeg

Halvány hold fénye:

Kéklő emlékek, halvány uszályok

Síklanak el a kék holdas éjbe.

III.

Gyűlést tartanak a kis gombák

Elzárt titkos erdő-szobába’ -

Bejáratát egy nagy fa védi,

Oldalát szikla körülzárja.

Földjére moh-szőnyeg terítve,

Beléje ülnek lágyan, mélyen

A gombák mind zöld bársonyába,

Csak egy maradt a szőnyeg-szélen:

Harmat puha, csuklyás ruhájú

Vékony szárú kis fehér gomba,

A többit nagy széles kalapja

Csak mélyebben a mohba nyomja.

Tanácskoznak hosszan a gombák,

Nem érti senki, mit beszélnek

Csak a sziklát lakó boszorkány

Hallja a hangtalan beszédet.

A szikla mély, sötét odvából

Kacagva nyul ki hosszú karja,

Majd könnyű haja libegése,

A gombákat mind betakarja.

Kacajátul fut szét az erdőn

A megrémült gombasereg,

S a boszorkány mohbársonyában

Hangos-kacagva hempereg.

IV.

Hó hullott az éjjel, sűrű pelyhek szálltak,

Megakadt ágában sötét fenyüfáknak,

Míg a sűrű galyak mind be lettek lepve,

A fák alá terült puha fehér leple

Lassan hulló hónak.

Fehér lett az egész, nagy rengeteg tőle,

Csak a legnagyobb fák álltak ki belőle,

Annak is csak ága, magas koronája,

Kisebb fák bevesztek tél puha havába.

Hó, hó mindenfelé - kifagyott az élet,

Szem be nem láthatja a nagy fehérséget.

Csend, magány, némaság lepi el a tájat,

Mértföldes hómezőn se ember, se állat;

De reggel a havon titokteljes élet,

Százezernyi nyoma láthatóvá éled:

Elosonó róka, négy körmü nyomába,

Dupla mélyedést nyom a vaddisznó lába,

Ollószerü nyoma eliramló nyulnak

Pici madárléptek mellett elvonulnak,

Mintha kihímezné havat madárlépte,

Szárnya belécsapott itt-ott hópihébe,

Mind ott maradt nyoma szárnyának, körmének,

- Ezer kékes árnya a hó fehérjének -

Eltüntek, elbujtak állatok, madarak,

Nem zavarja mozgás a nagy fehér havat,

Csak számtalan nyoma, mit a hóba’ hagyott,

Jelzi az ezernyi eliramlott, elszállt,

Elvonult, elrepült, erre járt alakot.

V.

Felkelt a nap, kakuk madár

Kakukol zöld erdőben,

Rózsás menyasszony arra megy -

Megkérdi elmenőben:

„Hány hét kedves kakuk madár

Még esküvőm napjáig?

Hányszor pihen még lány-fejem

A teljes boldogságig?”

Ösvényen jön egy más leány,

Halvány az ábrázatja,

Az erdő másik végéről

Kakuk madárt hallgatja:

Elálmodó tekintete

A galyak közé téved:

„Kakuk madár, kakuk madár

Mondd, hány esztendőt élek?”

Fél, hogy kevés a felelet -

Míg tulsó erdő végen

A másik lány is nyugtalan:

Csak hogy majd sok ne légyen.

Félénken várja mindkét lány

Szavát a jós-madárnak,

Mely nyugton ül a lomb között

S vígan kakukkol hármat.

VI.

Piros tűzfény - lobogó, szálló, -

Vár udvarába’,

Sötét kőkapun kivilágít

Zöld éjszakába.

Ki az erdő sötét áthatlan sűrűjébe,

Csillagtalan, felhő-fekete

Viharzó éjbe.

Lángok lobognak,

Szikrák játszanak,

Piros háttérről

Feketén válik le

Egy-egy alak.

Majd rá nő árnya

Bizonytalan-ingón

Vár szürke falára.

Ismét eltörpül

Kicsiny lesz az árnyék -

Előre jön - vár még -

Majd jönnek mások.

Fekete ruhás

Árny-óriások

Nőnek belőlük

A várfalon.

És árnyék és alak

Lobogva játszanak

Falon, a tűz előtt.

Mintha lobognának

Feketén a lángnak

Piros lobogása,

Fény sziporkázása

Nyugtalan tépdesett

Mozgása között.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

De hang nem hallszik ki az éjbe,

Mi lehet ottan?

Rémes tettekre világít-e

A máglya fénye?

Erő, erőszak a vár lakója,

Rettentő lehet uralkodója,

Rettentő lehetne - - -

De a vár úr sötét, büszke lelke

Örömét nem lelte

Rémtettek unalmas

Kicsinyességében.

Megvetően várja

Zárkózott magába

Szebb, rémesebb tettek

Fényesebb lángolását,

Jövetelét.

Kárpitos teremben,

Feszülettel szemben

Hófehér hajadon

Sirdogál magába -

Epedően várja

Szebb, napfényesbb napok

Jövetelét.

Várkapu alatt,

Lenn a szolgahad

Tűz fényes lángja

Lobogása mellett

Unottan várja

Valami rémes

Távol esemény

Jövetelét.

Csak a tűz lángol

Közömbös-szépen,

Változó-fényben

Veti az alakok

Árnyait a falra.

Vonalán a lángnak

Szikrái szállnak,

Lobognak a lángok,

Lobognak az árnyak,

Merev alapján

Vár szürke falának.

S várkapun át

A sötét éjbe

Messze világít

Lobogó-libegő

Lángok fénye.

VII.

(Ébredés, elalvás.)

Jön a napsugár zöld erdőbe

Harmatos reggel,

Ébred az erdő galyzúgással

Madár sereggel.

Fű alatt síklanak,

Egész nap játszanak

Levelen, törzsökön,

Mohán, virágokon,

Folyton szétáradó,

Folyton beözönlő,

Remegő, reszkető,

Rezgő, megrebbenő

Napsugarak.

Reggelből dél lesz, délután a délből - - -

Napsugár szálak,

Erdő mélyéből, sűrűjéből

Mind vissza szállnak.

Lassan, egyenként, kúsznak vissza

A kékes éjbe,

Kékes-hamvas lesz, idegen lesz,

Az erdő mélye.

Mint előbb által járta

Hő napsugár,

Átjárja, elborítja,

Elönti, elözönli

Kékes homály.

VIII.

Hosszú fényes, ezüst gyíkok

Zöld bársonyban síklanak:

Sűrű fenyű bársonyában

Csillanó ezüst patak.

Síklik könnyű rohanással

Csillogó kavics felett,

Behabozza harmatával,

Megszaggatott partja szélén

A megingó fűveket.

Holdvilágos tündérlányok

Fényfonalból hálót fonnak,

Hosszú hajuk sugarából

Hálót vetnek a gyíkoknak.

De a háló könnyű, gyönge,

Sugár szövése alatt

Ezüst gyíkok elsuhannak,

Eliramlik a patak.

IX.

A harkály mondja.

Álmatag kis lány

Mit tehet róla,

Hogy rózsa nyílott

A télbe, a hóba?

Hó közepette

Fellángolt lelke,

Karácsony este

Párját ölelte.

Harangok zúgtak

Éjji misére

Mikor először

Borult keblére.

Új meg új pehely

Hullott a hóra

De szaporább volt

Ajkuknak csókja.

Karácsony naptól

Újév napjáig

Naponta mentek

Az erdő aljáig

Senki sem tudta

Más nem is látta

Csak havas holdfény

S nyírfáknak ága.

Éjjet nem félték

Havat nem bánták

Övék volt a nagy

Égi királyság.

Egy héttel később

Vízkereszt tájba

A lány az erdőt

Egyedül járta.

Erdei harkály

Mesét mond róla:

Megfagyott, eltünt

A télbe, a hóba.

X.

Alvó fáknak sötét galya

Újra zöldül, éled,

Virág, madár boldogságra,

Szerelemre ébred.

De minek jön dallos tavasz

Kopár, száraz fának.

Melyet fogyó életével

Ma-holnap kivágnak?

Jobb is lenne, ha a tavasz

Mielőbb elmulna,

Szerelemre, boldogságra

Fehér pehely hullna.

XI.

Hogy az országútról letértem -

Utam sűrű erdőn vezet.

Kanyargó ösvény a sötétben

- Álomlátás, vagy képzelet? -

Sűrű fenyük sötéten állnak,

Bársonyszinü, sötétzöld ágak.

Mind sűrűbb lesz az erdő mélye,

Sűrűbb növekvő éj sötétje.

Ha az úton fel-felvilágít

Fehér kavics, vagy hólepel,

Sötétség szélén alig tágít,

Éj s erdő árnya lepte el.

De most átvillan a sötétbe

Távol világ sugárzó fénye.

Mind közelebben,

Mind melegebben.

Itt már a fák ritkábban állnak,

Tért nyitnak ódon szürke várnak,

Az udvaron kutyák ugatnak,

Fényesen világít egy ablak,

Még felviláglik hat, vagy hét,

A többi fal komor, sötét.

Hogy hívják, ki e házat lakja?

Minő lehet arca, alakja?

Talán ott fenn, ez ósdi várban,

Szép bútoros, meleg szobákban

Mosolygó arcú, ifjú lányok?

- Milyen színü lehet ruhájuk? -

Vagy sárgalapú könyv felett

Idő-lenyomta ősz fejek?

Vagy ifjú asszony? éltes ember?

Milyen lehet ott a cseléd,

Ki dolgos kézzel, éber szemmel

Szítja a tűzhely melegét?

Az ablak vonz, vonz a világ,

Befordulok - -

Megyek tovább,

Tovább a bársonyos sötétbe,

Erdő magányos sűrűjébe.

Sohsem tudom meg - tudja Isten -

Kik élnek s kik halnak meg itten?

XII.

Sötétzöld éjjelén tündér-látó nyárnak,

Liliomos úton fénybogarak járnak.

Felcsillan, elillan fénybogarak lángja,

Zöld sugarat áraszt hófehér virágra.

Liliom illatja, fénybogarak fénye

Felcsillan, elszállong meleg nyári éjbe.

Szálló fénybogarak, apró zöld csillagok

Liliomkelyhébe a szerelem fénye

Kis zöld tüzet rakott.

XIII.

Fején dér lepte koronája,

Megy - majd megáll

Országát, birodalmát járja

A vak király.

Jég-gyémántból, hó bársonyából

Agg tagjain

Fehér - puhán omlik válláról

A hermelin.

A merre jár, hegy, erdő fája,

Rét mezeje,

Mind az övé, de sohsem látja

Kihült szeme.

Megy a sötétbe, hideg éjbe

Száz éve már,

Fehér hó örök sürűjébe

A vak király.

Csillag ha csillan koronáján

Hó ha repül,

Nem tudja tán? - szó nem kél száján -

Megy egyedül.

Országában, útját nem kérdi,

S a hó világ

Melyet nem lát, mely őt nem érti

Csalja tovább.

Míg a királyi jövevénynyel

Földnek nyara

Találkozik, bevonja fénynyel

Hő sugara.

Elolvad ő is, - s tél havából

Mi meg marad:

Ékköves arany koronából

Kitört darab.

XIV.

(Gyökerek.)

Kövecses úton, zöld erdőben

Lehullott bükk levelek közt,

Rejtelmes élet

Zörög-mozog.

Tán kígyó síklott el?

Vagy vadmacska bársonyos lépte,

Erdő sötétbe?

Nem - helyben marad

Sok korhadt darab.

De megmozdulnak, mozognak mind a fák

Gyökerei.

Halk éneklés hallszik

Sóhajtás, fütyülés

Hangos jajveszéklés.

Mintha rettentő állatok

Megkövesültek volna.

Mint ős templomok tetején

Vizet okádó szörnyetegek raja

Sohsem látott alakok

Hemzsegnek itten.

De mind a földbe nőve

Erős gyökerekkel.

Némelyik hadonász

Első lábával

Vagy farkával csapdos

Míg hátsó lába

Gyökérbe fogva, földhez szegezve.

Más gyökerekből emberfejek lógnak.

Eltorzult arcuk

Elsápadt ajkuk

Hánykodik, nyöszörög.

Egyik körülte növő fűszálakat rágja le

Másiknak keze is van,

Ha dongó, ha légy, ha erdei pille

Mellette elröpül,

Csapdos utánna.

Két közel fej egymásra néz

Halálos, őrült szerelemmel,

De hiába nyujtják gyökér nyakukat,

Ajakuk el nem éri egymást.

Közöttük űr marad.

Közelednek egymáshoz

Mint vékony száron ingó levelek,

Sóvár tekintettel néznek egymásra.

Üvöltés, kiáltás az erdőn

Rémteremtmények állnak az úton:

Fa gyökerek,

Gyökerekből kinövő ember-állat-fejek,

Szörnyszülött ábrák.

Hangjukat hallom

De már nem látom őket.

Eltakarták az erdei virágok,

Kakukfű, menta, harangvirágok

Vad szegfű szála

S belevész rémek élete,

Virág homályba.

XV.

Kik az erdőn vélem jártak,

Már csak ködbe olvadt árnyak,

Ki elfáradt, ki elkésett,

Ki a multba elenyészett.

De hogy elmult a sok álom,

Az erdőt csak jobban látom,

Nem ütközve emberhangba,

Érthetőbb az erdő hangja:

A patak zúg, - fák zúgása,

Madárszárnyak suhanása,

Bogár rajnak libbenése

Sűrű szálú mohnövésbe.

Megroppan dült fák galyába

Eliramló vadnak lába,

Szél megrezzen a fűszálban,

Kígyó siklik selymes lágyan.

Megcsendül naponta újra

Ezerszálú arany húrja

A beömlő napsugárnak,

Csillagfénynek, holdvilágnak.

Nincs az erdőn tegnap, holnap,

Mind egy csöndbe összeolvad,

Nagy hatalmas néma ének:

Ezerhangú örök élet.

XVI.

(Legenda.)

Fenyűfák zúgnak éjszaki szélben,

Vihar hordja a pelyhes havat,

Megfekszik a hó nehezen fehéren

A havas ágú fenyűk alatt.

Havon keresztül, fehér lovon jő,

Fején csillámlik arany korona,

Biborpalástja repül a szélben,

Mélyen besüpped fehér lova.

Kérdi a fától, zúgó galyától,

Kérdi a havat-hordó szelet:

Nem láttátok? nem találtátok? - -

- Koronám gyöngye rég elveszett! -

Legszebbik gyöngye, nagy ékessége,

Keresem régen - nyár óta már,

Nyomom hó lepte, elszállt mellőlem,

Mely soká kísért, a dallos madár.

Hideg jött lassan. Fagyos kezével

Megszorította hő szívemet,

Körültem virágok illatos ezre,

Langy esőcseppje jégbe meredt,

S az erdő tulsó, legtulsó végén

Remegő fehér leány halad,

Kérdi a fától, zúgó galyától:

„Nem láttátok-e királyomat?”

XVII.

(Jégvirágok.)

Virágok lelke szállong az erdőben

Újévnek éjjelén,

Ki nem halhatott elmúlt alakukból

Tavasz-remény.

Vágyódnak vissza, fényre, napsugárra,

S a pillangó után,

Elsuhanó röpke érintésére

Langy éjszakán.

Hideg havas, néma erdőn keresztül

Vágyódva szállanak

Erdő elmult virági - mind megannyi

Letünt alak.

Egyszerre hulló hócsillag, s fenyük közt

Rezgő fény integet,

Magához vonza meleg sugarával

A lelkeket.

Utánna szállnak a kis virág lelkek

S látnak meleg szobát,

Karácsony fa ezer viasz gyertyája

Fényleti át.

Bemennének mind, - melegedni, élni -

De szép üveg lapon

Át nem hatolnak - tapadva maradnak

Az ablakon. - - - - - -

A karácsonyfa gyertyái leégtek,

Eloszlott mind a fény

De az ablakhoz még oda simulva

Csillámló jégvirágok álmodoznak,

Új évnek reggelén.

XVIII.

(A vándor.)

Magános az út - hosszú, távol -

Tán ki is vezet a világból?

Elvisz sötétzöld erdő mélybe

Túlnan a rémes, kékes éjbe.

Elhagyott kiszáradt mocsárhoz,

Galyatlan fűzfák táborához.

Kőhalmaz kietlen fehérje,

Világít a viharzó éjbe.

És mind sivárabb lesz a tájék,

Nincs semmi fény, kevés az árnyék.

Sötéten, s még is fakó fénnyel,

Betegen terjed szét az éjjel.

Mióta itt eltévelyegtem

Sötét lett - beborult felettem.

Az útnak talán nincs is vége?

Megújjul, - s bevisz a sötétbe.

Több felhő jön, zivatar támad,

Tépi rongyos, sötét ruhámat.

Talán jó volna vissza menni?

Minek siessek? - - nem vár senki. -

XIX.

JELEK.

Ment a nagy világba

Egyedül, magába,

Havas erdő, fenyves erdő zúgó sűrűjébe,

Ember-nem-járt rengetegnek hideg fehérjébe.

Mikor búcsúkönnyét szomorún elsírta,

Édes anyja áldott nevét fehér hóba írta,

Belefagyott a név,

Ott volt egész télen,

Fényes reggel, ködös este, éji csillagfényben.

Csak közelgő tavasz

Langy lehelletére

Fogyott a hó, olvadt a hó, eltünt a név véle.

Sivatagot járta,

Egyedül magába.

Perzselő nap sárgán sütött a forró homokra,

Kiszáradt a szegényes fű legutolsó bokra,

Hogy a forró magányt lelke már nem bírta,

Jó barátja kedves nevét a homokba írta.

Estig ott volt a név,

Reggel is, de délre

Vihar sepré a homokot, eltünt a név véle.

Ringatta a bárka,

Mellette ült párja,

Sima volt és zavartalan a tó selymes kékje,

Szép szeliden csillant rajta május esti fénye.

Hogy bolondos szíve örömét nem bírta,

Szeretője édes nevét víz tükrére írta,

Összefutott a víz,

De újra, meg újra

Írta nevét sima vízre álmodozó újja.

