AZ ERDŐ HANGJA

TÜKRÖKRŐL, SZOBÁKRÓL.
HÁROM FALU HATÁRÁBÓL.
EGY HÉT. - ÁLMOK KERTJE.

IRTA:
CZÓBEL MINKA

BUDAPEST 1914
SINGER ÉS WOLFNER KIADÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2018
Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-963-417-399-1 (online)
MEK-18872

TARTALOM
AZ ERDŐ HANGJA
TÜKRÖKRŐL SZOBÁKRÓL
HÁROM FALU HATÁRÁBÓL
EGY HÉT
ÁLMOK KERTJE

AZ ERDŐ HANGJA
AZ ERDŐ HANGJA.
I.
Elalvó várrom zöld erdőben -
Királylány hófehér ruhája
Holdfényben, hosszú éjszakákon
Az omladékot körüljárja.

II.
Hervadt ruhák fáradt uszálya
Sepri a hársfasorban végig
A sok elsárgult levelet.
Halványkék lenge fátyolkelme
Siklik el a sok zörgő, sárga,
Lehullott hárslevél felett.
Sepri lehullt napok emlékét
Megzörrenő porondon végig,
Halványkék elmuló emlékek
Tapadón, félénken kisérik.
Még jönnek szembe más uszályok -
Újból zörren a hullt levél,
Fáradt, hanyatló nap süt rájuk,
Fáradtan fuj a déli szél,
Esőt hoz délről - - - -
- - - - - - - - - - - - - - -
Villámos felhőt,
S bennük felébred
Hullámzó lánggal
A rég elmult élet.
Hullámzó lángja
Villámba árad,
Leszálló éjjel,
Nagy zugó erdő
Elfödi végkép
Hársfák vonalját,
Uszályok végét,
Lángokban égő
Nagy szürke várat.
Leégett a vár, láng ellobbant
Parázs tüze még kivilágit
A sürüsödő éjszakán.
Izzó tüz - szem még felvilágit
Elhamvad lassan - újra csábit -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Bagoly sivit a fák galyán.
Hangtalan röptü baglyok szállnak
Árnyában a nagy fenyőfáknak.
Kidől egy fa, rá nő egy másik
Folyondár repkény körülfonja,
Levélhálóval betakarja,
Gyökérhálóval összevonja.
És nő az erdő - ujra ébred
Halvány-kék elszállt múlt felett,
Százezer szálú forró élet -
Tél mulik - jő a kikelet.
Hó nyomja a fák sűrű törzsét,
Puha smaragdszínű mohát
Majd elmulik csilló fehérje -
Nap váltja fel az éjszakát.
Csillagok néznek a fenyűfákra
Aranynyal hinti be
Áttöri, ellepi, a nap világa.
Kihal a gyönge, nő az erőse,
Fáradva, küzdve, viharral, széllel,
Egymást elnyomva, egymást támasztva
Nő erőszakkal, nő szenvedélylyel,
Életerőben, nagy biztonságban
Meredez égnek, fa-óriások
Sötétlő ága.
S a sűrű erdő homályán rezeg
Halvány hold fénye:
Kéklő emlékek, halvány uszályok
Síklanak el a kék holdas éjbe.

III.
Gyűlést tartanak a kis gombák
Elzárt titkos erdő-szobába’ -
Bejáratát egy nagy fa védi,
Oldalát szikla körülzárja.
Földjére moh-szőnyeg terítve,
Beléje ülnek lágyan, mélyen
A gombák mind zöld bársonyába,
Csak egy maradt a szőnyeg-szélen:
Harmat puha, csuklyás ruhájú
Vékony szárú kis fehér gomba,
A többit nagy széles kalapja
Csak mélyebben a mohba nyomja.
Tanácskoznak hosszan a gombák,
Nem érti senki, mit beszélnek
Csak a sziklát lakó boszorkány
Hallja a hangtalan beszédet.
A szikla mély, sötét odvából
Kacagva nyul ki hosszú karja,
Majd könnyű haja libegése,
A gombákat mind betakarja.
Kacajátul fut szét az erdőn
A megrémült gombasereg,
S a boszorkány mohbársonyában
Hangos-kacagva hempereg.