Mind hiába írta,

Még egy pillanatra

Sem maradt meg, elfolyt, elmult,

Széjjel hordta mindig a víz elsimuló habja.

XX.

NÁSZÚT.

„Sória-mória palotába

Szánon viszlek édes,

Tél fagyába’, tél havába’

Erdő oly beszédes.

Beszédesebb mintha nyáron

Ezer madár szólna,

Zuzmora ül minden ágon,

Le-lerebben róla.

Szállnak havas sűrűjében

Elmult virág lelkek.

Száguld a vad, kit százéve

Elhalt vadász kerget.

Mi repülünk, a hó között

Csillingel a szánka

Várunk fehérben öltözött

Királynéját várja.

S benn, a tűzhely kőöblébe’

Nagy hasábfa lángol,

Ingadozó veres fénye

Messze kivilágol.

Ha belépünk, - későn - korán -

Nincs vége a fénynek,

Tükrös termek hosszú során

Viaszgyertyák égnek.

Látod, a fény hogy csillan át

Havas fenyű ágán

Fonja arany fény-fonalát

Ezüst jégvirágán.

Két szép szürkénk horkol, kapál,

Hallod? tornyunk őre

Kürtjébe fú, meglátott már!

Előre! Előre!”

Porzik a hó, repül a szán,

A két fehér állat

Sűrű hó közt, erdő fagyán

Át-keresztül vágtat.

De ablakfény nem közeleg,

Kürtszó távol marad

Megrebbennek fejük felett

Elalvó madarak.

S ők csak tovább szállnak, mennek

Fehér éjji ködbe

Hóba, fagyba eltévednek

Örökre - örökre. - - -

XXI.

KÉK NAPERNYŐRŐL.

Úton megölt kígyó,

Feje széttiporva,

Lassan folyt el vére,

Szürke úti porba

Piros vére.

Az út magaslatán

Kék-zöld levegőbe,

Világító kéken

Selyem napernyője

Egy asszonynak.

Selyem napernyőnek

Reá esik árnya

Széttiport kígyóra,

Út szürke porára

Könnyü árnya.

Elsiklik az árnyék

A szürke út felett,

Eltünt a távolba

Halvány emlékezet:

Kék napernyő.

XXII.

HÁROM KIRÁLY.

Távol,

A boldogság kétes honából,

Egy ének hangzik szépen

A messzeségben:

Egy régen elmúlt éjjel a mezőn

Csillagot láttak,

Feltünt a csillag, szép hitegtetőn

Három királynak.

És vándorolva mentenek

Mint hivő jámbor gyermekek.

Útjukat állta, számos határban

Meredek árok,

De a királyok

Csak mentek bátran.

Megbotlott a kis öszvér lába

Nagy teve nyomába

Mely száguldott előtte

A szürke-zöld mezőbe.

Fehér lován arany palástja fénylett

Egyik királynak

Hárman voltak, kik az Isten fiának

Hódolatot s ajándékot vivének.

Zúgó patakhoz értek a királyok,

A habokból esdő kezek

Nyultak hívógatón utánuk:

„Ne menjetek, ne menjetek

Királyok óh ne menjetek tovább

Mért csalogat ez éjji délibáb?

Mért hív e hűvös csillagfény?

Ha boldogságra vágytok,

Itt is megtaláljátok

Szép folyam nymphák lágy ölén.”

De mentek a királyok

Tovább tovább,

Zúgva zokogott a folyam utánuk.

Erdőhöz érve,

Erdő mélyébe,

Siráma hangzott fel száz bús ajaknak:

„Ne menjetek, rém-árnyékot mereszt

Utatokra egy nagy sötét kereszt.

Itt, itt az ezredéves élet

Csapongva fűbe, fába száll,

Utatok csak sötétbe téved,

Vidámság itt, ott a halál.”

De a királyok csak tovább haladtak.

Az erdőn hangzott most Pán fuvolája

- Virág, bokor, fű kéjben hallgatott -

De szivük nem hajlott édes szavára

Ők csak keresték az egy csillagot.

És mentek a királyok

Tovább tovább

Zokogva zúgott az erdő utánuk.

Hogy az erdő homályából letértek,

Elhagyott szentély romjaihoz értek:

Csillagos ég alatt

Hófehér nő alak

Terjesztette feléjük

Áldó márvány kezét.

A szépség istennője

Hívta pihenőre

Hajlékába a három

Vándor királyt.

Az egyik megállt:

„Nézzétek mi szépséges

Gyönyörűséges

Bűvös alakja.

Talán az éj csillagja

A távol égben

Őt jelzi éppen?”

„Nem” mond a másik,

„Utunk még távolabb vezet,

Hogy mi engedi tudnunk?

Jóslat-e vagy emlékezet?

Nem mondja senki meg.

De szívünk mért remeg?

A csillag után

Égi talány

Vezet tovább.”

És mentek a királyok,

Fehéren fénylett a szentély utánuk.

Hajnalodott... A csillag fénye bágyadt,

A legelőt átfogta még a csend,

Hogy meglelték a szalmás jászol-ágyat,

Melyen világok királya pihent,

Megkapta a hármat, mint közeledének

Egy ismerős dallam, egy égi ének.

A jászol mellett szólt Pán fuvolája,

Közbe csengett nimfák édes dala,

Vagy talán pásztoroknak furulyája

És angyalok kara?

Szépség istennőjének képemása:

Fehér szűz tartá keblén a gyermeket,

Sugárzott a csillag ragyogása

A jászol felett.

TÜKRÖKRŐL SZOBÁKRÓL

TÜKRÖKRŐL.

(Házak lelke.)

I.

Régi tükör már mindent látott:

Szerelmet, halált, életet,

Buta fiú rá kavicsot hajított,

- A tükör megrepedt.

Bár mit tükrözött vissza sima lapja,

Érintetlen maradt,

Míg elhomályosítá mindörökre

Értetlen kődarab.

II.

A TÜKÖR MESÉJE.

Tükörfal előtt hét szál gyertya ég,

Elvezet fénye,

Tükör mélyébe,

Csillámló rétegü sötét vizébe.

Mélyen, mélyebben

Belemerülnek

Tükör vizébe,

Sötét mélyébe

A gyertya lángok,

Égő virágok

Dermedve állnak

Sötét mélyébe tükör falának.

Mind jobban behúzódik fényük,

- Örök sugárú elhalt fény -

Elmerül a sötétlő éjbe

Tükör elalvó, mély vizén.

Nem is tükör már, de bejárat:

A mult idők bejárata

Zöld fátyolos, selymes jövőbe...

Felette inog, láttatja, takarja

Átlátszó kékes sötétséggel

A sűrűsödő éjszaka.

Termek, termek,

Fátyol selymek,

Hosszak, zöldek

Az ajtók előtt.

Termek sötétlő távolába

Sok elszórt fekvő kék alak

Végleges, elnyomott álomban

Mozdulatlanul alszanak.

Alszik ruhájuk -

Karjuk oly fáradt.

Hajuk fényéből

Hangtalan ének

Zenéje árad.

Fuvola hangja

Gyöngyösfűzérnek,

Drága kövekből

Csillámló ének;

Hét színt sugárzó

Opálok fénye

Tejszínün hamvad,

Majd ismét csillan

Égő zöld tűzben,

Izzó kék lánggal

Tükör mélyébe.

Az egyiknek türkiz kövekből

Összefoglalt lánc van nyakán,

Arany ruhája mozdulatlan,

Mélyen alszik a lánc, a lány,

Legmélyebben, mert súlyos áldás

Kérlelhetlenül rászakadt,

Míg lelke mély álomba dermedt,

Összetört az áldás alatt,

A többiek is mind szenvednek -

De távol - észrevétlenül.

Kialudt éltük a miénkbe

A mostaniba elmerül,

Reménytelen, hogy elszakadjunk

Tőlük, - ha fel is ébredünk,

Az ő álmuk valóbb, erősebb,

Tartósb, mint a mi életünk.

Aranypor szállong

Sötétlő éjbe,

Megremeg tükör

Fekete fénye,

Láttatja távol

Kik voltak régen.

- - - - - - - - - - - - - -

Tükör elalszik

A gyertyafényben.

És ők ott távol,

Gyertyák lángjából

Tükör mélyébe,

Kék sötét éjbe

Szakadatlanul szálakat fonnak,

Aranyszálakon

Mindent magukhoz,

Fekete tükör vizébe vonnak.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Valahonnan légáram támad,

Meglebbennek a fátyolok,

Sötétzöld selymes szárnyuk mozdul,

A hét szál gyertya fellobog.

Nyugtalanul - - - kínos vergődés,

A lángok fogva állanak

Tükör dermedt, sötét vizébe.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Eltünt a sok alvó alak,

Bezáródnak a távol ajtók.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Elalvó mult - holdszínű vég -

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Egy elhomályult tükör előtt

Magánosan hét gyertya ég.

III.

ÚJ TOGGENBURG.

Mulatnak! - összebúvnak a fejek,

Kivirított egy egész kikelet,

Még télen is - itten a bálterembe,

Fátyolos sugárt lövel szem a szembe.

Míg körültem nő szerelmes igézet,

Én bambán, elhagyottan egy tükörbe nézek.

S hogy nézem - lapján valami megrezdül:

Női uszály siklott rajta keresztül,

Habos fehér uszály elcsúszó vége

Fényes padlón a terem közepébe.

Ezt látom.

A tükörben az alak

Nem is látszik - az uszály elhalad,

Ezüst kígyófarkként siklik tovább,

Tovább vonul, mint muló délibáb.

Megkap a vágy, az álom, szerelem,

Bár nem tudom, még el se képzelem,

Ki után csúszik az uszály szegélye? -

- Üresedik lassan a tükör mélye -

S míg elérhetlen messzeségbe

Húzódik tőlem tovább az igézet,

Én meg se fordulok, csak bambán, elhagyottan

Tükörből visszavetett üres padlóra nézek:

...Elment!...

IV.

LÁNG PILLÉK.

Tükör sötét falába

Kandallótűz,

S a kandalló felett

A tükör mély, sötét vizébe

Három láng pille lebeg

Három gyertya szála felett.

Három láng pille játszik a nagy tükör

Sötét vize felett.

És mélyen, mélyen a sötétbe,

Láthatlan képek fátyol tükrözése

Három láng pille lebeg

Tükör sötét lapja felett.

S a nagy terem túlsó homályos végén

Erkély emelkedik,

Kinéz a zugó zöld erdőre

Örökkön zúgó zöld erdőre,

Erkélyen, erdő felett

Fon - - - s hallgatja a zúgó szelet.

Arany szálat fon, hosszú arany szálat,

Aranyos köntösén

Megcsillámlik egy távol fény,

Három lángpille eltévelygő fénye

Elsíklik lánca felett,

Türkiz köves lánca felett.

Kék fény áramlik a türkizes láncból

- - - Ez tartja életét - - - -

Ki egykor ezt nyakára tette,

Nehéz védő imát mondott felette:

„Ne légyen emlékezet

Soha felhő élte felett.”

Azóta itt él tükrös palotába,

S a kandalló felett

A tükör mély sötét vizébe,

Estenden kigyúl gyertyák tükrözése

Három láng-pille lebeg

Három gyertya lángja felett.

V.

A KÉSMÁRKI NAGY TEMPLOMBA’.

A késmárki nagy templomba’

Három asszony ül egy sorba,

Fejkendőjük feketéje

Foltot tép a rezgő fénybe.

Délután van - besüt a nap,

Mozgó szinek - arany alap.

Megfénylik az oltár keret

Fehér oltárkendő felett,

Szól a torony nagy harangja,

Az orgona széles hangja

Összerezdül a napfénybe

Üres templom belsejébe.

S lassan, lassan vissza szállnak

Elszórt imák - régi árnyak

Üres padok mind megtelnek -

Halkan lágyan énekelnek.

Három asszony kendős árnya

Elmerül a sokaságba,

Ezek azok? - kik itt voltak -

Ők élnek-e? - vagy a holtak? -

Széles templomajtó tárul,

Besíklik a külvilágból

Ki a földet mindig lakja,

Nyomor százados alakja.

Lába nincsen, nem is járhat,

Földön csuszik, mint egy állat,

S még is a reménység tartja,

Esdve tárul asszott karja.

Kezét tartja nép elébe,

Édesen hajlik felébe

Mely a földön ki nem hülhet:

A százados könyörület.

Alkonyodik - mind elszálltak

Szétszórt imák, régi árnyak,

Három asszony feketébe,

Sorba’ ül az esti fénybe’.

VI.

CSILLÁMJÁTÉK.

Fehér boltíves nagy terembe,

Két nagy tükröt helyeztek el,

Aranyrámás csillámló tükröt

Egymással szembe.

Egymásba mélyedt csillogásuk,

Hogy dobtak minden tünde fényt,

Oda - s - vissza, egymás lapjára

Száz tüneményt.

Ha egyikbe napsugár csillant,

Vagy gyertya láng, által veté,

Azonnal a sugár fonalját

Társa felé.

S ez visszaadta százezerszer,

- Mind más tükörbe ütközött

Csillámló fény - röpkedve szállott

Tükrök között.

Szép asszonyok fehér selyembe’

Ha köztük elhaladtanak,

Végtelenül, szám nélkül látszott

Minden alak.

- S a terem is a végtelenbe,

Meddig csak szem lát, mélyedett, -

Nem unták meg újból tükrözni

A képeket.

Tükrözték évek hosszú sorján,

Míg egyik tükör széthasadt,

Csiszolt lapján a repedés mind

Tovább haladt.

Azóta visszatükröződik

A másikból a hasadás,

Nyugtalan fénye, tört vonalja - - -

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Mindig hibás

A kép most, mely reá vetődik

Bármelyik lapra,

A másik azt már csak széttépve,

Megtörve adja.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Vagy száz éve, hogy szemben állnak,

Fényük tompul, de élesebben

Csillámlik a törés vonalja

Fakult keretben.

Hogy ki belép a nagy terembe,

Első percre nem érti meg:

Mely tükör érintetlen s melyik

A megrepedt?

VII.

ZENÉLŐ ÓRA.

Kis vékony hangszer játszik a szobába

Magába,

Az almárium tetején - -

Felhúzták, csakhogy a gyerek mulasson,

De a gyerek sírt és elment. Az asszony

Is elment, úgy a macskák is kimentek,

Tűz sem ég.

Semmi sem mozdul a szobába.

A butrok előtérbe léptek,

Hogy elmentek az élő lények.

Most ők ébrednek, élnek:

A sötét asztal, -

Veres pokróccal letakart diván,

Fehér damaszttal

Terített tálca,

Futó szőnyegek veres virága.

Az üvegajtó elé helyezték el

A nagy fekete almáriumot,

Mostan még úgy sem megy senki a kertbe,

Majd ha piros szegfűk, rózsaszín floxok

Virítanak,

Akkor kinyílik az ajtó ismét

És betévednek rajta zúgó dongók

És üvegtábláin legyek járkálnak.

Most a fekete almárium

Előtte áll,

Nehezen, szélesen, kérlelhetetlenül,

Mint a halál.

S az almáriumon fent

Játszik a zenélő,

Felhúzott óra

Szorgalmas pontosan.

Gondos, alkalmatos

Igyekezettel.

- - - - - - - - - - - - - - - -

A gyermek nincs itt,

Macskák is kimentek,

Senki sem tudhatja,

Mit jelent e zene

A futó szőnyeg,

A sötét nagy asztal,

A veres díván, fekete szekrény

Életszövetében?

VIII.

A SZÉL.

Királykisasszony egymagába

Bejárja termeit.

Márvány lépcsőjű palotába

Ajtót se nyit,

Se vendég, se vidám zenészek

Hangos hada,

Néma az ősi vércsefészek,

Némán virrad reá a hajnal

Némán borul rá csillag fénynyel

Homályos fátyol sűrűjével

Az éjszaka.

Király kisasszony egy magába

Kinéz az ablakon

Sötétlő erdő távolába. - - -

Zúgó vadon

Keríti a nagy ősi várat,

Árkát-falát.

Királykisasszony belefárad,

Nézni a távol némaságot,

A végtelenbe elterülő,

Sötét fényükbe elmerülő

Zöld éjszakát.

Királykisasszony visszafordul,

Tükör falába néz,

Tükörbe ablak képe csorbul,

S a végtelenbe vész.

Végtelen, üres keretében

Sugár alak,

Feje felett gyászfátyol képen

Tükörfal elhaló vizében

Mint madársereg ingó szárnya,

Elsuhanó, nyugtalan árnya,

Sötét galyak.

Galyak megingó koronája

A király lány felett,

Nem hallja, csak tükörbe látja

A vad, zúgó szelet,

Mintha bejönne a terembe

A távol - - szól, beszél,

Végnélküli magánynyal szembe

Szép szomorú királykisasszony

Tükör falába hosszan bámul:

Mintha hírt hozna a világból

A szél, a szél!

IX.

EMLÉKEK.

Fekete fályolok hullottak

Tükör lapjára

Benn akadt napfény, benne egyszer

Hét gyertya lángja.

Tükör mélyén a sugár szálak

Rezegtek, szálltak,

Mint pókhálóba megfogódott

Bogár szárnyak.

De vissza többet nem verődött

Sugarak fénye

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Sötéten omlott sűrű fátyol

Tükör elébe.

S benn tükör mélyén

Csöndesen ébredt,

Világtól elzárt

Mély titokzatos

Hullámzó élet.

Vissza nem szálltak

A feloszlásba

Az enyészetbe

Fénysugarak.

Éltek örökre

Fogva lekötve

Sűrű gyászfátyol

Leple alatt.

Lefoszlott, szétporladt

A fátyol is végre,

De már alatta

Megvakult megtört

Tükörlap fénye.

Ólom szín homály

Futja be végig,

Kívülről jövő

Sugarak többé

Mélyét nem érik.

S benn-fogott fények

Örökre élnek:

Megannyi nyugtalan

Haza nem járó

Haza nem találó

Elkárhozott lélek.

X.

A RÉGI HÁZ.

Homályosul. - Szeptember délutánja

Rászürkül régi ház vedlett falára:

Múlt parókás divatból itt maradt

Cikornyás, fűzéres kopott falak.

Rásűrűdik az est kert távolára,

Jegenyék meredő sötét sorára,

Kőkorláton nagy kő virágedényre,

Rácsos kapura, udvar belsejére.

S mint jobban szövődik a szürke fátyol

Egy fehér árnyék

Lenge vonalja

Síklik az éjbe

A szürkeségbe.

Nyílik a ház ajtó

Rég berozsdált zárja

Uraság, cselédség már régen nem járja

A lépcsők fokait, folyosók magányát

Csak a pókok várják

Szürke szögletekben, szürke hálóiknak

Tapadós fonalján

Eltévedt legyeknek panaszos nótáját.

Szürkűl az est a hosszú folyosókon,

S mint jobban szövődik a szürke fátyol,

Egy fehér árnyék

Lenge vonalja

Síklik az éjbe,

A szürkeségbe:

Fehér ruha takarja hosszú testét,

Apácás bús elfedő merevséggel,

Álla felkötve fekete szalaggal,

Feje lehajtva. - Csak halad előre

Mint jelen perce fátyolos jövőbe

Feltarthatatlan, konok biztonsággal.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Ismerős itt - benyit a folyosórul

Egy ajtóba - üres szobába lép.

Butor kevés, falán két régi kép

A fal mellett kis vékony lábú asztal

Vöröses fából.

Csíszolásából

Letöredezett itt-ott egy darab.

Réz foglalása össze görbülve

Rajta maradt.

Az asszony tudja jól mit rejt fiókja:

Gyöngyös hímzést, mely soha el nem készült,

Kis gyöngyös erszényt - a tűk még ott vannak

Bizton rozsdásak lettek már azóta?

Mert régen régen senki meg se nézte.

Több mint száz éve.

Ő sem nyitja ki kis asztal fiókját.

Csak tovább halad

A lenge alak,

A fehér árnyék

Síklik az éjbe

A szürkeségbe.

Egy más szobába nyit, hol pici ágyak

Állnak a falmentébe egymás mellett.

A gyermekek rég felnőttek belőle,

Régen kihaltak, nyugosznak már régen

Megtörve, megvénülve, elporladva,

Ki-hol, széjjel, idegen temetőkbe,

De ő látja a rózsás arcokat,

Piciny kezek elalvó mozdulását,

Szereti őket, vágyva vissza kéri

A régen multtá-hervadott jövőtől

Életük első bimbó-fakadását.

Reménytelenül megy a csendes éjbe.

A szürkeségbe.

Megnyílik előtte a nagy terem

Földig érő homályosult tükörrel,

Megvakult tükör ólmos tompa lapja

Most véle szemben áll.

A szürkeségből fehéren kivillan

Árnyék-alakja

Kezeit rémült tiltó mozdulattal

Nyújtja feléje.

„Mit kísértesz ismét, mit háborítasz

Rémes halál?

Így, - így álltál előttem e tükörben

Mikor megrontottad nászéjszakámat.

Ifjú viruló szép alakom helyett

Te gonosz tükör, ugyan ezt mutattad.” -

Megállt az idő? Vagy akkor már itt volt?

Vagy vissza jött?”...

Megtörő mozdulattal

Fordul el a tükörtől, megy az éjbe,

Mindíg növekvő sűrű szürkeségbe.

Termeken végig, folyosók mentén

Lépcsők vonalján, ki a nagy ajtón,

A kerten végig, síkolva lengve.

Kertvégi sírbolt töredezett rácsos

Kerítése felé.

S mint jobban szövődik a szürke fátyol:

A fehér árnyék

Lenge vonalja

Síklik az éjbe,

A szürkeségbe.

Merev fekete jegenyék mellett,

Mint egy lehellet,

Eltűnik végre. - - - - - -

Fehér alakját

Magába szívta

Rácsos bejárat,

Kertvégi sírbolt

Feketesége.

XI.

Meghalt az asszony. - Feketével

Vonják be a mellék szobát

Kalapácsok ütő neszével

Bársonysuhogás hallszik át.

Őt ide tették - egy magába

Alszik, mint sokszor az előtt

Vidám virágos kis szobába, - - -

Nem borítnak rá szemfedőt.

Puhán fekszik, mert nem merev még,

A délutáni napsugár

Arcán játszik. - Megszokott vendég,

Az ablakhoz jő egy madár.

Árnyéka röptét vissza adja

Mint múló sötét suhanást

A nagy tükör csillámló lapja.

Tükrözi majd a változást:

Hogy múlik a fény a szobába’,

Az asszony arca hogy mered

Egy vég nélküli távolságba,

Hogy nyilnak ki a tört szemek,

Hogy alszanak el lassan, halkan

A szinek mind egymásután

Bútor szövetjén képes falban,

Halott asszony fakó haján.

Magába szívja tükör lapja

A merev változásokat,

Árny-fényével mind vissza adja. -

Áll az idő - áll, és halad.

Tükör vizére, csillámára

Hamvas fátyol borul. - Talán

A tükrözés nagy fáradsága

Hullámzik sűrű fátyolán.

XII.

(Délután.)

Egy lámpát hoz be, asztalra helyezi,

Bár világít a nap,

A lámpa sárgás lángját mind felisszák

Fehér napsugarak.

Fekete alak volt, a ki behozta,

Fekete, s hallgatag,

Asztalba tükröződik lámpa fénye,

S az ablakon süt be a nap.

Nincs a szobába senki, senki,

Eltünt a fekete alak,

Csak napfény ömlik be a házba - - -

Minden üres, s hallgatag.

Ott ég a lámpa déltől délutánig

S midőn már hanyatlik a nap,

Homály tolul be a szobába

Elalszik lámpa sárgás lángja

Eloltja ki oly hallgatag:

A fekete alak.

XIII.

Fehér hyacinth tükör mellett

Oldalt tőle két gyertyaszál,

- Eloltották - mert hajnal derengéssel

Ólomszinün jön be az ablak táblán

A ködös, borus Február.

Ablaktáblája - asszonylélek -

Fénytől telve, mit rá vetett

Éj s nappalok elváltozó világa,

Hajnal rózsás fénye, és est homálya,

Tünő visszfény: emlékezet.

Gyertyák dermedt-fehéren állnak.

Tükör felett fehéren int,

Hajnal-derengő elhagyott szobában,

Magányos fehér illat mámorában,

Megingó fehér hyacinth.

XIV.

(Találkozás.)

Holdfénye játszik ósdi lépcsőn

Rajta elszállnak,

Kik itten jártak,

Újra és újra, számtalan árnyak.

Jönnek mennek

Nyugtalanító fátyoltömegben,

Az egyik jő, a másik ismét vissza rebben.

Ünnepélyes lassan jő most egy gyászmenet:

Fehér ruhában

Szép menyasszony pirul, remeg.

Kisérik ifjak, asszonyok, rózsaszín lányok.

Mosolyognak. -

Itt ott, említik halkan a boldogságot

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

A boldogság! a mámor! a jövő! -

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

S most vélük szembe jő

Egy más menet:

Szomorú emberek

Óvatos gondosan, hosszú ládát visznek

Ingó léptekkel

Lehajtott fejekkel

Be a sötétbe.

Szép menyasszony látod

A lehullott virágot?

Azok az emberek

Temetik jövendő, halott kis gyermeked.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

S az üres lépcsőn már senki se látszik

Csak holdfény játszik.

XV.

ÁRNYÉKSZÍNHÁZ.

Világtalan ember a színpadon -

Árnyékok játszanak körülte,

Emlékéből az árnyékképeket

Félszázados vakság rég kitörülte.

Szaval egy régi, régi költeményt

Tavaszról, napsugárról, szerelemről,

Hangjában elmult évek távola

Kísértetes-halványan visszacsendül.

S míg ő szaval, egy más mulattató

Árnyképeket vetít háttér-homályra,

Színes képekkel, színtelen árnyékkal

Megnépesül a színpad zöld homálya.

De a vak ember őket nem gyanítja,

Ünnepélyes hangon szaval tovább,

Míg a vetített képek tarkasága

Körülveszi: - felszálló délibáb. -

Jönnek közel, ismét eltávolodnak,

Egy vídám színdarabot játszanak.

Néma játékkal - ölelkezik, hajlong,

Eltűnik a sok lénytelen alak.

Némelyik színes, - sűrűsebbnek látszik,

Mások pókháló-szürke fátyola

Végigsuhan, alig hogy észrevenni

S már elnyelé a színpad távola.

Szaval zavartalanul a vak ember,

Míg egyik-másik árnyék rá esik,

Hozzátapad, keresztül siklik rajta,

Felette, körülötte mindenik.

De ő nem tudja - meg nem érzi őket -

Üresnek képzeli a színpadot,

Végtelen üres, puszta távolságnak,

Eszébe jut, hogy milyen elhagyott.

Hangja félénkebb lesz, a vers elnémul,

- Zsongó nézőtér elnyeli szavát -

A színpad elsötétül - árnyak tünnek - -

És a vak ember meghajtja magát.

XVI.

VALLOMÁS.

Ne mondd még a csillagnak sem,

Halkabban, csak halkan!

Oly csöndesen szólj hozzám, hogy

Szavadat se halljam.

Csókod ajkam ne is érje,

Szikratűztől félek,

Lángba borít egy világot

Szívem, ha felébred.

Hagyjuk, hagyjuk szívünk felett

Ezt az arany álmot,

Ezt a titkos, meg nem értett

Fehér boldogságot.

XVII.

SZÁRNYA-SZEGETT.

Üveges almáriumban,

A mint a sors összehozza

Egyre másra: emléktárgyak

Csecsebecsék felhalmozva.

Ódivatú virágtartók,

Ósdi csészék, pásztorlányok,

Szalmafonat kosárkákban

Rég itt porladó virágok.

Mit ma senki nem értékel,

Mi egykor becses volt, s drága,

Kincset érő régiséggel

Mind gondosan idezárva.

Köztük bizarr szeszélyéből

Véletlennek, ide dobva

Csilló fehér porcelánból

Ámor s Psyche kisded szobra.

Kis gömbölyű talapzaton,

Külön állva szembe néznek,

Psyche íjját elrabolta

A szerelem istenének,

Milyen bamba fegyver nélkül -

Röpkedne, nyúlna utána,

De hiába - Psyche könnyebb,

Mert letörve Ámor szárnya.

Ó izlésű csecsebecsét

Ifjú üde asszony nézi,

Im, e jelvény élte képét

Lelke elé felidézi.

Kesernyés lesz a mosolygás

Édes, hívó, piros ajkan,

Sóhaj lesz búgó szavából

Mint suttogja, lágyan halkan:

„Boldog Psyche! röphetsz szállhatsz

A kék égben, tiszta légben,

Ámor soha sem követhet,

Ámor szárnya oly törékeny!”

XVIII.

GOTHICA.

Hívők az oltárra

Virágokat tűznek,

Koszorúja van a

Boldogságos szűznek

Égszín nefelejtsből

Kék búza virágból

Szagos rezedákból

Hervadó rózsákból.

Üres a nagy templom

Senki nem jár benne,

Csak nagy néha-néha

Mintha meglebbenne

Fáradt imádságok

Idetapadt szárnya,

Századokon mondva -

Mintha most is szállna

Mintha hangot lelne

Rég szétfosztott szava, - -

Erősebb a rózsák

Hervadó illata.

Imádság hullámot

Az illat felvevé

Illathullámon száll

A szűzanya felé.

Templom homályába’

Magános csendjébe

Mosolyog a szent szűz

Boldogságos képe,

Mosolyog virágra,

Hervadt imádságra

Hervadó rózsáknak

Fáradt illatára.

XIX.

HÁZROMBOLÁS.

Munkás inge válik le a világoskék égről,

Háztetőt bont, rombol szét, hol majd az új ház épül.

Csákányával belevág a széles kupolába

Hull a tégla, hull a cserép, le a föld porába.

Össze omlik a városnak legszebb építménye,

Omlik-bomlik keze alatt minden dísze, fénye.

És mi egykor benne lakott, ha öröm, ha bánat,

Hontalan már, - körülötte, csak üresség támad.

Milyen kemény, öntudatos, itt az egész élet.

Hangos csákány ütésétől szivem vissza téved,

Oda, hol a tetők lassan, esőben szét áznak,

Észrevétlen dőlnek össze, a kis vályog házak.

Hol a tiszta szűz levegő éltető is, lágy is,

Borzalmatlan nyugodalmas, még az elmulás is.

XX.

ÉPÜLET.

Kőből, fából, oltott mészből

Munkás kezek falat raknak,

Tarka élet jövőjéből

Egy darabot befogadnak.

Emelkedik a fehér fal

Cifraságot raknak rája

Sárgán mered ég kékjére

A tetőzet gerendája.

Ott van már a levegőbe,

Minden öröm, minden bánat,

Csak körülte felépítik

A sok falat, a nagy házat.

Készül jövő szülőhelye

Következő nemzedéknek,

Helyezkedik falaiba

Már előre jóság, vétek.

Ünnepélytől világít majd

A még meg nem rakott ablak,

Készül első nyugvóhelye

A jövendő halottaknak.

Hangja édes szerelemnek

Rezgi által majd a házat

Legyen élte rövid pár év,

Vagy megannyi hosszú század.

Mint a naptár lapjaiban

Minden perc és minden óra,

Hét pecsétű sors könyvében

Meg van írva minden róla.

Lakóinak falainak

Széjjel foszladó anyagja

Elmúltában, anyaföldnek

Porszemét mind vissza adja,

Ember, állat, virág, jön megy,

Föld porából ház felépül

Majd feloszlik - anyaföldünk

Nem gazdagszik, nem szegényül.

A még meg nem épült háznak

Ködborította jövője,

Épűlése, elmúlása

Már mind itt a levegőbe’.

XXI.

ÜDVÖZLET.

Fehér falú piciny szobában

Hosszú hajú gyermekleány,

Délután heves napsugárja

Özönlik be kis ablakán.

Egyszerre csak, mintha a sugár

Kétszeresen megfénylene,

Izzóbb lesz, forróbb, tündöklőbb lesz - - -

Elkáprázik a lány szeme.

Előtte átlátszó fehéren

Egy hosszú szárnyú angyal áll,

Elijesztő szép, mint az élet,

Ígézetes, mint a halál.

Nehéz aranypalástot ad rá,

Fejére fényes koronát,

Földig meghajló hódolattal

Köszönti a kis Máriát.

Liliomszálat nyujt feléje:

Üdvözlégy szép szűz Mária!

Fehér rózsa, vagy bimbód lészen

Az Isten egyszülött fia.

Eltünt az angyal, a leányzó,

Rémült örömben megremeg - - -

Üres a ház - csak napsugárban

Ingadoznak a porszemek.

Fel alá szállnak szünet nélkül,

Egy a másik körül forog,

A gyermek sugarába bámul,

S boldog-ijedten mosolyog.

HÁROM FALU HATÁRÁBÓL

I.

A GULYÁS.

Kolompol a gulya kerítésünk alatt

Egyhangú kolompja csendesen elhalad

A gulyás kíséri, éjji pihenésre

Éjji pihenésre esteli fejésre.

Lépeget a gulya, szól a kolomp hangja,

Hozzá búg távolról a falu harangja

Esti felhők közé vegyült hangja téved

Lassú harangszónak, gulya lépésének.

Felpillant a gulyás a falu tornyára,

Fehér kendőt tűztek torony ablakára,

Tudja jól mit jelent kendő libegése:

Fiatal leánynak nász - vagy temetése

A fehér kendőtől oda lesz a kedve,

- Télen mikor ráért - a leányt szerette.

Aztán, legelőre került ki a csorda,

Csordásnak ilyenkor ezerféle dolga.

Faluban nem sokat látták az emberek,

Csak hírből hallotta, hogy a leány beteg.

Elbúsul: „de kár, hogy elmult már a tél is

Temetésére tán elmentem vón’ én is!”

II.

A DOMBRÁDI PATIKÁBA...

A dombrádi patikába

Pirosítót kérnek:

„Nem teremtett a jó Isten

Igazán fehérnek.”

„Tekintetes patikárus,

Kérem igen szépen,

Pirosból is, fehérből is,

Sokat adjon nékem.”

„Minek neked pirosító?

Színe csak megcsalna,

Hiszen olyan a két orcád,

Mint két piros alma.”

„Nem is nekem - testvér-néném

Készül ma a bálba,

Neki viszem - igen nagyon

Halvány az orcája.”

Kimegy a lány - nézegeti:

Kis fehér papírra

Nagy betűvel, kék tintával

Csak egy szó van írva.

Széjjel bontja, - hogy a piros

Festék rája ragad

Rózsánál is pirosabb lesz

A kis papír darab.

Indul a lány, egyenesen,

A Tisza partjára,

Megpihen egy szép virító

Bodza árnyékába’.

Kis tükröt vesz kebeléből

Abba nézi magát,

Tele szórja a bodzafa

Virágokkal haját.

Hull a fehér virágcsillag

Fekete hajára,

Csupa fehér virágcsillag

Rózsaszín ruhája,

Jó kedve lesz, mosolyogna,

Játszanék is véle,

De felfigyel: - „jaj Istenem

Harangoznak délre!”

„Csak már mostan el ne késsem” -

Arcát pirosítja,

Szép fekete fényes haját

Simára szorítja.

„Hogy ha kifogna a révész

Holnap a kis gáton,

Hát ha eljön? - csak hogy engem

Csúnyának ne lásson!” - - -

Meglocscsan a Tisza vize,

Felveti még habja

A rózsaszín karton ruhát,

Majd tova ragadja.

Ki is fogják, másnap reggel

Reá is találnak. -

Harangoznak a faluba’

Egy halott kis lánynak.

Oly szép mint egy viasz-szentkép

Mosolyog a szája.