IV.
Hó hullott az éjjel, sűrű pelyhek szálltak,
Megakadt ágában sötét fenyüfáknak,
Míg a sűrű galyak mind be lettek lepve,
A fák alá terült puha fehér leple
Lassan hulló hónak.
Fehér lett az egész, nagy rengeteg tőle,
Csak a legnagyobb fák álltak ki belőle,
Annak is csak ága, magas koronája,
Kisebb fák bevesztek tél puha havába.
Hó, hó mindenfelé - kifagyott az élet,
Szem be nem láthatja a nagy fehérséget.
Csend, magány, némaság lepi el a tájat,
Mértföldes hómezőn se ember, se állat;
De reggel a havon titokteljes élet,
Százezernyi nyoma láthatóvá éled:
Elosonó róka, négy körmü nyomába,
Dupla mélyedést nyom a vaddisznó lába,
Ollószerü nyoma eliramló nyulnak
Pici madárléptek mellett elvonulnak,
Mintha kihímezné havat madárlépte,
Szárnya belécsapott itt-ott hópihébe,
Mind ott maradt nyoma szárnyának, körmének,
- Ezer kékes árnya a hó fehérjének -
Eltüntek, elbujtak állatok, madarak,
Nem zavarja mozgás a nagy fehér havat,
Csak számtalan nyoma, mit a hóba’ hagyott,
Jelzi az ezernyi eliramlott, elszállt,
Elvonult, elrepült, erre járt alakot.

V.
Felkelt a nap, kakuk madár
Kakukol zöld erdőben,
Rózsás menyasszony arra megy -
Megkérdi elmenőben:
„Hány hét kedves kakuk madár
Még esküvőm napjáig?
Hányszor pihen még lány-fejem
A teljes boldogságig?”
Ösvényen jön egy más leány,
Halvány az ábrázatja,
Az erdő másik végéről
Kakuk madárt hallgatja:
Elálmodó tekintete
A galyak közé téved:
„Kakuk madár, kakuk madár
Mondd, hány esztendőt élek?”
Fél, hogy kevés a felelet -
Míg tulsó erdő végen
A másik lány is nyugtalan:
Csak hogy majd sok ne légyen.
Félénken várja mindkét lány
Szavát a jós-madárnak,
Mely nyugton ül a lomb között
S vígan kakukkol hármat.

VI.
Piros tűzfény - lobogó, szálló, -
Vár udvarába’,
Sötét kőkapun kivilágít
Zöld éjszakába.
Ki az erdő sötét áthatlan sűrűjébe,
Csillagtalan, felhő-fekete
Viharzó éjbe.
Lángok lobognak,
Szikrák játszanak,
Piros háttérről
Feketén válik le
Egy-egy alak.
Majd rá nő árnya
Bizonytalan-ingón
Vár szürke falára.
Ismét eltörpül
Kicsiny lesz az árnyék -
Előre jön - vár még -
Majd jönnek mások.
Fekete ruhás
Árny-óriások
Nőnek belőlük
A várfalon.
És árnyék és alak
Lobogva játszanak
Falon, a tűz előtt.
Mintha lobognának
Feketén a lángnak
Piros lobogása,
Fény sziporkázása
Nyugtalan tépdesett
Mozgása között.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
De hang nem hallszik ki az éjbe,
Mi lehet ottan?
Rémes tettekre világít-e
A máglya fénye?
Erő, erőszak a vár lakója,
Rettentő lehet uralkodója,
    Rettentő lehetne - - -
De a vár úr sötét, büszke lelke
Örömét nem lelte
Rémtettek unalmas
Kicsinyességében.
Megvetően várja
Zárkózott magába
Szebb, rémesebb tettek
Fényesebb lángolását,
Jövetelét.
Kárpitos teremben,
Feszülettel szemben
Hófehér hajadon
Sirdogál magába -
Epedően várja
Szebb, napfényesbb napok
Jövetelét.
Várkapu alatt,
Lenn a szolgahad
Tűz fényes lángja
Lobogása mellett
Unottan várja
Valami rémes
Távol esemény
Jövetelét.
Csak a tűz lángol
Közömbös-szépen,
Változó-fényben
Veti az alakok
Árnyait a falra.
Vonalán a lángnak
Szikrái szállnak,
Lobognak a lángok,
Lobognak az árnyak,
Merev alapján
Vár szürke falának.
S várkapun át
A sötét éjbe
Messze világít
Lobogó-libegő
Lángok fénye.

VII.
            (Ébredés, elalvás.)
Jön a napsugár zöld erdőbe
Harmatos reggel,
Ébred az erdő galyzúgással
Madár sereggel.
Fű alatt síklanak,
Egész nap játszanak
Levelen, törzsökön,
Mohán, virágokon,
Folyton szétáradó,
Folyton beözönlő,
Remegő, reszkető,
Rezgő, megrebbenő
Napsugarak.
Reggelből dél lesz, délután a délből - - - 
Napsugár szálak,
Erdő mélyéből, sűrűjéből
Mind vissza szállnak.
Lassan, egyenként, kúsznak vissza
A kékes éjbe,
Kékes-hamvas lesz, idegen lesz,
Az erdő mélye.
Mint előbb által járta
Hő napsugár,
Átjárja, elborítja,
Elönti, elözönli
Kékes homály.