Hátha halóporában is

A babáját várja?

De orcája halott-halvány,

Mintha mészből vó’na

Pirosítót Tisza vize

Mind lemosta róla.

III.

NÉPDAL.

Beteg vagyok, rossz álmom volt az éjjel

Tele van a levegő is veszélylyel,

Egyszerre csak meglepett egy rossz álom:

Hogy változik minden itt a világon.

Azt álmodtam: a fák fejtetőn állnak,

Méreg foga nőtt mindegyik virágnak,

Itt a földön elfogy a nap melege,

S fenn az égen szétfutott a Göncölszekér kereke.

IV.

ARANYOS PECSÉTTEL.

Aranyos pecséttel

Írok én levelet,

Még ma éjszakára

Megjön a felelet.

Írtam a rózsámnak:

Szava után vágyom,

Szava legédesebb

Nekem a világon.

Azt írta, azt írta

Messze városából,

Ő sem szabadulhat

Szavam hangzásától.

De jönne is hozzám,

- Hiába - nem lehet,

Tél lesz - hózivatar

Járja a hegyeket.

De ha a jó Isten

Erőt, életet ád,

Együtt hallgatjuk majd

Zöldelő erdőben

Kakuk madár szavát.

V.

A BETLEHEM.

Karácsony éj, - csillagos ég alatt

Kis Betlehem, papir-templom halad.

Kivilágít ajtaján gyertya lángja

Meleg sugárral havas éjszakába.

Kis legények viszik a falun végig,

Ingük-gatyájuk holdfényben fehérlik.

Mindegyiknek tarka csákó fején,

Papirláncok a süveg elején.

Megcsendül a templom piciny harangja,

Csilingelve árad szét gyönge hangja.

S fagyos földön kopogva lépnek,

Haladnak, mennek,

Világít utcasorban fénye

Kis Betlehemnek.

Kutyasereg kíséri őket

A falun végig -

Ugatnak egy sort, majd elhagyják,

Újra kísérik.

Ha házakba behívják őket,

Pitvarba lépnek,

Kezdődik ősrégi szavakkal

Betlehem-ének:

Zöld pázsitról, szalmás jászolról,

Ökör-, szamárról

S a rég született, fényes, édes

Kis Jézuskáról.

VI.

HÚSHAGYÓ.[*]

Falu utcán ott hempereg

Szilaj lármás, suhanc sereg,

Ugat üvöltve nyomába’

A falu minden kutyája.

Ott van mind, a barna, tarka,

Nyírott füle, vágott farka.

Nagy bundások, korcs agarak

A kapukból kiugranak.

Közeleg a duhaj lárma,

Majd bevész az esthomályba.

Mind jobban neki vadúlnak,

Üstöt ütnek kürtöt fújnak,

Hol házban világot látnak,

Kongó-kongatva megállnak.

Nem bánják, lakjon ott bár ki,

A lányokat kongatják ki.

Haragusznak a leányok,

Pirosabb lesz az orcájuk.

Tornácos ház ablakából,

Szép fehér menyecske bámúl.

Hogy bebámúl a sötétbe,

Halványabb lesz harmat képe.

A dobszóra, a kürtszóra,

Mintha szíve elfogódna,

Sírva mondja az anyjának:

„Csak még nekem kongatnának.”

VII.

ELSŐ MÁJUS.

Hajnalodik... közeleg a banda

Megszólalt már a hegedű hangja,

Hegedű hang, friss pacsirta ének

Reggelt köszönt, búcsút mond az éjnek.

Megszakad egy szép leánynak álma:

„Hogy? - mi történt? Első május már ma?

Megjelenik lelke előtt távol

Zöld koszorú, menyasszonyi fátyol.

Zöld koszorú a májusfa ágán,

Fehér fátyol fehérlő virágán,

Mind mit „szépnek” leánynak igérnek

- Majd meghozza a keserű élet. -

Benn felsivít egy kis gyermek hangja,

Mindhiába csittítja az anyja.

A kutya is közbe ugat mélyen.

Szól a banda: „Nagyságos úr éljen!”

Az öreg úr káromkodva ébred,

Nem állhatja ezt a cigány népet.

„Ne egy forint, ne cincogjál itten!”

- „Boldog első májust adjon Isten!”

VIII.

TŰZHELY FÜSTJE.

Keskeny hold sarlója világít a földre

Sűrű porfelhőben ákác sorok zöldje

Felettük bemered az esti homályba

Sárgult rezgő nyárfa kimagasló ága.

Sűrű porfellegnek kellő közepébe’

Mint hosszan elfolyó távol folyam kékje

Keskenyen húzódik, majd szélesen terjed

Illatos füstje sok falusi tűzhelynek.

Itt a friss kenyérről hozza az illatot,

Emitt tököt sütnek, lekvárt főznek amott.

Sok Istenáldásnak hírét viszi széjjel

Jó falusi füsttel elárasztott éjjel.

IX.

OLAJ MÉCS

Éjszaki szél fúj már a tengeri felett,

Egy oldalra hajtja mind a sok levelet,

Mint széles szallagok libegnek a szélben

Halkan zörög a szél tengeri levélben.

Érő magtól nehéz, napraforgó fejek,

Sugár-tányérjukkal nehezen intenek,

Virágjukban a nap összeszedett fénye,

Felébred majd télen kicsiny mécsesfénybe’

Majd ha kivilágít tél fehér havára

Rásüt a fészerbe, asszott górójára

Eltünt napos álmok talán vissza szállnak

Szétrepült lelkébe a meghalt virágnak.

X.

BOLOND MAGDA.

„Szolgabíró az én apám,

Vicispánné keresztanyám,

Még is hányszor mezőn hálok,

Nyugvó helyem de sok árok.

„Elkerülnek az emberek,

Utcakölyök is kinevet,

Rosszat habár sohsem tettem,

Még is falu csúfja lettem.

„Testvérhugom bálba készül,

Alig fér el a sok kéztől,

Haját bontják, haját rakják,

Virágokkal beaggatják.

„Táncos nyakán nyugszik karja,

Legyezőjét úrfi tartja,

Nékem? - ha egy cigánygyerek,

Hoz egy-két lapú levelet.

„Hátha én közébük mennék? -

- Jaj szomorú az az emlék!

Egyszer én is voltam bálban.

Jaj Istenem - de megjártam!

Kis koromtól igaz voltam,

Ki is mondtam, mit gondoltam,

Másnap aztán volt szóbeszéd:

„Magda elvesztette eszét!”

Nem megyek én már hozzájuk,

Gonosz szemük, szívük, májuk,

Jobb így, - virág ki nem nevet,

Éltem így még igaz lehet.

Hintós úr ment el mellettem,

Csak alig hogy észre vettem,

Szava ép hogy fülem érte,

„Gyönyörü lány, de kár érte!”

Hát miért kár? hát ki bánja,

Szolgabíró bolond lánya,

Hogy ha mivel olyan dolgot,

Hogy ő más nélkül is boldog?”

XI.

AGGLEGÉNY.

„Kezd rá csak cimbalmos!

Hogy is volt a nóta?

Nem hallottam már vagy

Tíz esztendő óta.

Szép fiatalságom

Akkor volt virágba,

Akkor bomlott értem

Falunk minden lánya.

De tán nem is értem?

Nem is engem nézett,

Csak a nótából szállt

Rájuk az igézet?

Most a sok leányszem

Felém már nem ragyog,

Pedig én még mindig

Legény-ember vagyok...

Ott a szomszédháznál,

Éppen átellenben

Öreges asszony ül

Küszöbömmel szemben.

- Rég ő volt köztük a

Legszebb fehér cseléd. -

Szoptatja újszülött

Legkisebb gyermekét. - -

Én meg csak a nótát

Egyedül hallgatom,

Mintha szemem égne? -

Ejh! magam nem hagyom!

Az asszony már úgy sem

Lehetne a régi,

Ha jegygyűrűjét is

Én adtam vón’ néki!” -

XII.

NEM VÉTKEZETT.

Ünnep volt az Kandáné szivére,

Bodor Jóska ha hozzá betére,

Kalapjához tüzött egy virágot,

Két szemében gyújt neki világot.

Hogy ha mások jöttek a csárdába,

A csaplárné, jaj dehogy is bánja!

Ha bor mellett ölükbe ült még is,

Unalom volt, meg keserűség is.

De ha Jóska hozzá leült szépen

Csak a kezét fogta a kezében,

Csak a fejét hajtotta előre,

Boldog is lett, szégyellős is tőle.

Alig beszélhetett a legénynyel,

Feltünt-letünt zivataros éjjel.

Betyár volt - hát száz felé járt útja,

Hogy hová? csak a holdvilág tudja.

Később deresedett haja szála,

Többször bevetődött a csárdába,

A menyecske boldog is lett, szép is,

Megbámulta még az irigység is.

Mind ez alatt, kis lánya, a gyerek,

Csinos eladóvá cseperedett,

De ha legény a csókját akarta,

Csak azt mondta: „nem vagyok a fajta!”

Egyszer télen, egy zimankós este,

- Kandáné épp a lányát kereste -

Hogy benyit a sötétes szobába,

Fehér cseléd a Jóska karjába.

Nem is látja, még is kitalálja:

Szeretője a tulajdon lánya!

Öleli, mint őt sohsem ölelte! -

Lángba borul a Kandáné lelke.

Azt hiszi, hogy megöli a szégyen

Kipked-kapkod: most mitévő légyen?

A betyárt tán zsandárkézbe adja?

Hisz’ az a lány, tulajdon magzatja!

Egész éjjel ébren tartja gondja.

Másnap reggel, elmegy a templomba,

Meggyónja egy papnak minden vétkét:

„Rossz életű, megöli a kétség”.

De nem szűnik szíve dobogása,

Mintha hibás lett volna gyónása,

Hisz’ az egygyel nem volt semmi vétke,

S árva szíve majd meghasad érte.

XIII.

HAMVAZÓ SZERDA.

Rythmikus próza.

Fanyar kék februári légbe

Felnyulnak a kopár akác galyak;

Falú házai mind keményen állnak,

E világos kemény reggelben

A világos kék ég alatt.

Temetőről jövök

Ott porlad az élet

Melyet nyár folytába

Aratott a halál:

Hamú és por! Por és hamú!

Az utca végről, muzsika szó hangzik,

Lakodalom volt húshagyó kedden.

Benyulik a vígság a bőjti napba.

Szekeren cigányok, már induló félbe.

Magasan felmered, a nagy bőgő hosszú

Madár nyakú vége

Világos kék égbe.

Legény táncol a szekér előtt.

Mutatja, hogy néki:

A bőjti nap semmi,

A vígság, az élet ez minden, minden!

Muzsika szó hangzik,

Szomorú izgatón

Kétségbeesett - lágyan

És benn a házban

A házaspár nyugszik,

S keletkezik az élet

Mely hamuvá lészen,

Keletkezik a lény,

Mely jövő porát adja.

Számtalan jövő

Nagy nemzedékek

Porát és hamvát.

Muzsika szó hangzik

Távolabb, Távolabb:

Hamú és por! Por és hamú!

XIV.

HOLDVILÁGNÁL.

Fehér homok úton, holdvilágos éjjel,

Két csendes ökör jön, megrakott szekérrel:

Tengeri a kasban, s a legtetejébe

Három óriás tök halvány kereksége.

Két ember kiséri, - ők is lassan lépnek

Nyugodt-megfontoltan egy két szót beszélnek

De aztán ajkukról a szó csak elmarad,

- Homokban a szekér nesztelenül halad -

Békesség szivükben, béke a táj felett,

Eszükben egyedül, csöndes emlékezet:

Harmatos reggelről, munkás napos nyárról,

Növesztő esőről, érlelő sugárról,

Az Isten áldása, róla el nem maradt,

- Homokban a szekér nesztelenül halad.

XV.

OLIGARCHA.

Szabolcsi homokban a nap perzsel, éget,

Ellepték az utat búcsújáró népek:

Fátyolos kereszttel, piros lobogókkal

Haladnak Pócs felé hangos énekszóval.

Mint hömpölygő folyam lusta nehéz árja,

Hullámzó fejkendők fehér sokasága,

Hullámzik a népség elhaladó lépte

Napsugártól, árnytól heves foltra tépve.

Keskenyül a homok. - Akác sorhoz érnek.

Hosszabbra húzódik vonalja a népnek,

Éles fordulónál most útjokat állja

Hatalmas testével a falu bikája.

Megrémül a népség, megrémül az állat,

Néhány pillanatig merőn szemben állnak.

Melyik rész támadjon? mi lesz ennek vége?

Megmozdul a nagy rúd a zászlós kezébe

Neki áll most bátran, a kereszttel vágja,

Dühösen rohan el a falu bikája.

XVI.

ÉJFÉL UTÁN.

Homokos domb, puszta róna,

- Mintha csak hólepte volna -

Fehérlik a holdvilágba,

Pedig még csak dér se járta,

Épp hogy mesgyés árok felett

Zörögnek a hullt levelek.

Jön egy vándor: „hej mit látok?

„Soha ilyen holdvilágot!

„Vagy szemem csal? Boldog Isten!

„Máskor temető van itten,

„Most pedig egy vedlett csárda,

„Mécs világ az ablakába.

„De hiszen már hatvan éve

- „Emlékszem a szóbeszédre, -

„Hogy itt hajdan csárda állott,

„Rég elporladt, rég elmállott,

„Még is itt áll most előttem,

„Vagy tán más helyre vetődtem?”

Nézi a vándor a falat,

- Hegedü van hóna alatt, -

„Már akárhogy, csak benézek,

„Van-e vendég? - Varjúfészek, -

„Úgy hívták a csárdát régen,

„Nagy híre volt a vidéken.

„Újra épült? - Furcsa lenne,

„Ha még volna varjú benne.”

Kormos pitvar sötétjéből

Ivóba lép - majd megszédül:

Mint egy méhraj körül zsongja,

Lepelhalmaz, holtak csontja.

Fehér leplek hogy repülnek!

Kócos hajak elvegyülnek,

Őrült táncnak forgatagja

A muzsikust elragadja.

„Jó hogy jöttél, nagy bál van ma,

„Csak az kár, hogy nincsen hangja.

„Élő vándor szépen kérünk,

„Muzsikálj éjfélig nékünk!”

Falon ketyeg egy nagy óra,

Tízre jár a mutatója,

A vándor leül alája,

Vígan szól a muzsikája.

„Jó, hát hegedülök néktek,

„Fehérleplü csontváz népek.”

Húzza hosszan, húzza szépen, -

Vonójával a kezében,

Hogy amazok meg ne lássák,

Igazítja a járását

Az óra mutatójának,

Vége-hossza sincs a bálnak. -

Az idő bárhogyan halad,

A mutató helyben marad.

Néha néznek az órára:

„Még mindig csak tízre járna?

„Hej, nem halunk mi meg soha,

„Csak mulassunk! - most vagy soha!”

Egyszerre a vígság táncba,

Suhanásba, fordulásba

Belezúdul hosszan, mélyen,

Egyhanguan, nagy kevélyen,

Távol toronyóra hangja:

Egy órát üt a harangja.

Felzudul a lepelhalom,

Van rohanás, riadalom,

Takarodás egy-kettőre:

„Ki, csak ki a temetőbe!”

De a sok sír már mind zárva,

Befedve - - eltünt a csárda. -

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Temetőőr bámul reggel:

Csonttal, halottas leplekkel

A temető teli szórva. -

S szobájába tán az óra

Megbolondult? De mi végett?

Hogy még csak most mutat négyet!

És a temető árkába,

Kakukfű száraz bokrába

Vándor ember alszik mélyen,

Isten tudja, hogy ki légyen?

Alszik mélyen elmerülve,

Mellette a hegedüje.

XVII.

A KERTÉSZ SÍRJA.

Régi kertet sűrű fehér

Hópehelykék hintík tele,

Közbe még felkavarodik

Hársfák sárga, hullt levele.

A kéz, mely itt tisztogatta

Gereblyélte az utakat,

Eltünt - pihen mindörökre

Ujan hantolt kis domb alatt.

Az első hóvirág virít

- Ő ültette nem is régen -

Ki már halál-angyallal jár

Paradicsom díszkertjében.

Hideg téli levegőben

Füstfellegek kéken szállnak,

Üvegháznak kéményéből,

Hasábjáról ákácfának.

Ezt a fát is ő ültette,

Még alig múlt három napja,

Hogy fűtésre a legénynyel

Az ákácfát kivágatta.

Őszi szellő hajtogatja

Könnyű kékes füstfelleget,

Elfujja a temetőbe

El a kertész sírja felett.

S melyeket oly gonddal ápolt,

Benn, virágház melegében,

Sürűn egymáshoz simúlnak

Zöld levelek, lágyan szépen.

Egy-egy késett téli virág

Kék-pirosan nyitogatja

Kelyhét - benne alakot ölt

A kertésznek gondolatja.

S kinn elhagyott temetőben

Dísztelen kis sírdomb felett,

Hullatja nagy felhő-virág

A csillogó hó levelet.

Mintha májusfa levele

Hullanék a sötét sírra,

Hósziromtól, jéglevéltől

Fehérlik a kertész sírja.

XVIII.

AZ EDÉNYES.

Rászürkült a hideg alkony

Havas téli tájra,

Hómezőket ember nem - csak

Farkas, róka járja.

Sivít a szél hegyen, völgyön,

Az utak is hóval

Tele fúva

Nehezen jön

Egy kis szürke lóval

Nagy alkotmány: magas szekér,

A kosárja széles,

Messziről jön, Cserecsényből,

Egy késett edényes.

Jobb időben indult ő el,

De a tél meglepte,

Fehér hóval utat, mezőt,

Mind beterítette.

Kis szürke ló nem is leli

Útját a fúvásba,

Ahogy kapar, patkós körme

Csak jobban beássa.

Egyszer, mintha ráakadna

Keményebb talajra,

Patkó koppan - az edényes

Csodálkozva hallja:

„Ahán! vasutnál lehetünk,

Átjárót találtunk.

Látod szürke, nem ment kárba

A mi fáradságunk.”

De a szekér nem gördül át,

A hó lágyabb, mélyebb,

Kereket fog - a kis szürke

Egy gödörbe mélyed.

Csak egy helyen kapálódzik

Igyekező lába,

Húzná-vonná a szekeret

Hiába, hiába!

Sűrűbb, szürkébb lesz az alkony,

Csak a hó fehéren,

Mindíg jobban világít az

Elvakuló éjben.

Lassúbb, csendesebb az alkony,

Mind belevész jobban.

Minden hangja - véghetetlen

Fehér hullámokban.

De most csendes moraj hangzik

Az elhagyott éjbe,

Közeledik - beletompul

Süket fehérségbe.

Közeledik - vele egy fény -

Meleg sugarától,

Pirosas lesz hólevegő

Ködös szürke fátyol.

Pirosan megingadozó

Szürke ködleplekbe,

Jön egy nagy fekete árnyék

Nehéz rémületje.

Szikrákat szór a nagy árnyék

Hóhalvány sötétbe,

Forognak a kerekei,

Füstöl a kéménye.

Jön, jön feltarthatatlanul

Közelebb, közelebb,

Nagy, szikrázó árnyékszerű

Fekete szörnyeteg.

„Kis lovacskám csak ez egyszer

„Ne hadd magad - látod -

„Jézus, Mária! hó, vé...” a szörny

Már szavába vágott.

Szél rombolja a szekeret,

Magával ragadja,

Elmarad a havas úton

Itt-ott egy darabja.

Kiszórja az edényeket.

Amint tovább halad,

Tálak, korsók töredeznek

Vaskerekek alatt.

Puha hóra csörömpölve

Szórja a szörnyeteg,

Őrületes forgatagban

Törött cserepeket.

S hol elhalad füstfelleges

Sziporkázó árnya,

Mázosfényű cserépedény

Marad el utána.

XIX.

AZ EPERFA.

Szép eperfa áll kevélyen

Széles udvar közepében.

Hizelgőn süt a nap fénye

Tükrös sima levelére.

Nem is éri be levéllel

Szép édes gyümölcsöt érlel.

Gyümölcseit szórja adja,

Csirke, kacsa látogatja.

Többet többet szór majd széjjel

Friss gyümölcs nő minden éjjel.

De egy hajnal tépve látja,

Összetörve minden ága,

Meredeznek kopár ágak

- Már alakja sincs a fának -

Édes bogyót mert hogy termett

Tépi, vágja, kővel bottal

Minden gyermek.

XX.

VIRÁGFOLYAM.

Kivirított már a bodza

A gyalog is, meg a másik

El is szórta virágait

Piros hajnal-hasadásig.

Egymásután a virágok

Jönnek, mennek, száguldanak,

Egész tavasz, egész nyáron,

Mint egy széles virág patak.

Előbb ibolyáktól kéklik,

Illatozik levél-habja

Majd orgonát gyöngyvirágot,

Mind mind magával ragadja.

Liliomok, rózsák jönnek

Gyorsan illó füzértáncba,

Búzavirág, pipacs merül

Nem pihenő rohanásba.

Még százezer könnyű virág. -

Végre csak sárgult levelet

Hullat az ősz hideg habja

Behorpadó sírok felett.

Ezek is majd tovább folynak,

Elfujta már őket a szél,

Csak hómezők felett rohan

A nyugtalan ördögszekér.

XXI.

VETÉS.

Régiekről szólnék

De minek is mondjam?

Nem érti meg senki

Széles magyar honban.

Más nyelvet beszélnek -

És az ősi vérbe

Becseppent az újnak,

Idegennek mérge.

A régi szokások

Halványulnak mulnak,

A régi őserdők

Mind a porba hullnak.

Eladják a földet

Mit az apjuk szántott

Sok pénzen veszik meg

A nyomoruságot.

Csak a föld maradt meg,

Csak a föld a régi,

Kimeríthetetlen

Jósága, szépségi.

Hol a fát kivágják

Kalász terem rajta

Hol ez sincs, hát dudva -

Az is régi fajta.

Megtartja varázsát

Jobb idők mentére

Elhullt, elmult hősök

Porba kevert vére.

Ki tudja, mit takar? - -

Tán újra teremhet

Áldott, szentelt porból

Még egy magyar nemzet?

EGY HÉT

I.

HÉTFŐ. MUNKÁBA.

Falu utcájába tolul a reggel,

kelet felől csöndesen jő elő

harmatosan, üdén. - Fehér sereggel

telik meg az útszéli legelő.

Elől libák jönnek a kapusorból,

háromszögű nyomot hagy útporába

sűrűn egymás mellett - majd összefolyva

kétszáz liba sárgálló, hártyás lába.

Majd más nyomok vonulnak el felette:

nehezebb léptek mélyebb szélessége,

lassú ütemben megy a falun végig

falusi csorda ingó fehérsége.

Álmatag szemű, habos-fehér szőrű

tehenek közül magasan sötétlik

ráncos nyaka a falusi bikának,

komolyan, lassan, megy az utcán végig.

Ébred a falu, megnyilnak a házak

egy s másik ajtó - kiömlik belőle

üde reggel harmatpárái közzé

megannyi éj elfogott levegője,

és lassan jönnek ki az emberek.

Gubásné:

„Vedd Palikám a vesszőkosarat,

a kis korsót is töltsd meg hideg vízzel,

- még egy darab sütőtök megmaradt

ropogós hajjal, jó gesztenye ízzel.

Azt is vigyük ki.

Húzd fel a csizmádat,

Szent Mihály nap után hideg a szél.

Hajtsd be még a kis kertbe a kacsákat.”

Palika:

„Mamám a hajam borzoli a szél.”

Gubásné:

„Sohse bánd lelkem, - rongyos a kalapod

- hiszen eleget nyúztad egész nyáron,

már újat nem veszünk - majd veszek néked

báránybőr sipkát holnap a vásáron.”

Palika:

„Keresztapám meg cukorsípot ígért. - - -

De a vásárba én is elmegyek!”

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Gubásné:

„Milyen csapzi a Dobos Péter ökre,

Szent Isten, hogy megszállták a legyek!”

Dobos Péter:

„Hát persze, azért csapdos a szarvával

Külömben olyan szelid mint a bárány,

Talán beviszem holnap a vásárra? -

Ha jól eladnám, mást veszek az árán.”

Gubásné:

„Hát mért adná el kend?”

Dobos Péter:

„Az egyik szarva

jászol közzé szorult, kicsit meglódult

Szent György napkor - azóta kenegetem

de tökéletesen csak be nem gyógyult. -

Nem ül fel komám asszony a szekérre?

A csutkám kint van még, most megyek érte.”

Gubásné!

„Köszönöm.”

Dobos Péter:

„Jó szívvel.”

Gubásné:

„Jó lett a termés?”

Dobos Péter.

„Maradható, csak sok szárazság érte. -

De Pali, ugyan sápadt kis legény vagy,

vékony dongájú.”

Gubásné:

„Megfázott a szentem,

hát nem elszökött tegnap a nagy szélbe

csak hogy egy percre a házból kimentem.”

Dobos Péter:

„Aztán hol voltál?”

Palika:

„Édes mogyoróért

a kastély kertbe.”

Gubásné:

„Szaladtam utána

de mire oda értem, már felmászott

a sok galy közzé, a mogyoró fára.

Csak úgy hulltak a levelek körűlte,

hogy kapaszkodott - meg se látta volna

a kertész úr - de ködmöne meglátszott

mert könyökének piros volt a foltja,

meg hallatszott is, - hogy a galyon himbált

megrecsegett az egyik ág alatta,

Azt hallotta a kertész - - de resteltem

hogy gyermekem még meg is pirongatta.

Csak fáj az egy anyának.”

Palika:

„Ugy se látták,

hogy előbb még felmásztam a kű-lóra.”

Dobos Péter:

„Meg van még a kű-ló? virít körülte

az a temérdek sok hónapos rózsa?

Palika:

„Persze hogy virít.”

Dobos Péter:

„De rég jártam arra

tíz esztendeje is mult, - pedig régen

mennyit voltam ott a mogyoró fákon,

de legtöbbet a kű-ló tetejében.

Csak inges pulya voltam, mikor hozták,

két nagy szekeren, - Dajka János hozta

Tokajból. - Rácsot is raktak körülte,

Áron a kulcsár meg is aranyozta.”

Palika:

„De rács már nincs...”

Dobos Péter:

„Nem is tartott sokáig. -

Az öreg úr még élt, ő maga mérte

a helyét ki. - - - Hogy ott bámultam, mondta:

„No, mássz fel rá, majd hatost adok érte.”

Én megkérdeztem: „a kű-lóra másszak?”

ő nevetett, hogy ígyen elneveztük.

„Nem kő-ló az, de oszlop, hát nem látod?”

de mi azért csak kű-lónak neveztük.

Haj, haj, de régen is volt! - körülállták,

ha vendégek jöttek - apraja, nagyja,

a kű-lovat, de szép szóval dícsérték,

hogy milyen fehér kűből van faragva.

Ott volt egy asszony, egy nagyságos asszony

vagy grófné. - - Hogy fehér kezét rátette

a fehér kőre, olyan hófehér volt

hogy elsárgult a fehér kő mellette.

Beszélték, hogy az öreg úr szereti,

- mert hogy még fiatal volt akkortájba -

a grófné meg is halt, az úr nem nősült,

mondták, hogy halálig búsult utána.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

„Hé Csálé! Bimbó! hol a nyavalyába

fordulsz az árokba, te büdös féreg?”

Gubásné:

„Köszönöm szívességét, Péter bácsi,

én most már itt a gyalog útra térek.”

Dobos Péter:

„Jobb lesz lent a dülőnél komámasszony,

itt még szekérrel át megyünk a sáron,

csak nem szárad ki ez a rongyos kátyú,

itt feketélett egész áldott nyáron,

Pedig már egyszer igazították is,

még taliánok hányták ki az árkát.”

Palika:

„Bácsi még taliánt is látott?”

Dobos Péter:

„Láttam,

taliánt, muszkát, minden Isten átkát.”

Palika:

„Muszkát is?”

Dobos Péter:

„Azt is. - Inges pulya voltam,

de úgy emlékszem rá, hogy erre mentek.

egy csapat szürke lovon, egy feketén,

egy másik sárgán, mind a regementek.

Gyalogosok is voltak. - Balázs Károly

földjéről a sok dinnyét mind leszedték

azon éretlenül - - minden hajastól

talán még az indáját is megették.

Szegény édes anyám meg sírva mondta:

„fiam, már úgy is vége a magyarnak,

hej de nagyon is rossz világot élünk!

az Isten tudja csak, hogy mit akarnak?

Hát a világ bíz’ nem javult azóta.”

Gubásné:

„Hová viszi kend ütni a forgóját?”

Dobos Péter:

„A szeszgyári malomba.”

Gubásné:

„Talán én is,

csak nem tudom, hogy vámolják kilóját?”

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Leszállnak a szekérről - Palikát

Gubásné lesegiti, kézen fogja

úgy mennek két tengeri fal között

susogó levél között a dologba.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Susog a tengeri levél

Selymes színűn, halvány sárgán

Madár himbál, napraforgó

Mélyen hajló, nehéz ágán.

Nehéz sötétkék ég alatt

Homok dombok piros fénye,

Egyes nyárfa sárga lángot

Égőn borít sötét égre.

Tengeri sor zizgése közt

Harmatosan, hosszan halad,

Perjés út a távol felé:

Vég nélküli hosszú szallag.

A távolnak homályából,

Fejkendőknek sötét árnya

Jönnek, jönnek az asszonyok

Ki munkából, ki munkába.

Ki munkából, ki munkába,

Ki életbe, ki halálba,

Szakadatlan hosszú sorba

Fejkendőknek sötét árnya.

II.

KEDD. VÁSÁR.

Homok dombok sárgálló oldalán,

két hosszú sorban, kifogott szekérben

felhalmozva, halványzöld rakásokba

mi csak káposzta termett a vidéken,

kemény fejek, - mint az üveg törik

minden levél, de egymásra szorítva

gömbölyödik halavány selymessége,

egymást védőn fodrosan beborítja.

Tovább, a marhavásáron fehérlik

sűrű tejszínün a sok szarvas marha

mint elszáradó erdő felső ága

magaslik ki mindegyik fényes szarva.

A lóvásáron gyorsan váltakozva,

kék, ég-visszfényes, sárga barna foltok. -

Mint virág-ágyak, tarka színességben:

Fehérlő sátrak, kis portékás boltok.

Szallagok, kendők függnek egymás mellett,

szélben himbálnak. - Megcsillan ezüstje

kis tükörnek. - Sötétlő sokaságra

kéken borul a Lacikonyhák füstje,

Földre terített nagy fehér ponyvákon

báránybőr sapkák sűrűn feketélenek

kisebb fiuk csak kívánkozva nézik,

alkusznak, válogatnak a legények.

Gubásné megforgatja a sapkákat,

hatot is vesz kezébe, súlyát méri,

ott hagyja - elmegy a szomszédos boltba

vissza jön - árának felét igéri:

„Adja? nem adja? - Istenem de drága!”

A kereskedő:

„Valódi báránybőr.”

Gubásné.

„Hát úgy se bánom,

egy hetvenért megvenném, ha nem adja

hisz’ más sipka is akad a vásáron.”

A kereskedő

„De nem ilyen szép, tessék csak megnézni

kívül belül milyen finom munkája.

Egy más asszony:

„Szerencsés vásárt kívánok! mit vesz kend?”

Gubásné:

„Sipkát vennék.”

A másik asszony:

„Hát hol van Palikája?”

Gubásné:

Beteg a lelkem, hideg borzongatta.

Az este csak úgy játszott a kezével.”

A másik asszony:

„A hűlés, csak a hűlés lehet rajta,

párgolja meg csak szőlő venyigével.”

Gubásné :

„Még azt is mondta:.mamám ez a sok víz

jaj, mind rám jön, mindjárt megfulok tőle!’

csak biztattam: fiam, hisz víz sincs itten,

de ő csak kapkodott a levegőbe;

kérdeztem: fiam, nem jössz a vásárra?

hát nem szólt semmit, csak a fejét fogta.”

A másik asszony:

Ni, a Murgó most milyen urasan jár!

a kalapot ha nem kapta, hát lopta.

De megéheztem! - Józsink ugyan hol jár?

Megkérdem! nincs-e harapni valója?”

Gubásné:

„Nézze csak, hogy rúg az a fekete ló!

persze mert lecsúszott a takarója.

az háborgatja. - Azt mondom, legjobb lesz

ha betérünk itt a Lacikonyhába,

Simkánénak jó friss húsa szok’ lenni -

de nagyon felment most a sertés ára.”

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Szabad tűzre rakott nagy vas üstökbe’

sisteregnek a piros-barna zsírba’

pecsenye darabok - nagy vasvillával

hogy kiszedik - végig csepeg a zsírja.

A tebernából muzsikaszó hallszik,

benn látszanak mint alig színes árnyak,

legények, rozmaringos kalapokkal,

összefogódzva, duhaj táncot járnak

a legnagyobbik alig áll már lábán

vagy csak úgy tesz? - dereka hajlik hátra,

lába előre szalad, arca lángol,

szilajan fenyeget a muzsikára.

A két kisebbik aki körül fogta

halványabb arcú, - gyenge kis legények

a szilaj nóta is félénken hangzik

ajkukról, mintha távol temetnének.

Az egyiknek még alig pelyhes álla,

de büszke rá, hogy ő is már nagy ember,

bámulattal néz a magas legényre

elázó, szerelmetes leány-szemmel.

Gubásné nézi:

„Palikám a lelkem

is ilyen lesz tíz-tizenkét év múlva.

Hajh: lenne, lenne - ha csak mint a fáról

éretlen gyümölcs - elébb le ne hullna.

És megy Gubásné, viszi a kis sipkát,

hogy megy az úton, oldalt süt szemébe

a lemenő nap, - pirosló magvától

vagy járástól tán? - pirosabb lesz képe.

Míg eltünt a nap, lesíklik az égről

ákácsor közé - elfakult világa -

s az országúton végtelen szekérsor

fúródik be a szürke esthomályba,

Szekér sorok,

Fényes fáklya

Eltűnik az

Esthomályba.

Itt egy árnyék

Ott egy árnyék

Felmerűl - eltűnik

Vár még.

‘S észrevétlen

Köztük vágtat

Egyik réme

A világnak.

Egyik réme,

Fejedelme,

„Szerencsének”

Keresztelve.

Aranyat szór

Út sarába,

Fut, irámlik

A világba.

Mind előtte

Porba hullnak

Mind előtte

Leborulnak.

De ő meg se

Látja őket

Szenvedélytől

Reszketőket

Vakság van

Nyitott szemében

Vakon rohan

Éjji fényben.

Itt egy fáklya

Ott egy fáklya,

Vissza csillan

Tünde lángja. -

Mind elvesztek

Mind elszálltak

Fényfoltok

Iramló árnyak.

III.

SZERDA. SZERELEMRŐL.

Bál van a jegyzőéknél szerdán este,

Névnapot ülnek, Terézia napját,

vendégek a nagy pecsenyés tálakat,

pulykával, őzzel kézről-kézre adják,

bort töltenek szűkszájú üvegekből,

- két boros pohár halkan összecsendül -

a segédjegyző Juliskához hajlik,

suttogva beszél örök szerelemről:

„Juliskám, boldogságom üdvössége

csak egy szót mondjon! - majd meghalok érte,

e kis szóért.”

Juliska:

„Jaj, Albert úr, mit beszél?

hisz’ már kezemet oda is ígérte

az édes apám.”

Albert:

„Kinek?”

Juliska:

„Úgy is mindegy.

De vagy két hete már, hogy jegybe járok

úgy elválaszt ez, mint az élő embert

a halottaktól egy temető árok.”

Albert:

„De miért tette? hát rám nem is gondolt?”