VIII.
Hosszú fényes, ezüst gyíkok
Zöld bársonyban síklanak:
Sűrű fenyű bársonyában
Csillanó ezüst patak.
Síklik könnyű rohanással
Csillogó kavics felett,
Behabozza harmatával,
Megszaggatott partja szélén
A megingó fűveket.
Holdvilágos tündérlányok
Fényfonalból hálót fonnak,
Hosszú hajuk sugarából
Hálót vetnek a gyíkoknak.
De a háló könnyű, gyönge,
Sugár szövése alatt
Ezüst gyíkok elsuhannak,
Eliramlik a patak.

IX.
    A harkály mondja.
Álmatag kis lány
Mit tehet róla,
Hogy rózsa nyílott
A télbe, a hóba?
Hó közepette
Fellángolt lelke,
Karácsony este
Párját ölelte.
Harangok zúgtak
Éjji misére
Mikor először
Borult keblére.
Új meg új pehely
Hullott a hóra
De szaporább volt
Ajkuknak csókja.
Karácsony naptól
Újév napjáig
Naponta mentek
Az erdő aljáig
Senki sem tudta
Más nem is látta
Csak havas holdfény
S nyírfáknak ága.
Éjjet nem félték
Havat nem bánták
Övék volt a nagy
Égi királyság.
Egy héttel később
Vízkereszt tájba
A lány az erdőt
Egyedül járta.
Erdei harkály
Mesét mond róla:
Megfagyott, eltünt
A télbe, a hóba.

X.
Alvó fáknak sötét galya
Újra zöldül, éled,
Virág, madár boldogságra,
Szerelemre ébred.
De minek jön dallos tavasz
Kopár, száraz fának.
Melyet fogyó életével
Ma-holnap kivágnak?
Jobb is lenne, ha a tavasz
Mielőbb elmulna,
Szerelemre, boldogságra
Fehér pehely hullna.

XI.
Hogy az országútról letértem -
Utam sűrű erdőn vezet.
Kanyargó ösvény a sötétben
- Álomlátás, vagy képzelet? -
Sűrű fenyük sötéten állnak,
Bársonyszinü, sötétzöld ágak.
Mind sűrűbb lesz az erdő mélye,
Sűrűbb növekvő éj sötétje.
Ha az úton fel-felvilágít
Fehér kavics, vagy hólepel,
Sötétség szélén alig tágít,
Éj s erdő árnya lepte el.
De most átvillan a sötétbe
Távol világ sugárzó fénye.
Mind közelebben,
Mind melegebben.
Itt már a fák ritkábban állnak,
Tért nyitnak ódon szürke várnak,
Az udvaron kutyák ugatnak,
Fényesen világít egy ablak,
Még felviláglik hat, vagy hét,
A többi fal komor, sötét.
Hogy hívják, ki e házat lakja?
Minő lehet arca, alakja?
Talán ott fenn, ez ósdi várban,
Szép bútoros, meleg szobákban
Mosolygó arcú, ifjú lányok?
- Milyen színü lehet ruhájuk? -
Vagy sárgalapú könyv felett
Idő-lenyomta ősz fejek?
Vagy ifjú asszony? éltes ember?
Milyen lehet ott a cseléd,
Ki dolgos kézzel, éber szemmel
Szítja a tűzhely melegét?
Az ablak vonz, vonz a világ,
Befordulok - -
    Megyek tovább,
Tovább a bársonyos sötétbe,
Erdő magányos sűrűjébe.
Sohsem tudom meg - tudja Isten -
Kik élnek s kik halnak meg itten?

XII.
Sötétzöld éjjelén tündér-látó nyárnak,
Liliomos úton fénybogarak járnak.
Felcsillan, elillan fénybogarak lángja,
Zöld sugarat áraszt hófehér virágra.
Liliom illatja, fénybogarak fénye
Felcsillan, elszállong meleg nyári éjbe.
Szálló fénybogarak, apró zöld csillagok
Liliomkelyhébe a szerelem fénye
Kis zöld tüzet rakott.

XIII.
Fején dér lepte koronája,
Megy - majd megáll
Országát, birodalmát járja
A vak király.
Jég-gyémántból, hó bársonyából
Agg tagjain
Fehér - puhán omlik válláról
A hermelin.
A merre jár, hegy, erdő fája,
Rét mezeje,
Mind az övé, de sohsem látja
Kihült szeme.
Megy a sötétbe, hideg éjbe
Száz éve már,
Fehér hó örök sürűjébe
A vak király.
Csillag ha csillan koronáján
Hó ha repül,
Nem tudja tán? - szó nem kél száján -
Megy egyedül.
Országában, útját nem kérdi,
S a hó világ
Melyet nem lát, mely őt nem érti
Csalja tovább.
Míg a királyi jövevénynyel
Földnek nyara
Találkozik, bevonja fénynyel
Hő sugara.
Elolvad ő is, - s tél havából
Mi meg marad:
Ékköves arany koronából
Kitört darab.

XIV.
            (Gyökerek.)
Kövecses úton, zöld erdőben
Lehullott bükk levelek közt,
Rejtelmes élet
Zörög-mozog.
Tán kígyó síklott el?
Vagy vadmacska bársonyos lépte,
Erdő sötétbe?
Nem - helyben marad
Sok korhadt darab.
De megmozdulnak, mozognak mind a fák
Gyökerei.
Halk éneklés hallszik
Sóhajtás, fütyülés
Hangos jajveszéklés.
Mintha rettentő állatok
Megkövesültek volna.
Mint ős templomok tetején
Vizet okádó szörnyetegek raja
Sohsem látott alakok
Hemzsegnek itten.
De mind a földbe nőve
Erős gyökerekkel.
Némelyik hadonász
Első lábával
Vagy farkával csapdos
Míg hátsó lába
Gyökérbe fogva, földhez szegezve.
Más gyökerekből emberfejek lógnak.
Eltorzult arcuk
Elsápadt ajkuk
Hánykodik, nyöszörög.
Egyik körülte növő fűszálakat rágja le
Másiknak keze is van,
Ha dongó, ha légy, ha erdei pille
Mellette elröpül,
Csapdos utánna.
Két közel fej egymásra néz
Halálos, őrült szerelemmel,
De hiába nyujtják gyökér nyakukat,
Ajakuk el nem éri egymást.
Közöttük űr marad.
Közelednek egymáshoz
Mint vékony száron ingó levelek,
Sóvár tekintettel néznek egymásra.
Üvöltés, kiáltás az erdőn
Rémteremtmények állnak az úton:
Fa gyökerek,
Gyökerekből kinövő ember-állat-fejek,
Szörnyszülött ábrák.
Hangjukat hallom
De már nem látom őket.
Eltakarták az erdei virágok,
Kakukfű, menta, harangvirágok
Vad szegfű szála
S belevész rémek élete,
Virág homályba.

XV.
Kik az erdőn vélem jártak,
Már csak ködbe olvadt árnyak,
Ki elfáradt, ki elkésett,
Ki a multba elenyészett.
De hogy elmult a sok álom,
Az erdőt csak jobban látom,
Nem ütközve emberhangba,
Érthetőbb az erdő hangja:
A patak zúg, - fák zúgása,
Madárszárnyak suhanása,
Bogár rajnak libbenése
Sűrű szálú mohnövésbe.
Megroppan dült fák galyába
Eliramló vadnak lába,
Szél megrezzen a fűszálban,
Kígyó siklik selymes lágyan.
Megcsendül naponta újra
Ezerszálú arany húrja
A beömlő napsugárnak,
Csillagfénynek, holdvilágnak.
Nincs az erdőn tegnap, holnap,
Mind egy csöndbe összeolvad,
Nagy hatalmas néma ének:
Ezerhangú örök élet.

XVI.
            (Legenda.)
Fenyűfák zúgnak éjszaki szélben,
Vihar hordja a pelyhes havat,
Megfekszik a hó nehezen fehéren
A havas ágú fenyűk alatt.
Havon keresztül, fehér lovon jő,
Fején csillámlik arany korona,
Biborpalástja repül a szélben,
Mélyen besüpped fehér lova.
Kérdi a fától, zúgó galyától,
Kérdi a havat-hordó szelet:
Nem láttátok? nem találtátok? - -
- Koronám gyöngye rég elveszett! -
Legszebbik gyöngye, nagy ékessége,
Keresem régen - nyár óta már,
Nyomom hó lepte, elszállt mellőlem,
Mely soká kísért, a dallos madár.
Hideg jött lassan. Fagyos kezével
Megszorította hő szívemet,
Körültem virágok illatos ezre,
Langy esőcseppje jégbe meredt,
S az erdő tulsó, legtulsó végén
Remegő fehér leány halad,
Kérdi a fától, zúgó galyától:
„Nem láttátok-e királyomat?”

XVII.
            (Jégvirágok.)
Virágok lelke szállong az erdőben
Újévnek éjjelén,
Ki nem halhatott elmúlt alakukból
Tavasz-remény.
Vágyódnak vissza, fényre, napsugárra,
S a pillangó után,
Elsuhanó röpke érintésére
Langy éjszakán.
Hideg havas, néma erdőn keresztül
Vágyódva szállanak
Erdő elmult virági - mind megannyi
Letünt alak.
Egyszerre hulló hócsillag, s fenyük közt
Rezgő fény integet,
Magához vonza meleg sugarával
A lelkeket.
Utánna szállnak a kis virág lelkek
S látnak meleg szobát,
Karácsony fa ezer viasz gyertyája
Fényleti át.
Bemennének mind, - melegedni, élni -
De szép üveg lapon
Át nem hatolnak - tapadva maradnak
Az ablakon. - - - - - -
A karácsonyfa gyertyái leégtek,
Eloszlott mind a fény
De az ablakhoz még oda simulva
Csillámló jégvirágok álmodoznak,
Új évnek reggelén.