Juliska:

„Apám kívánta - engedelmes lánya

voltam mindíg, - mit tehetek én róla,

hogy azt gondoltam: maga nem is bánja.”

Albert:

„Oh nem! - csak oda minden boldogságom

úgy fáj a szívem.”

Juliska:

„Hisz’ az majd meggyógyul.”

Albert:

„Igaza van előbb-utóbb meggyógyul

ha egyébtől nem, egy ólom golyótól.”

Juliska:

„Az Istenért, édes jó Albert kérem

ne szóljon így.” - - - - - - - - - - - - -

Albert:

„Majd hozzon egy virágot,

ha menyecske lesz, a koszorújából

sírjára annak, kit halálra bántott.”

Juliska:

„Hisz’ nem akartam, nem is bántottam meg,

de maga nem szólt - édes apám mondta:

a leány akkor menjen, mikor kérik, -

hét gyerekkel szegénynek sok a gondja.”

Albert:

„Jó, jó, hát ne is beszéljünk már róla -

hisz csak elmulik e nyomorú élet!

Majd ha viszik magát az esküvőre,

akkor szakad ki belőlem a lélek.”

Juliska két szemébe könyek jönnek:

„Jaj, édes Albert, de mennyire bánom!”

Albert:

„Hát szeret egy kicsit?”

Juliska:

„Hát még se tudja?

Egyedül csak magát, a nagy világon!”

Albert:

„Köszönöm édes, drága gyöngyvirágom!

Boldoggá tett.”

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Gyöngén egymáshoz érnek

az asztalkendő alatt hideg újjak,

kézhez símult kéz, megremegő térdek,

Albert úr a lány kezét fogva tartja,

ha gyöngén még - de a lány már nem állja,

pirosan száll fel arcába, nyakába

az élet pírja, a szerelem lángja,

kezét kirántja, kiszalad a házból.

Észrevétlenül kioson utánna

Albert úr - keresi míg megtalálja

a konyhán tul, a pitvar ajtajába.

Sötét a pitvar, csak az ajtó résen

Síklik be vékony holdsugárnak fénye,

hosszukás fehér rezgő foltot rajzol

a deszkás pitvar sötét közepébe.

Egy eltévelygő sugárja a fénynek

Juliska göndör szőke haján játszik

a lány alakja bársonyos homályban

Oly keskenynek, oly törékenynek látszik.

Albert hozzá megy, elvonja a fényből,

az ajtó mögött magához szorítja,

nem szól hozzá, már nem kéri szerelmét

csak haját nyakát csókokkal borítja, - -

Juliska szó nélkül lesz szeretője,

most már ő fonja karját hevesebben

Albert köré, - Nem bír elválni tőle

az ő szíve ver most már sebesebben.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Akkor se szól, hogy be megy a szobába

csak kezét emeli - tán szemét bántja

sárga, erős, mindent láttató fénynyel

a széles lángú petroleum lámpa.

De nem ügyelnek rá, csendben leülhet,

gondolkozik: - - egy perc mult el? egy óra?

vagy százezer? mióta vele ott állt

zöld holdvílágnál, a pitvar ajtóba?

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Orcája ég, csak akkor halványul el

Mikor Albert úr belép a szobába,

egy világért se tudna most ránézni,

mélyen beharap keskeny ajakába.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Mikor már mind elmentek a vendégek

ákác tövébe, az udvari padra

leomlik, - arccal borul a lócára

és zokog, mintha szíve megszakadna,

aztán szétnéz: - jaj késő is lehet már

a faluba a házak mind sötétek

Csak Gubásné ablaka világít még,

ugyan mért nem oltják ott el a mécset?

Őszi légbe, ki megállna

Hogy lehetne édes álma?

Koporsónál könnyes szemmel

Ki gondolna szerelemmel?

Még is ott repül a légbe,

Közel, - kékes messzeségbe.

Száll virágról, fűről fáról,

Fényes napból, holdvilágból.

‘S akit érint, már nem tudja,

Merre fordul vándor útja?

Égben, földön száll egy ének

Hangja a nagy mindenségnek:

Fűben fában összecsendül

S szól, az ősi szerelemről.

IV.

CSÜTÖRTÖK. GYERTYALÁNG.

Alkony jön az utcába, őszi alkony

falusi füstszag száll a levegőbe.

Két ökör fehérlik az esthomályból,

hamvasan csillog sima fehér szőre

gyönyörű ökrök - egyik a járomnak

íve alatt fejét oldalra hajtja,

hogy ne akadjon be a kerítések

deszkái közzé széles, hegyes szarva,

krumplit szállítnak - hogy ha legurul egy,

gömbölyün ül meg a kerékvágásba,

alig látszik a barna homok közül,

s mintha csak hívná, mellé gurul társa.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Elalvó őszi kerten megy keresztül

Gubásné, mintegy mély álomba járva,

orvosságért indult fel a kastélyba,

de lassan megy mintha már jót se várna.

Elsárgult fák sok szinű hulló lombja

ellepte a gyepet, az utak szélét,

zsugorodott plátánlevél megzörren,

zörögve telíti az út szegélyét,

Némelyik fa lombszoknyáját leoldta

gömbölyün terül a füben alatta

levetett lombmez - meztelen magaslik

belőle ki a fa sugár alakja.

A tavon elmerülő csendes csolnak

körülte a tó víztükrét belepték

hullt levelek - sűrűn egymásra tolva -

megannyi halvány szárnyú, fáradt lepkék

csak hol szellő a levél lepedőket

szűkebbre tolja - csillámlik ki fénye

a tóvizének - benne tükröződik

ecetfák biborpiros tüneménye

gyep közepén halvány oszlop fehérlik

aranysárga levéllel teli szórva,

rózsaszín selymes fáradt levelekkel

borul reá a sok hónapos rózsa,

Gubásné előbb összerezzen tőle,

hogy „mint egy embert” maga előtt látja

majd megismeri: hiszen ez a kü-ló!

lesz-e még egyszer rajta Palikája?

és ott a celtis girbe-gurba ágán

körülte hulló szép arany esőbe,

szed-e valaha mézes mogyorókat?

meglátja-e a kertész elmenőbe?

De csak röviden tünődik Gubásné:

„Majd adnak a kastélyba orvosságot -

ha ott van a kertész úr a konyhába

kérek tőle - ha csak egy szál virágot.

Minek is virág? - „Palikám szereti” -

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Mire vissza megy, sötét lesz egészen,

a korcsma előtt széles gyékény-kucska

megvilágítva - ünneplésre készen.

Zsidó asszony jön, gyertyával kezében

a ház előtt - fehér meszelt falára

a korcsmának - mély sötéten vetődik

alakjának nagy, feketéllő árnya,

Fekete árnyat nyugtalan köríti

fehér falon a gyertya meleg fénye

telített sárgán - - - - - - - - - - - - - - -

eltűnik az asszony

gyertyájával a kucska belsejébe.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Sötét lesz kint, csakis gyékény fonatja

a kucskának, mintha át melegülne

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

mintha falu elpihenő határán

mindig több bársonyos sötétség gyülne.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Rohannak az ürben

Rémes régi árnyak

Erdő sűrűjéből

Jönnek, majd megállnak.

Felszállnak elhagyott

Oltárok tüzéből

Elmult ezredévek

emlékezetéből.

Mind mind odafordul

Ősi Istenéhez,

Kit sohasem látott

De kit tán megérez?

Feltalálni véli

Szörnyeteg képében,

Vizek mélységében

Erdők rejtekében.

S ezer kéz, ezer kar

Esdve nyul utána,

Az ég távolába’

Az éjji homályba.

Rég elporladt kezek,

Jövő nemzedékek:

„Nyomoruságunkon

Könyörülj meg kérlek!

Jöjj közzénk! légy ember!

Vedd fel lelkünk-testünk,

Nekünk meg tedd, hogy mi

Istenek lehessünk!”

V.

PÉNTEK. AZ IDEGEN.

Szürkén ébred a nedves Péntek reggel.

Szürke, sáros lett a falu utcája,

Elmállt a kerékvágás, mert az éjjel

egész éjjel szakadó köd hullt rája.

Gubásné udvarán kis kacsák, csirkék

a kút körül szétfolyó sárban járnak

emelgetik fejüket, de ocsut már

gazdasszonyuktól mindhiába várnak,

nem jön az ki, csak egyszer, kendő nélkül,

hajadon fővel megy az utcán által:

„Jaj Julis néni jöjjön, ha egy percre,

nézze már meg, hogy mi van Palikával?

Az én szerelmes, egyetlen fiacskám!

hisz az életem úgy is olyan árva,

ha elvenné az Isten, úgy gondolnám

még az eszem is elmenne utánna.”

Aztán vissza megy, nem jön ki a házból,

csak udvarába szállingózva térnek

mind többen - mint legyek egy mézes tálra:

iskolás fiuk, lányok, asszony népek.

Sűrübben jönnek, nehány már be is megy

a házba - egyszerre csak mozgás támad

közöttük - valakinek útat nyitnak -

egyik szól: „mit rángatod a gubámat?”

„ni, hova szalad Fábián Balázska?”

„a kutátorhoz,” - „nem tán kulcsot kérni

a tanítóhoz,” - „minek?” „hát ki tudja?”

„kérdezd csak meg, ha utól tudod érni.”

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Többen jönnek, beszélnek, zúgnak, szállnak,

beszédjükbe vág, mint egy távol óra

érces ütése, - egy hang, - - Elhallgatnak

a megkonduló nehéz harangszóra.

Senki nem mondja ki, azért mind tudják

lelküket átfutja a tudás láza. - - -

Tudják: hogy míg itt vígan jöttek mentek

közöttük most a halál ment a házba.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Szárnyas egér repült a szobába.

Elaludt a kis mécses világa,

Eloltotta feketélő röpte,

Eloltotta - kisiklott a ködbe.

Fehér ködbe nagy denevér-szárnyak,

Nyugtalanul tévelyegnek, szállnak,

Lebben a köd, mint egy fehér fátyol,

Sok nyugtalan, megremegő szárnytól.

Fehér ködben sűrűn össze olvad

Szárnyak röpte viszfénye a holdnak,

Egyik hullám a másikat váltja

Fehérség és sötétség hulláma.

VI.

SZOMBAT. VIRÁGOK.

„Kertész úr kérem, adjon egy virágot

vagy hogy ha adna nékem néhány szálat

koszorút fonni, meg kis zöldet hozzá,

épp’ most terítettem ki Palikámat.”

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Már üvegházban vannak a virágok.

Két fehér szegfüt vág le a cserépből

a kertész, néhány muskátli virágot

és egy szálat a zsidó cseresznyéből.

Szétnéz: „Kevés a virág, mi is van még?”

piros erekkel szőve, aranysárgán

egy abutilon formás kis harangja,

gyöngéden inog vékony hosszú szárán,

kék ibolyákat, halvány krisantémet

szednek még össze, azután kilépnek

az őszi kertnek arany záporába,

hónapos rózsát, ciprus-ágat tépnek,

sötét fenyű galyat és pucpáng-ágat,

kétszerte sűrű kékes-zöld sötétje

a ciprusfának, halavány, napfényes,

elalvó arany kertnek közepébe’

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Elszunnyadó arany kerten keresztül

egy karcsu lány jön hófehér ruhába’

de arca még fehérebb a ruhánál:

Szent Isten! a jegyzőék Juliskája.

Juliska.

Mit visz Gubásné?

Gubásné.

Kertész úrtól kértem

egy kis virágot.

Juliska:

Minek az magának?

Gubásné:

Koszorút fonni drága kis fiamnak,

épp most terítettem ki Palikámat.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

A lány szemét könnyfátyol homályítja,

zokogva borul Gubásné keblére,

együtt sír az asszonnyal, együtt érez,

mintha csak ő lenne édes testvére.

Gubásné a lány haját simogatja:

„Milyen jó a kisasszony, milyen drága,

hogy érez a szegénnyel - a jó Isten

sohse juttassa ilyen árvaságra!

Mit is beszélek? ilyen szép menyasszony

elevenen paradicsomba szállhat,

kézen hordozzák kis szerelmes szivét,

a jövőtől csak boldogságot várhat.

De Juliska csak nem tud megnyugodni,

hullatja könnyét hulló levelekre,

maga se tudja, mért szorult el szive,

hiszen alig emlékszik a gyerekre,

egyszer beszélt csak véle, akkor mondta

Gubásnénak: „de szép a fiacskája!”

aztán láthatta még máskor az utcán,

de nem is ügyelt többet Palikára.

Most mégis, mintha elsötétült volna

a kert, az ég - eljött a világ vége -

halványan áll jegyzőék Juliskája

elalvó arany kertnek közepébe’

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Fáznak a méhek, nem repülnek már ki,

Ha egy kijön, közel bokorra száll.

Távol tenger világos messzeségén

Repül már mind a sok dallos madár.

Ha nap kisüt, déltájba hallszik néha

Gyöngén egy elmaradt tücsök dala,

Szétszórtan ingadoz kihülő légben

Elalvó rózsák vándor illata.

VII.

VASÁRNAP. HARANGSZÓ.

Megkondul a harang vasárnap reggel,

templomba megy a nép. - Fürtös gubákba’

elől a férfiak, kimérten, lassan.

Nehéz csizmákkal az egymás nyomába’

utánnuk asszonyok, nagy fejkendőkkel,

sárga bőrbundájuk cifrán kivarrva,

a bunda szélét, nyakuk körületjét

fekete kondor bárányprém takarja,

majd lányok jönnek erős rózsaszínben,

keményített szoknya suhog utánnuk,

hajadon fővel - hűvös őszi szélben

meglebben kék és piros pántlikájuk.

Sötétzöld köténye van mindeniknek

- mert most sötétzöld a falu divatja -

némelyiknek már zöld újjasa is van,

és zöld kötényt visel apraja-nagyja.

Legény elszórva, ha megy kettő-három

a templomba. -

Kurátor András mondja:

„Nem áhítatos ma a fiatalság,

nem istenfélő, egész más a gondja.”

De az asszony mind ott van, csak Gubásné

hiányzik a menetből. Mondják róla:

„Nem hagyja kis fiát, ámbátor nem sír,

csak egyfolytán bámul a koporsóra.

De gyönyörü gyerek is volt a lelkem,

fehér mint a hó, gyenge mint a harmat,

sohse is született szegény embernek, -

de Gubásné hát mégis mit akarhat?

hogy el se megy már az Isten házába,

siratók előtt az ajtót bezárja,

csak a jegyzőkisasszony jár el hozzá,

Azt mondják, hogy egész nap csak azt várja.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Lassanként tünnek el a templom ajtón,

elnyelte őket mind a nagy bejárat.

Nehány perc mulva a templom környékén

Falakból kiözönlő ének árad.

Az utca - mintha kiseperték volna,

tyúk, ha kapar - varjú, ha repül végig

az üres utcán, - templomból kiömlő

ének hangzik, száll fel a magas égig.

Kis vártatva templomajtó a népet

ismét kiontja az üres utcába,

kimérten, lassan hazafelé mennek,

ki-ki megáll a saját kapujába’

délután csoportokba gyülnek össze,

- szép az idő - kiülnek a lócára,

kapu előtt komolyan beszélgetnek,

vagy tréfálkoznak, itt-ott kártya járja.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

A falu felett ismét harang kondul,

előbb csak egy, majd még más kettő hangja

mélyen, nehezen száll a levegőbe,

szól a torony mindhárom nagy harangja.

„Hogy? már a délutáni ájtatosság?”

- „Ejh, dehogy! hiszen gyűlőt harangoznak,

Gubásné Palikáját temetik ma.” -

„Jegyzőéktül de szép koszorút hoznak!

Juliska kisasszony még maga hozza,

még fehér pántlikát is kötött rája,”

„hogy szerethette! - csakugyan hát ott van

kis kertjének az utolsó rózsája.”

„- Jaj de kár - oda már a sárga rózsa,

szép koszorúját a porba ejtette,”

tán, mert hogy hirtelen jött szembe véle

a segédjegyző úr - megijesztette.

„Hogy köszön, mint egy hercegkisasszonynak

Albert úr néki” - - -

„De szép pár is lenne!”

„Szép.” - -

„Hát a mondó vagyok, elveszi még.”

„Hisz’ venné, ha a lány máshoz nem menne?”

„Máshoz! Kihez?”

„Négy lovas hintón járhat

már ezután, hogy akadt szerencséje,

azt mondják, aki veszi, úgy szereti,

háromszáz holdat írat a nevére.”

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Mind többen mennek, mind sűrűbben jönnek,

csak tolulnak Gubásné udvarára,

a házajtónál összetömörülnek,

mert nem térnek a halottas szobába. -

- Zúgás támad: hófehér ruhás lányok

a házból kis fehér koporsót hoznak,

a férfiak csendesen félre állnak,

az asszonyok hangosan síránkoznak.

Fehér a kis koporsó, kék virágos,

aranyfodros, csipkés a szemfedője,

lassan inog őszi arany napfényben,

fehér lányok karján a temetőbe.

A koporsó felett arany napfényben

bogarak játszanak, dongók és méhek,

bogár zsongásba, nagy harangzúgásba

nehezen hangzó temetési ének:

„Eltávoztál immár siralom völgyéből,

Tán felénk tekintesz a csillagos égből.

Itt hagytad anyádat nagy keserű búba’,

Mintha sírod rögje mind szívére hullna.

Éjjel-nappal neved hiába kiáltja,

Soha meg nem hallod síri, vak homályba.

Hiába keresnek vídám játszó társak,

Többé már e földön soha nem találnak.

„Soha!” csak ez hangzik a nagy mindenségben,

„Soha!” csak ez anyád keserű szívében.

Isten haragjának fekete követje

Szemedet lezárta, hangodat elvette.

Hiába keresés, kétség, remény bánat,

Vakon, támasz nélkül csak megyünk utánad.

Majd ha az ítélet hangos harsonája

Föld gyomrából mind a holtakat kivájja.

Majd ha a kősziklák lángoktól repednek,

Tűztengerétől az örök ítéletnek.