XVIII.
            (A vándor.)
Magános az út - hosszú, távol -
Tán ki is vezet a világból?
Elvisz sötétzöld erdő mélybe
Túlnan a rémes, kékes éjbe.
Elhagyott kiszáradt mocsárhoz,
Galyatlan fűzfák táborához.
Kőhalmaz kietlen fehérje,
Világít a viharzó éjbe.
És mind sivárabb lesz a tájék,
Nincs semmi fény, kevés az árnyék.
Sötéten, s még is fakó fénnyel,
Betegen terjed szét az éjjel.
Mióta itt eltévelyegtem
Sötét lett - beborult felettem.
Az útnak talán nincs is vége?
Megújjul, - s bevisz a sötétbe.
Több felhő jön, zivatar támad,
Tépi rongyos, sötét ruhámat.
Talán jó volna vissza menni?
Minek siessek? - - nem vár senki. -

XIX.
JELEK.
Ment a nagy világba
Egyedül, magába,
Havas erdő, fenyves erdő zúgó sűrűjébe,
Ember-nem-járt rengetegnek hideg fehérjébe.
Mikor búcsúkönnyét szomorún elsírta,
Édes anyja áldott nevét fehér hóba írta,
Belefagyott a név,
Ott volt egész télen,
Fényes reggel, ködös este, éji csillagfényben.
Csak közelgő tavasz
Langy lehelletére
Fogyott a hó, olvadt a hó, eltünt a név véle.
Sivatagot járta,
Egyedül magába.
Perzselő nap sárgán sütött a forró homokra,
Kiszáradt a szegényes fű legutolsó bokra,
Hogy a forró magányt lelke már nem bírta,
Jó barátja kedves nevét a homokba írta.
Estig ott volt a név,
Reggel is, de délre
Vihar sepré a homokot, eltünt a név véle.
Ringatta a bárka,
Mellette ült párja,
Sima volt és zavartalan a tó selymes kékje,
Szép szeliden csillant rajta május esti fénye.
Hogy bolondos szíve örömét nem bírta,
Szeretője édes nevét víz tükrére írta,
Összefutott a víz,
De újra, meg újra
Írta nevét sima vízre álmodozó újja.
Mind hiába írta,
Még egy pillanatra
Sem maradt meg, elfolyt, elmult,
Széjjel hordta mindig a víz elsimuló habja.

XX.
NÁSZÚT.
„Sória-mória palotába
Szánon viszlek édes,
Tél fagyába’, tél havába’
Erdő oly beszédes.
Beszédesebb mintha nyáron
Ezer madár szólna,
Zuzmora ül minden ágon,
Le-lerebben róla.
Szállnak havas sűrűjében
Elmult virág lelkek.
Száguld a vad, kit százéve
Elhalt vadász kerget.
Mi repülünk, a hó között
Csillingel a szánka
Várunk fehérben öltözött
Királynéját várja.
S benn, a tűzhely kőöblébe’
Nagy hasábfa lángol,
Ingadozó veres fénye
Messze kivilágol.
Ha belépünk, - későn - korán -
Nincs vége a fénynek,
Tükrös termek hosszú során
Viaszgyertyák égnek.
Látod, a fény hogy csillan át
Havas fenyű ágán
Fonja arany fény-fonalát
Ezüst jégvirágán.
Két szép szürkénk horkol, kapál,
Hallod? tornyunk őre
Kürtjébe fú, meglátott már!
Előre! Előre!”
Porzik a hó, repül a szán,
A két fehér állat
Sűrű hó közt, erdő fagyán
Át-keresztül vágtat.
De ablakfény nem közeleg,
Kürtszó távol marad
Megrebbennek fejük felett
Elalvó madarak.
S ők csak tovább szállnak, mennek
Fehér éjji ködbe
Hóba, fagyba eltévednek
Örökre - örökre. - - -

XXI.
KÉK NAPERNYŐRŐL.
Úton megölt kígyó,
Feje széttiporva,
Lassan folyt el vére,
Szürke úti porba
Piros vére.
Az út magaslatán
Kék-zöld levegőbe,
Világító kéken
Selyem napernyője
Egy asszonynak.
Selyem napernyőnek
Reá esik árnya
Széttiport kígyóra,
Út szürke porára
Könnyü árnya.
Elsiklik az árnyék
A szürke út felett,
Eltünt a távolba
Halvány emlékezet:
Kék napernyő.

XXII.
HÁROM KIRÁLY.
Távol,
A boldogság kétes honából,
Egy ének hangzik szépen
A messzeségben:
Egy régen elmúlt éjjel a mezőn
Csillagot láttak,
Feltünt a csillag, szép hitegtetőn
Három királynak.
És vándorolva mentenek
Mint hivő jámbor gyermekek.
Útjukat állta, számos határban
Meredek árok,
De a királyok
Csak mentek bátran.
Megbotlott a kis öszvér lába
Nagy teve nyomába
Mely száguldott előtte
A szürke-zöld mezőbe.
Fehér lován arany palástja fénylett
Egyik királynak
Hárman voltak, kik az Isten fiának
Hódolatot s ajándékot vivének.
Zúgó patakhoz értek a királyok,
A habokból esdő kezek
Nyultak hívógatón utánuk:
„Ne menjetek, ne menjetek
Királyok óh ne menjetek tovább
Mért csalogat ez éjji délibáb?
Mért hív e hűvös csillagfény?
Ha boldogságra vágytok,
Itt is megtaláljátok
Szép folyam nymphák lágy ölén.”
De mentek a királyok
Tovább tovább,
Zúgva zokogott a folyam utánuk.
Erdőhöz érve,
Erdő mélyébe,
Siráma hangzott fel száz bús ajaknak:
„Ne menjetek, rém-árnyékot mereszt
Utatokra egy nagy sötét kereszt.
Itt, itt az ezredéves élet
Csapongva fűbe, fába száll,
Utatok csak sötétbe téved,
Vidámság itt, ott a halál.”
De a királyok csak tovább haladtak.
Az erdőn hangzott most Pán fuvolája
- Virág, bokor, fű kéjben hallgatott -
De szivük nem hajlott édes szavára
Ők csak keresték az egy csillagot.
És mentek a királyok
Tovább tovább
Zokogva zúgott az erdő utánuk.
Hogy az erdő homályából letértek,
Elhagyott szentély romjaihoz értek:
Csillagos ég alatt
Hófehér nő alak
Terjesztette feléjük
Áldó márvány kezét.
A szépség istennője
Hívta pihenőre
Hajlékába a három
Vándor királyt.
Az egyik megállt:
„Nézzétek mi szépséges
Gyönyörűséges
Bűvös alakja.
Talán az éj csillagja
A távol égben
Őt jelzi éppen?”
„Nem” mond a másik,
„Utunk még távolabb vezet,
Hogy mi engedi tudnunk?
Jóslat-e vagy emlékezet?
Nem mondja senki meg.
De szívünk mért remeg?
A csillag után
Égi talány
Vezet tovább.”
És mentek a királyok,
Fehéren fénylett a szentély utánuk.
Hajnalodott... A csillag fénye bágyadt,
A legelőt átfogta még a csend,
Hogy meglelték a szalmás jászol-ágyat,
Melyen világok királya pihent,
Megkapta a hármat, mint közeledének
Egy ismerős dallam, egy égi ének.
A jászol mellett szólt Pán fuvolája,
Közbe csengett nimfák édes dala,
Vagy talán pásztoroknak furulyája
És angyalok kara?
Szépség istennőjének képemása:
Fehér szűz tartá keblén a gyermeket,
Sugárzott a csillag ragyogása
A jászol felett.

TÜKRÖKRŐL SZOBÁKRÓL
TÜKRÖKRŐL.
(Házak lelke.)
I.
Régi tükör már mindent látott:
Szerelmet, halált, életet,
Buta fiú rá kavicsot hajított,
- A tükör megrepedt.
Bár mit tükrözött vissza sima lapja,
Érintetlen maradt,
Míg elhomályosítá mindörökre
Értetlen kődarab.