Talán visszahoz egy mennyei kikelet?

Tán most is mosolyogsz nagy nyomorunk felett?

Oh ha kegyes hozzád a mennyei bárány,

Kérjed, hogy mentsen meg drága vére árán.

Hogy ha bánatunkat, bűneinket látod,

Váltson meg minket a te ártatlanságod.

VIII.

HÉTFŐ. ISMÉT MUNKÁBA.

Ébred a falu, új hét, új reggelre,

nyilnak a házak, kiömlik belőle

üde reggel harmatpárái közzé,

megannyi éj elfogott levegője.

És lassan jönnek ki az emberek.

Pihenés, szomorúság, mulatságot

hétfőn reggel ismét a munka váltja,

nem állnak meg hosszú beszélgetésre,

ki-ki igyekszik a heti munkába.

Csak a gyerekek maradnak még itthon,

útporába játszik egyik vagy másik

szalmakalapos szöszhajú fiúcska,

egy kis nádsípon vígan furulyázik.

Gubásné megy, vesszőkosár a karján,

a kis korsó is telve hideg vízzel,

még egy darab sütő tök is van nála

ropogós hajjal, jó gesztenye ízzel,

fején kásmérkendő, mint a mult héten,

csak a válla hajlik kicsit előre,

mintha már este volna, olyan fáradt,

fáradt szemekkel néz a legelőre.

Egy más asszony jön a mezőről szembe,

megkérdi: komámaszony, hova fárad

ilyen korán?

Gubásné:

Megyek a Szenes részre,

behozatom még azt a kis csutkámat.

A másik asszony:

Hát mégis kint van? hisz már mind behozták.

Gubásné:

Nem értem rá, behozni a mult héten.

A másik asszony:

Vagy úgy - igaz a -. Látta, mennyi szárcsa,

vadkacsa vagy mi úszkál a kis réten?

Gubásné:

Nem láttam.

A másik asszony:

Isten áldja, komámasszony.

A káposztagyaluját ha idadja

megköszönöm.

Gubásné:

Jó szívvel.

A másik asszony:

Küldök érte,

majd visszaszolgáltatom vasárnapra

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

És megy Gubásné a tengeri földre

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Fehér kis felhők a kék távol égen,

pókhálószálak minden kis fűszálon,

aranyos napfény az egész vidéken.

Ugarolnak - - -

hisz’ akkor is csak úgy lesz,

ha majd kizöldül a jövő vetése -

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Vidáman hangzik a tengeri földről

Egy kis gyermeknek hangos nevetése.

ÁLMOK KERTJE

I.

VIOLÁK.

Magános rét - talán kert vége? -

Tömött - füvesen elterül

Távolabb, négyszögű kerettel

Sűrű füzek veszik körül.

Ingó fűszálak hálózatját

Sötét aranynyal hímzik át,

Sűrű egyenlő távolságban

Illatos sárga violák.

Délutáni nap nyári lángja

Játszik ágon, fűszálakon,

Négyszögletű rét közepében,

Magában áll egy hajadon.

Karján kis gyermek, hó ruhában,

Kis rózsás puha áll alatt

Kötött mintájú fejkötőjét

Tartja keskeny batiszt szallag,

Árnyékban van ruhája arca,

De ha kinyújtja kis kezét,

Belé akadt fény átlátszóvá

Lángolja piciny tenyerét.

Gyermekre, fűre, violára

Rászállt egy örök pillanat:

Előbb mi volt? mi lesz majd később...

- A hanyatló nap lehalad. -

Füzek mögül, lehaladó nap

Gyöngébben ontja sugarát,

Sötétül a fű, erősebben

Illatoznak a violák.

Míg hűvösebb kék fátyolával

Felszálló alkony elfedett

Rét közepén álló leányzót

Füvet, violát, gyermeket.

II.

A LUGAS.

Holdvilágos este a lugasban ülnek

- Nyáron piros rózsa virult minden ágon,

Napfény játszadozott, gyöngyharmat csillogott,

Hímes pille himbált mindenik virágon.

Akkor is itt ültek - tán nem is e nyáron?

Csak egy nyári este, valamikor régen,

Mikor rózsák nyiltak. - Egy ki nem mondott szó

Egy vágyó gondolat mindegyik szívében.

Ki nem mondták a szót. - A rózsák hervadtak,

Egymás arcán látják holdvilág sugarát,

Meleg van még most is, de a szellő hozza

Megkésett rezedák hervadó illatát.

„Maradj még, ne menj be, hisz’ oly szép az este,

Mint akár csak nyárba” - „Csalóka e meleg,

Fázom, - - tán a holdfény süt ránk oly hidegen?

Hűvös szellő támad - hullnak a levelek.

III.

DENEVÉREK

Mély csendes tó nagy kert ölén

Magasló nyárfák körbe,

Törzsük halvány sávot bocsájt

Sötétlő víztükörbe.

Fekete víz, zöld fű között,

Hanyatló esti árnyak,

Sötétlő víztükör felett

Kék denevérek szállnak.

Előbb csak egy-egy libben el,

Majd jönnek ezren százan,

Hangtalan röptük elsuhan,

Vagy megrezzen a sásban.

Nappali élet elpihent,

Ébred az éjji élet.

Libegéstől sűrű a lég:

Tán álmok, vagy emlékek?

Emlékek, álmok, képzelet,

Jövőnek elmúlt árnya: -

Alkonyban, sötét víz felett

Száz denevérnek szárnya.

IV.

BAGLYOK.

Lenn a kertben este,

Lombtalan fák sűrű

Ágai közt,

Hangtalan síklanak

Fejetlen madarak

Lágytollú baglyok.

Meggyilkoltaknak

Sóvárgó lelkei,

Kik az életből egyszerre mentek át,

De szenvedélyük fogva maradt

S most mint elsuhanó, kísértet-madarak,

Repkednek, szállnak kétségbeesetten

A sötétlő kert ágai közt.

Lefejezett királynék,

Meggyilkolt gyermekek,

Megannyi áldozat vergődő lelke.

Hangtalan síklanak

Fejetlen madarak

Lágytollú baglyok.

Az egyik felsivít

Rémület, őrület, borzalom hangján,

Kacag a másik rá,

Majd ismét néma csend.

A sötétülő kertben

Hangtalan síklanak

Fejetlen madarak

Lágytollú baglyok.

V.

STELLA.

Királyi kert - de a királyok

Régen kihaltak már belőle.

Szökőkutak vize elnémul,

A teli hold már felkelőbe.

Selymes rétek kaszált füvéről

Fűszeres szénaillat árad,

Márványszobor fénylő fehérjén

Elömlik fénye holdvilágnak.

Márványszobor előtt a gyepben,

Halvány rajongó ifjú térdel,

Márvány-leány hófehér lábát

Csókolja néma szenvedéllyel.

Felnéz hozzá, ölelve tartja

- karja lesíklik - majd leszédül,

Arca kigyúl és mégis fázik

Nagy, mérhetetlen szerelmétől.

Suttogja halkan: „édes szépem,

Fehér testedben hogy imádlak!

Imádom benned a nem-múló,

Soha nem csillapuló vágyat.

Imádlak, mert forró csókomra

Sohasem felelhet ajkad csókja,

Imádlak, mert szűz-tisztaságát

Gyöngéd tested örökre óvja.

Imádlak, mert változhatlan vagy,

Undok csontváz nincsen tebenned,

Mert enyészet förtelmes útját

Egyedül néked nem kell menned.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Aranynyal áttört csipke fátyolt

Borít most a lány hókeblére,

Gyémánttal, ékkövekkel csilló

Gyűrűket húz márvány kezére.

Homlokát övezi aranynyal,

Vállára ölt bíbor palástot,

Égő rózsákat szór fejére,

Elébe hint tömjént, virágot.

Soká áll néma áhítattal

Szerelmi mámorban mellette,

De mire jő a hajnalszellő,

Minden kincsét már összeszedte.

Egy búcsúcsók még - aztán eltűnt,

Sűrű bokrok aljába várja,

Míg felvirad - és a kert őre

A nagy bejáratot kitárja.

De visszajő, vissza lopódzik,

Új kincseket hoz minden éjjel,

Szép fehér kedvesét imádja

Őrült, halálos szenvedélylyel.

S reggel, járó-kelő, ha látja

A kert előtt - résztvevő szemmel

Szól társához, egyik vagy másik:

„Mi rémes halvány ez az ember!”

VI.

PÁVÁK.

Midőn először jött a kertbe,

Pávákat etetett,

Éhes vércsék sivítva szálltak

Feje felett.

Fényes tollu pávák seperték

A kerti utakat,

Útszéli füvek meghajoltak

Arany-zöld fényű, kék zománcú

Tollak alatt.

Hogy meglátta - kenyérmorzsáit

Elszórta szerte szét

S az idegennek oda nyujtá

Fehér kezét.

Tudta ki volt, - így nem kérdezte.

Csak mellette haladt,

A vár felé, sötét árnyékú

Fenyük alatt.

Ő sem szólt semmit, csak rá nézett,

Ígéző volt a lány,

- Arcán élet nagy, szép unalma -

Magas és halavány.

Máskor is eljött még a kertbe,

S várta a kőpadon,

Míg lejön páváit etetni

A hajadon.

Egyszer csak nem jött - tán beteg lett?

Vagy messze költözött?

Nem csillant már mohszín ruhája

A kőpadnál a kert magányba,

Fenyük között.

Nem merte senkitől kérdezni:

Hová lett a leány?

Néha várta léptét az úton,

De csak pávatoll rezgésétől,

Csak pávák panaszos hangjától

Visszhangzott a magány.

Aztán már ő se jött a kertbe,

Élete elkopott, -

Hiszen csak meg se kísérelte,

Hogy megálljon a nap felette.

Nagy néha jutott még eszébe

Zománcos tollak halk rezgése

S hogy egykor ő egy régi kertben

Mi szépet álmodott.

VII.

SALOME.

Safrán szín köntöst

Adtak reája,

Narancsszín virágot

Arany hajába.

Aranynyal festék

Ki, szája szélét,

Aranynyal vonták be

Körme szegélyét.

Narancs-szín selyem

Sátorban állott,

S tépte arany körme

A sárga virágot.

Arany topázok

Sugaras fénybe’

Csilingeltek halkan

Pici fülébe.

Kétoldalt omlott

Hószín vállára

Átlátszó topázok

Arany csilláma.

Távol a pusztán

Valakit látott - - -

Csak mind jobban tépte

Az arany virágot.

Mind halványabb lett

Két szája-széle,

Jobban világított

Arany szegélye.

Illattól fáradt

Szemei égnek,

Oda kiáltja

Várakozó, renyhe

Udvari népnek:

„Hívjátok ide -

Szivemnek álma

Topázim látni

Bozontos fekete

Sötét hajába’.

VIII.

KŐRISBOGÁR.

Lehullt az orgona virága,

Elérkezett a nyár,

Bokrok felett zöld-arany színben

Száll a kőris bogár.

„Kőrisbogárszín zöld ruhámat

Ma adjátok reám. -

Mondjátok, kertünk csalogányi

Elhallgattak talán?

Csalogánydalt nem állja szivem

Sem rózsák illatát

Oly nyugtalaná háborítják

A csöndes éjszakát.

Télen jobb volt - tükrös teremben

Körülvett a magány,

Csak hó világa áradott be

Palotám ablakán.

De aztán a tavasz hogy önté

A fényt, az illatot

Beteg lettem, ha csak egy percre

Nyiták az ablakot - - - -

Mért hívtok most ismét a kertbe?

Tudjátok, jobb nekem

Tükör falas, tág palotában,

Nyugodtabb életem”...

Lemén a kertbe szép királylány,

Arca oly hófehér,

Mint temetők hervadt virágán

A hamvas őszi dér.

Arany szövésű zöld ruhája

Csillámlik zöld gyepen,

De idegen már itt a kertben

A nyárban idegen.

Egy padra omlik - gyönge, fáradt - - - -

Felette szállnak

Zöld-aranyszínű röpkedéssel

A kőris-bogarak.

IX.

HALVÁNY ARCÚ LÁNYOK.

I.

Zöld hajukat

- Mint elsíklik felettük -

A víz simítja lágyan.

Zöld hajukban

Elszórva, százezer

Apró fehér virág van.

Zöld hajukkal,

Fehér virággal játszik

A víz,

És ők a víz alatt

Elringatva elsimogatva

Félig aléltan alszanak.

Kéken folyik

Zöld haj körül vizeknek

Sima selymes hulláma,

Pirosan csillan

Kékes víz között

Halak elsíkló árnya.

S ha a habokból

Kifogyott a napfény,

Meginganak mind a fehér virágok.

Felemelik fejüket a habokból,

Csodálkozva néznek zöld éjszakába

A halvány arcú lányok.

II.

Halvány az arcuk mert meghaltak

Száz éve már,

Azóta nem érinté őket

A napsugár.

Nem látja őket soha senki

Zöld víz alatt,

Csak elsíkló hosszú uszonyú

Ezüst halak.

Egy percre mind rájuk merednek

A hal szemek - - -

Csillan a víz, selymes felszíne

Meg-megremeg.

Elcikkáznak a veres petytyes

Vigonc halak

S ők csak pihennek hosszú sorban

A víz alatt.

Nyugosznak csendben, mozdulatlan

Száz éve már

Míg víz színét megcsillámolja

A hold sugár.

Habokba, ha csendes, magános

Az éjszaka,

Felmerűl halvány arcú lányok

Ábrázata.

S hajuk, zöld hinárral körülfont

Szép hosszú szála

Himbál reng, selymés kék hullámon

A holdvilágba.

X.

VIRRASZTÓ.

Meghalt az ifjú apáca - -

Egy lázbeteg majom

Bejő a halottas szobába

Az ablakon.

Leül a fehér szűzi ágyra,

A halotthoz közel,

Lepleit össze-vissza hányja

Sovány-újju, forróan égő

Kezeivel.

Karját kinyújtja hosszan, hosszan -

Kezével játszana.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Lassan tolul be a szobába

Az éjszaka.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Hajlik feléje, a sötétbe

Letépi fátyolát.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Tömjén illat sűrűn megszállta

A kis szobát.

Bársony sötétből fel-felvillan -

S csukott szemén

Halott leánynak, végig illan

Egy gyertya fény,

A majom vékony hosszú újja

Lázforróságban ég,

Fogdossa félve a halott szűz

Jeges kezét.

Most hajlik hozzá hosszú-hosszú csókra

Átöleli nyakát,

Csókolja lassan embermódra

Kék ajakát.

Csókolja hosszan, önfeledten

Míg mind besíklanak

Halott leány kék ajakába

A fehér fényű, hegyes élű

Állatfogak.

XI.

SELÉNE.

Arany homályban úsznak az emlékek

Alkony-borított arany láthatáron,

Arany homályban csak kereslek téged,

Arany felhőkkel elszállt boldogságom:

Zúgó zenéje élet ünnepének

Hajnali harmat kinyíló virágon...

Ezüst homályba hűvösült az éjjel

Kék köntösén ezüst sugarak szállnak

Rezgő hálóként foszladoznak széjjel

Hűvös ölén ezüst-kék éjszakának

Rég elsugárzott letünt arany álom

Halk viszfényedben újra megtalállak.

XII.

SZÉTTÉPTÉK...

Sötétlő est - fűzfáknak árnya,

Alattuk siklik a folyam

Folyton ömlő, nehéz ezüstje, -

A fűzfák alatt elsuhan.

A kertbe fehér árnyak jönnek,

Fehér ködök, mind délfelől,

Egyiknek hosszú fehér leple

Ezüst folyamba elmerül.

A többi is tolul előre,

Fűz árnyakkal ölelkezik,

Egy percre él, aztán feloszlik,

Lénytelen, rémes mindenik. - - -

Ő félt és elhagyá a kertet,

- Átkos maradt az éjszaka,

Utánna szállt a sok sötétlő

S fehér kísértetek raja.

Oltalomért vadonba indult,

De ráborult a rengeteg, -

Többé nyomát nem lelte senki,

Széttépték a kísértetek.

XIII.

ŐSZI VENDÉGEK.

Ősz vonul el a nagy torony alatt:

Répalevelek, káposzta, kender

Színesedik, sárgul,

Őszi virágról,

Borsó virágról, őszi rózsáról

Harmatcseppek hullnak,

Egyik a másik gyöngyös nyomába,

Pókhálók lenge fátyolszárnyára.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Rég elmult őszök ködbeolvadt árnya

A környéket járja.

Jelük még itten, bevésve, felírva

A nagy torony széles ablakfalára:

Évszámok, betük

Hideg-keményen

Bevésve mélyen,

Rég elmult évek,

Melléje téved

Egy-egy betüje olyan névnek, melynek

Már nincs viselője.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Csak fátyolképük téved vissza újra,

Mind halványabban, mind láthatatlanabban,

Hogy tünnek jobban idő mélyébe. -

Jönnek lóháton,

Rég elmult paripákon

Ifjak, leventék.

Várba megszálló, igyekvő vendég,

Kocsiban ülő szép asszonynépek,

Néha megcsillan, néha megtéved

Szemük pilláján, keblük ékszerén

A tünde őszi fény. . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Kapun befordulnak

Hársfalombos udvar

Sötétlő zöldjébe.

Ide-oda röpked köszöntő-vídáman

Zengő szavuk. -

Bezárják hirtelen mögöttük

A nagy kaput.

Eltüntek mind sötét bejárat

Ive alatt. . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Sárgul a kender, hull a rózsa,

Az ősz halad.

. . . . . . . . . . . . .  . . . . . . . . . . .

S a nagy torony áll, - ráesik árnyéka

A napos útra,

Csak úgy mint régen,

Áll mozdulatlan

Kék őszi fényben.

Hozzá simul az ősz,

Bejön a harangokhoz

A nyilt ívablakon,

Végigsiklik, kívül-belül szürkéllő

Zord kőfalon,

Öblös harangok érces, zöld homályán,

A gerendázat fáján.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Az ősz mind jobban simul, siklik

A nagy torony alatt,

S a nagy harangokhoz beszállnak

Kósza röptü kíváncsi szemü

Kis madarak.