II.
A TÜKÖR MESÉJE.
Tükörfal előtt hét szál gyertya ég,
Elvezet fénye,
Tükör mélyébe,
Csillámló rétegü sötét vizébe.
Mélyen, mélyebben
Belemerülnek
Tükör vizébe,
Sötét mélyébe
A gyertya lángok,
Égő virágok
Dermedve állnak
Sötét mélyébe tükör falának.
Mind jobban behúzódik fényük,
- Örök sugárú elhalt fény -
Elmerül a sötétlő éjbe
Tükör elalvó, mély vizén.
Nem is tükör már, de bejárat:
A mult idők bejárata
Zöld fátyolos, selymes jövőbe...
Felette inog, láttatja, takarja
Átlátszó kékes sötétséggel
A sűrűsödő éjszaka.
    Termek, termek,
    Fátyol selymek,
    Hosszak, zöldek
    Az ajtók előtt.
Termek sötétlő távolába
Sok elszórt fekvő kék alak
Végleges, elnyomott álomban
Mozdulatlanul alszanak.
    Alszik ruhájuk -
    Karjuk oly fáradt.
    Hajuk fényéből
    Hangtalan ének
    Zenéje árad.
    Fuvola hangja
    Gyöngyösfűzérnek,
    Drága kövekből
    Csillámló ének;
    Hét színt sugárzó
    Opálok fénye
    Tejszínün hamvad,
    Majd ismét csillan
    Égő zöld tűzben,
    Izzó kék lánggal
    Tükör mélyébe.
Az egyiknek türkiz kövekből
Összefoglalt lánc van nyakán,
Arany ruhája mozdulatlan,
Mélyen alszik a lánc, a lány,
Legmélyebben, mert súlyos áldás
Kérlelhetlenül rászakadt,
Míg lelke mély álomba dermedt,
Összetört az áldás alatt,
A többiek is mind szenvednek -
De távol - észrevétlenül.
Kialudt éltük a miénkbe
A mostaniba elmerül,
Reménytelen, hogy elszakadjunk
Tőlük, - ha fel is ébredünk,
Az ő álmuk valóbb, erősebb,
Tartósb, mint a mi életünk.
    Aranypor szállong
    Sötétlő éjbe,
    Megremeg tükör
    Fekete fénye,
    Láttatja távol
    Kik voltak régen.
    - - - - - - - - - - - - - -
    Tükör elalszik
    A gyertyafényben.
    És ők ott távol,
    Gyertyák lángjából
    Tükör mélyébe,
    Kék sötét éjbe
    Szakadatlanul szálakat fonnak,
    Aranyszálakon
    Mindent magukhoz,
    Fekete tükör vizébe vonnak.
    - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Valahonnan légáram támad,
Meglebbennek a fátyolok,
Sötétzöld selymes szárnyuk mozdul,
A hét szál gyertya fellobog.
Nyugtalanul - - - kínos vergődés,
A lángok fogva állanak
Tükör dermedt, sötét vizébe.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Eltünt a sok alvó alak,
Bezáródnak a távol ajtók.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Elalvó mult - holdszínű vég -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Egy elhomályult tükör előtt
Magánosan hét gyertya ég.

III.
ÚJ TOGGENBURG.
Mulatnak! - összebúvnak a fejek,
Kivirított egy egész kikelet,
Még télen is - itten a bálterembe,
Fátyolos sugárt lövel szem a szembe.
Míg körültem nő szerelmes igézet,
Én bambán, elhagyottan egy tükörbe nézek.
S hogy nézem - lapján valami megrezdül:
Női uszály siklott rajta keresztül,
Habos fehér uszály elcsúszó vége
Fényes padlón a terem közepébe.
Ezt látom.
           A tükörben az alak
Nem is látszik - az uszály elhalad,
Ezüst kígyófarkként siklik tovább,
Tovább vonul, mint muló délibáb.
Megkap a vágy, az álom, szerelem,
Bár nem tudom, még el se képzelem,
Ki után csúszik az uszály szegélye? -
- Üresedik lassan a tükör mélye -
S míg elérhetlen messzeségbe
Húzódik tőlem tovább az igézet,
Én meg se fordulok, csak bambán, elhagyottan
Tükörből visszavetett üres padlóra nézek:
...Elment!...

IV.
LÁNG PILLÉK.
Tükör sötét falába 
Kandallótűz,
S a kandalló felett
A tükör mély, sötét vizébe
Három láng pille lebeg
Három gyertya szála felett.
Három láng pille játszik a nagy tükör
Sötét vize felett.
És mélyen, mélyen a sötétbe,
Láthatlan képek fátyol tükrözése
Három láng pille lebeg
Tükör sötét lapja felett.
S a nagy terem túlsó homályos végén
Erkély emelkedik,
Kinéz a zugó zöld erdőre
Örökkön zúgó zöld erdőre,
Erkélyen, erdő felett
Fon - - - s hallgatja a zúgó szelet.
Arany szálat fon, hosszú arany szálat,
Aranyos köntösén
Megcsillámlik egy távol fény,
Három lángpille eltévelygő fénye
Elsíklik lánca felett,
Türkiz köves lánca felett.
Kék fény áramlik a türkizes láncból
- - - Ez tartja életét - - - -
Ki egykor ezt nyakára tette,
Nehéz védő imát mondott felette:
„Ne légyen emlékezet
Soha felhő élte felett.”
Azóta itt él tükrös palotába,
S a kandalló felett
A tükör mély sötét vizébe,
Estenden kigyúl gyertyák tükrözése
Három láng-pille lebeg
Három gyertya lángja felett.