XIV.

LIDÉRC TŰZ.

Volt egyszer, hol nem volt

Egy tündér álom,

Elszállt, elterjedett

A nagy világon.

Valaki álmodá

Valahol távol,

Tündér mesét mondott

A boldogságról.

De meg nem mondhatá:

Szin-e, vagy illat?

Hang-e, vagy levegő?

Virág, vagy csillag?

Azóta keresik

Milliók ezrei,

Mindenki keresi

De senki nem leli.

Keresik illatban,

Csillag, virágban,

Ismert határokon,

Nagy távolságban.

S csak akkor tudja meg

Ki-ki elérte,

Mikor már elrepült

Ha vissza sírva is

Majd meghal érte.

XV.

BÚCSÚ.

Eljött az ősz, madár is elszállt -

Isten veled!

Forgó szél elseperte tőlem

Szerelmedet.

Hogy jött? hogy ment? ki mondhatná meg?

Virág ha vész,

Fejét lehajtja, fonnyad-szárad,

Ez az egész.

Előbb, ha szóltál, hangod lágy volt,

Mostan szavad

Hideg, kemény lett, szívem tőle

Majd meghasad.

Vágyó szemem, réten virágot

Már nem talál,

A hegyen túl, hózivatarban

Zúg a halál.

És zúg az erdő minden fája

Vihar alatt,

Haragos, durva szélvész járja

Az ágakat.

A nyári ég világos kékje

fejünk felett

Szürkére vált - tavaszból ősz lett - - -

Isten veled!

XVI.

SZOBROK.

Nyüzsgő nép a kertet belepte,

Futkározásban telik kedve.

Felette hosszú sorban állnak

A multból, kőbe olvadt árnyak.

Mereven néznek mind az égre,

Lecsendesül a nép is végre.

Szélén esőtől nedves útnak,

Felcsillant lámpafények kúsznak.

Összeolvadnak esthomályban -

Havazni kezd most halkan, lágyan;

S fehérlő hópehelybe fogva,

Halott királynék fehér szobra.

XVII.

FÜVES ÚT.

Napsugarak kicsókolták a földből

Az első zsenge hajlongó fűszálat.

Felébred ember, állat,

A téli álom havas mámorából.

Havas mámor, virágra válik -

Fehér mind egy szálig.

Zöld fakadó gyepben...

Madár elrebben,

A kis erdő kopár

Lassan szinesedő ágairól.

Megingnak a virágok -

- - - - - - - - - - - - - - - - - -

Mert idegen jár ott.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Alig zöldelő, fiatal halvány

Bársony gyepen

Megy az idegen

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Félelmes, ismert idegen.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Fakadó zsenge, füves úton végig,

Egész az erdő szélig.

Merev galyak

Jövő fakadásra zsendülő lombja

Homályba vonja

Az idegent.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Nő a fák árnya

Az egész világra,

Tavaszra, nyárra,

Őszre és télre

Ránő az idegen fehér sötétsége

Nehéz, átlátszó örök sötétsége.

XVIII.

AZ ISMERETLEN.

Erre járt, de már nem látom,

Eljött - elment, mint egy álom,

Könnyű nyomát hó ellepte,

Csak sötétség körülötte.

Sötétségtől, izzó fénytől,

Lehulló hó fehérjétől

Nem tudom már észre venni.

Minden volt-e? vagy csak semmi?

Mégis néha közel érzem,

Van lényében nékem részem?

Mindörökre bennem él-e?

Vagy elmulok én is véle?

XIX.

SZÉNRAJZ.

Kopár ágakra

Varjuk símulnak,

Nagy fehér hópelyhek

Csendesen hullnak.

Fekete varjúk

Nagy nyárfák ágán,

Fehér hó fénylik

A varjuk szárnyán.

Sűrű hópelyhek

Csak csendesen szállnak,

Tán fagyott szirmai

Elmult virágnak.

XX.

ŐSZ FELÉ.

Alkony borúlt a hosszú rétre

Szürkére fakult zöldes kékje

Fakó fényben, mereven állnak,

Madár ijesztők, sötét árnyak.

Most megmozdul ruhájuk rongya

Mert hüvös szellő szárnyát bontja

Egyszerre táncos kedve támad

Mind a sok csörgő zörgő váznak.

Lassan az égbolt elsötétül,

Sötétlő felhők jönnek délről,

Hajlik a felhők tépett széle

Meglibbenő rémek felébe.

Nem rég tavasz volt, fényes, édes.

A föld virágtengertől ékes.

Most helyén százezer virágnak

Madár ijesztő rémek állnak.

XXI.

A FEKETE LOVAS.

Akác sorok közt veres holdvilág süt.

Út homokjában, porfellegben

Egy lovas közeleg.

Fekete ménen ül.

A nagy ló csetlik-botlik,

Bozontos farka

Lábát csapdossa.

Lekonyul nagy feje

Vedlett térdére.

De azért csak halad

Feltarthatatlanul.

A lovas arcát nem látja senki,

De rémület keltő minden mozdulatja,

Egyenes tartása, feje járása.

Csak halad a nagy fekete árnyék,

A vörös holdvilág réztányérja előtt

Hiába térsz ki néki

Elér még is.

Elér egymás után minden helyre,

Eléri a leggyorsabb futót is,

Lomha fekete lovával

A fekete lovas.

XXII.

IMA.

Szent Istenem, forrón szeretlek!

Nem is kérem bocsánatod,

Kegyelmedet se, tudom úgy is

Hogy gyermeked meghallgatod.

Vétkem nincsen, mert benned élek,

S ha elsötétül életem

Undokságtól, földi salaktól,

Megtisztul a te fényeden.

Szép, minden szép, mert Te vagy minden,

S ha szemünk még is árnyat lát,

Csak mert jelenünk el nem bírja

Fényednek összes sugarát.

Össz-sugarad szétáradt fénye

Ha törten is - ömlik felém,

A jelenségek millióin -

- Tied vagyok - maradj enyém!

XXIII.

A LEGBENSŐBB LAKÓJA.

Szól, de nem halljuk,

Száll, de nem látjuk,

Mindig keressük,

Sohsem találjuk,

Soha sem hágy el,

Még is oly távol.

Mint magas égbolt

Csillagos fátyol,

Számos lakói

A lélek háznak

Nem élnek békén,

Folyton csatáznak.

De örök az Ő

Csendes nyugalma,

Zavart nem ismer

Nagy birodalma.

Idegen tőlünk,

Idegen nekünk,

Még is csak benne

Általa élünk.

Lelkünk felszínén

Ha gondolat támad,

Ha körül zsongnak

A nyugtalan vágyak.

Nem érti őket,

Mit sem tud róla

Lélek legbensőbb

Örök lakója.

S még is Ő minden,

Ő a mi lényünk,

Ő, a nevetlen

Nagy mindenségünk.

Ő a mi sorsunk

Félelmünk, vágyunk

Ő, kit szeretünk,

Ő, kit utálunk.

Erőnk támasza,

Lét hordozója:

Legbensőbb titkos

Örök lakója.

XXIV.

HABLIBÁK.

Páva szín hullámok

Fehér habot vetnek,

Mint fehér libák ha

Part felé sietnek,

Neptun hablibái

Repesnek és szállnak

Fehérlő tetején

Hullám tarajának.

Ágaskodnak zúgnak

Megtörnek a habok,

Gyémánt port szór, melyik

Kősziklába kapott,

Majd ismét kisímul

Selymesen és kéken

Eltűnik - honnan jött -

Tenger mély ölében.

De ismét csak jönnek

Idegen világból,

Isten tudja honnan? -

Ismeretlen távol

Küldi őket ide,

Titkos üzenettel.

Zúgó mesék szállnak

Habliba sereggel.

Újra visszarebben

A megriadt sereg

Parton nem tarthatják

Őket az emberek,

Mert a parton járók

Nem értik nem látják,

Tengerben szunnyadó

Régi százak, ezrek

Ide vetett álmát.

XXV.

CSILLAG MEZŐ.

Világos kék égi réten

Csillag-virág nyílik szépen,

Száruk sugár, kelyhük ragyog

Azt szakítják az angyalok.

Mind eljöttek - ötvenketten,

Arany fátyol köpenyekben,

Hajladoznak, el-felszállnak.

Hosszú fényes angyalszárnyak.

Csillag virágokat szedik,

Bokrétába illeszgetik

Mert az égben ünnep van ma:

Szűz Mária nevenapja.

XXVI.

ÉVA.

Felébred, lát - nem tudja mit?

Csak boldogságot érez.

Azt hiszi, hogy a holdvilág

Közel fénylik szeméhez.

Utána nyul - nem éri el,

Csak lehanyatlik karja.

Nézi testét: oly kéjesen,

Oly lágyan, mi takarja?

Hullámos haj - mi lehet ez?

Hisz fejéhez van nőve!

Véle fordul, nem hagyja el,

Bár futna már előle.

Holdfény csillog hűs harmaton

- Ezüstöt sohsem látott -

Azért „ezüstnek” nem hívja

A fényes holdvilágot.

Csak nézi, nézi: a patak

Csillámfényét, hogy hányja

Sötét medréből újra fel

És ismét fel, ezerszer fel,

A fényes holdvilágba.

Megborzong karja, fázni kezd,

Halkan felkacag tőle,

Mi volt e hang? mi a hideg? -

Fél: hogy mi lesz belőle.

Jön valami gyönyörthozó,

Mi testét általjárja,

Melegen, lágyan, édesen:

Felkelő nap sugárja.

S körülte - hall tán valamit?

Nem - mi életre ébred

Napfényben: színhullámai

Az élet tengerének.

Sok szín közül legfényesebb,

Legszebb egy, amit látott,

Utána nyul - nem tudja hogy -

Letép egy szép virágot.

Egy más virág után is kap,

De elrepül előle,

Virágszírma éled repül:

Pillangó lesz belőle.

Földhöz nőve egyik virág,

Miért repül a másik?

Nem is csodálja - új szemén

Elömlő élet, tünde fény

Ezer szikrája játszik.

De mind ennek még nincs neve,

Se szó, se gondolatba’

Illat vagy fény, hang vagy meleg,

Új ereiben megremeg,

Valóját általhatja.

Lát mindent - boldog, élvez, él,

De mit lát, meg nem érti.

Jön Ádám... neki a világ

Már öntudat, már gondolat

- mindent megnevez néki.

XXVII.

NÁSZDAL.

Hajlanak, hajlanak a myrtus ágak,

Eljött már szép nyara hő ifjúságnak.

Tavaszszal hervadnak a gyöngyvirágok,

Tűzrózsák gyujtottak piros világot.

S mi láthatatlanok, fonjuk a szálat,

Melytől az élet fogy s új élet árad.

Fátyol lengén borul jövőre, multra,

Egyaránt már megjárt s járandó útra.

Mi, láthatatlanok, közel és távol,

Csakis mi sejthetjük, mit rejt a fátyol.

Menyasszony két szeme könnyektől ázik -

Elmult egy nemzedék, jön majd a másik.

Hajlanak, hajlanak a myrtus ágak -

Szél hordja szirmait fehér virágnak.

XXVIII.

MÉGIS?

Szép lány volt hajdan, szeme tűzzsarátnok,

Rózsás az ajka, keble, válla hab,

Mosolya édes. - Aki közelébe

Férkőzhetett, az volt a boldogabb.

Mindenki nézte, mindenki szerette

Divatból, avagy hiven, igazán,

Ő csak játszott előbb, majd szeretett is,

Míg végre asszony lett a szép leány.

Nyár volt körülte - de majd őszre hajlott -

Ezután már csak emlékeknek élt,

Évek multával ezek is bágyadtak -

A szerelemről már nem is beszélt.

A serleg kiürült, - ő földre ejté,

Hogy elfogyasztá élet tűz-borát,

Ki tudja, élvezte-e vagy csak türte

Gyorsan muló évek csöndes sorát?

Álomban élt. De egyszer szerelemről

Szólnak előtte, - szíve megremeg,

Szeme feleszmél, kíváncsian kérdi:

Hát szerelmesek még az emberek?

XXIX.

THÉBAIDE.

Magam vagyok, magam,

Életbe, halálba,

Lelkemnek nincs társa,

Szivemnek nincs párja.

Nem értek meg senkit,

Engem sem értenek

Legjobb ismerősim:

- Idegen emberek.

Bár ha körültem is

Hemzsegnek a népek,

Csak nagyobb, elhagyott

Pusztaságba lépek.

Hogy ha szól is hozzám

Egy vagy másnak szava,

Elhangzott - volt - nincsen: -

Elmult tél hava.

Végtelen vadonba

Nem közelít senki,

Nem vezethet nyomra.

Olykor el is szédít,

Szivem bele fájdul

Örök elhagyottság

Nagy boldogságtól.

XXX.

A VÉN KERTÉSZ.

Kertészkedik az öreg Pán

Ültet virágokat,

Ráncos arcú feje felett

A nyári nap halad.

A kert mellett sütkérezik

Arany zöld legelő,

Legelőről ugrálva jő

Egy kecske nyáj elő,

Bokrok sötétzöld hűvösén

Nagy gyíkok síklanak,

Azurkék fej - aranyszélű

Szemek csillámlanak.

Kecskék, gyíkok a vén kertészt

Vígan körülveszik,

Friss, gyönge ültetéseit

Tapodja mindenik.

Bosszankodik az öreg Pán:

„Még háborítanak!”

Ültető fával kergeti

Kecskéket, gyíkokat.

A nyáj riadva szétszalad,

De vissza jönnek mind,

Egy pillanatra tűnnek el -

Itt vannak már megint.

Megúnja Pán a kergetést:

„No hát csak várjatok!

Majd muzsikálok nektek én

Ti undok állatok.”

Hét ágú fuvolája szól -

A kecske nyáj mekeg

Kék fejű gyíkok síklanak

Égnek arany szemek.

Pán is táncol, ugrál, forog,

S amint a nap halad

Fehér kecskék, kék-zöld gyíkok

Körülte játszanak.

XXXI.

ESŐCSEPP.

Esőcsepp hullott szemembe,

Hervadó fák leveléről

Síklott szemembe.

Már nem látok tisztán

Vagy csak most látok?

Szétfolytak, elferdültek az arányok:

Szemem előtt a fűszál óriás pallos lesz,

Elsimúlnak eltűnnek a nagy hegyek.

Összefolyik a csillagok fénye,

S a nagy fényességtől

Sötét lesz egészen - -

Esőcsepp hullott szemembe,

Hervadó fák leveléről

Síklott szemembe.

XXXII.

DÉLIBÁB.

Ákác virág hamvas fehéren

Ellepte mind az útakat,

Halványul tavasz éles zöldje

A forróbb, nyáribb nap alatt.

Tágas mezőkön, fehér gyolcsban

Itt-ott kapálnak emberek,

Külömben csend, és elhagyottság

- Kékül az ég, nő a meleg. -

Hullámzó halvány zöld kalászon

Ezüstszín tompa fény ragyog,

Feltünnek, kék csillámló egén

Ragyogó szines lovasok.

Kicsinyek még, a láthatáron

Alig hogy észre vehető,

De közelegve bontakoznak

Nagyságuk majd az égre nő.

Előbb csak egy piros és fehér

Fekete és acél tömeg,

Kitünik egy ló, - majd a másik

A hogy a csapat közeleg.

Vízszinün csillan a napfényben

Sok lándzsa, kopja, vas sisak -

Vérpiros csíkú fehér kendőt

Visel sisakján egy lovag.

Az egyiknek sötétlő állát

Éleskék fátyol fedi el,

A legtöbbnek hegyes sisakján

Sárga vagy hófehér lepel.

Rezes szerszám a paripákon,

Mint már könyvben sem látható,

Széles szűgyű, zord, óriás nagy,

Idegenszerü mind a ló.

Jönnek, haladnak, közelednek,

Ránőnek a kék égre mind,

Fejdíszük leng, acéljuk csillog,

Sok zászlajuk lobogva int.

De magasan - - nem földön járnak,

A kék égben száguldanak,

Napsugaras csillámló kékből

Ömlik elő a szép csapat.

Honnan jönnek? hová vonulnak?

Nem tudom - - kis gyermek vagyok,

Kit porban játszva, felriasztnak

A rázuduló lovasok - - - -

És sokszor még elalvó félben

Látom, hogy száguldnak tovább,

Mint a kék égre felvetette

Egy ezredéves délibáb.

XXXIII.

GYÉMÁNT KÉRUB.

Áll az idő örökké, változatlan,

Mozdulatlan, halálos merevségben

A mindenségnek tengelyén.

S körülte őrült forgatagban

Forognak minden megteremtett lények:

Minden gondolat, mely alakot öltött,

Minden, testbe öltözött életszikra

Forog körülte, önmagát kergetve,

Majd elalél, majd ismét tova száguld

Egyik vagy másik.

Ilyenkor mondják: eljár az idő!

De az idő áll, örök változatlan,

Mozdulatlan halálos merevségben.

Néha egy lény saját magát eléri,

Felölti ismét szétfoszlott alakját,

Rohan újból csak önmaga után.

S az események, melyek az időben

Mindíg egyformán vannak, voltak, lesznek

Egy más után jövőnek látszanak.

Hánykodnak a merevség tengerében.

E sok őrülten rohanó alaknak

Mulandónak, illónak, változónak

Tetszik a sohasem mozduló idő,

Míg ő maga, egy merev gyémánt-kérub

Áll mindörökkön örök változatlan,

Mozdulatlan halálos merevségben.

[*] Anarcsi szokás farsang végével, a pártában maradt lányokat kikongatni.

TARTALOM

NYITÓLAP

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

AZ ERDŐ HANGJA

AZ ERDŐ HANGJA.

TÜKRÖKRŐL SZOBÁKRÓL

TÜKRÖKRŐL.

HÁROM FALU HATÁRÁBÓL

EGY HÉT

ÁLMOK KERTJE