V.
A KÉSMÁRKI NAGY TEMPLOMBA’.
A késmárki nagy templomba’
Három asszony ül egy sorba,
Fejkendőjük feketéje
Foltot tép a rezgő fénybe.
Délután van - besüt a nap,
Mozgó szinek - arany alap.
Megfénylik az oltár keret
Fehér oltárkendő felett,
Szól a torony nagy harangja,
Az orgona széles hangja
Összerezdül a napfénybe
Üres templom belsejébe.
S lassan, lassan vissza szállnak
Elszórt imák - régi árnyak
Üres padok mind megtelnek -
Halkan lágyan énekelnek.
Három asszony kendős árnya
Elmerül a sokaságba,
Ezek azok? - kik itt voltak -
Ők élnek-e? - vagy a holtak? -
Széles templomajtó tárul,
Besíklik a külvilágból
Ki a földet mindig lakja,
Nyomor százados alakja.
Lába nincsen, nem is járhat,
Földön csuszik, mint egy állat,
S még is a reménység tartja,
Esdve tárul asszott karja.
Kezét tartja nép elébe,
Édesen hajlik felébe
Mely a földön ki nem hülhet:
A százados könyörület.
Alkonyodik - mind elszálltak
Szétszórt imák, régi árnyak,
Három asszony feketébe,
Sorba’ ül az esti fénybe’.

VI.
CSILLÁMJÁTÉK.
Fehér boltíves nagy terembe,
Két nagy tükröt helyeztek el,
Aranyrámás csillámló tükröt
Egymással szembe.
Egymásba mélyedt csillogásuk,
Hogy dobtak minden tünde fényt,
Oda - s - vissza, egymás lapjára
Száz tüneményt.
Ha egyikbe napsugár csillant,
Vagy gyertya láng, által veté,
Azonnal a sugár fonalját
Társa felé.
S ez visszaadta százezerszer,
- Mind más tükörbe ütközött
Csillámló fény - röpkedve szállott
Tükrök között.
Szép asszonyok fehér selyembe’
Ha köztük elhaladtanak,
Végtelenül, szám nélkül látszott
Minden alak.
- S a terem is a végtelenbe,
Meddig csak szem lát, mélyedett, -
Nem unták meg újból tükrözni
A képeket.
Tükrözték évek hosszú sorján,
Míg egyik tükör széthasadt,
Csiszolt lapján a repedés mind
Tovább haladt.
Azóta visszatükröződik
A másikból a hasadás,
Nyugtalan fénye, tört vonalja - - - 
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Mindig hibás
A kép most, mely reá vetődik
Bármelyik lapra,
A másik azt már csak széttépve,
Megtörve adja.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Vagy száz éve, hogy szemben állnak,
Fényük tompul, de élesebben
Csillámlik a törés vonalja
Fakult keretben.
Hogy ki belép a nagy terembe,
Első percre nem érti meg:
Mely tükör érintetlen s melyik
A megrepedt?

VII.
ZENÉLŐ ÓRA.
Kis vékony hangszer játszik a szobába
Magába,
Az almárium tetején - -
Felhúzták, csakhogy a gyerek mulasson,
De a gyerek sírt és elment. Az asszony
Is elment, úgy a macskák is kimentek,
Tűz sem ég.
Semmi sem mozdul a szobába.
A butrok előtérbe léptek,
Hogy elmentek az élő lények.
Most ők ébrednek, élnek:
A sötét asztal, -
Veres pokróccal letakart diván,
Fehér damaszttal
Terített tálca,
Futó szőnyegek veres virága.
Az üvegajtó elé helyezték el
A nagy fekete almáriumot,
Mostan még úgy sem megy senki a kertbe,
Majd ha piros szegfűk, rózsaszín floxok
Virítanak,
Akkor kinyílik az ajtó ismét
És betévednek rajta zúgó dongók
És üvegtábláin legyek járkálnak.
Most a fekete almárium
Előtte áll,
Nehezen, szélesen, kérlelhetetlenül,
Mint a halál.
S az almáriumon fent
Játszik a zenélő,
Felhúzott óra
Szorgalmas pontosan.
Gondos, alkalmatos
Igyekezettel.
- - - - - - - - - - - - - - - -
A gyermek nincs itt,
Macskák is kimentek,
Senki sem tudhatja,
Mit jelent e zene
A futó szőnyeg,
A sötét nagy asztal,
A veres díván, fekete szekrény
Életszövetében?

VIII.
A SZÉL.
Királykisasszony egymagába
Bejárja termeit.
Márvány lépcsőjű palotába
Ajtót se nyit,
Se vendég, se vidám zenészek
Hangos hada,
Néma az ősi vércsefészek,
Némán virrad reá a hajnal
Némán borul rá csillag fénynyel
Homályos fátyol sűrűjével
Az éjszaka.
Király kisasszony egy magába
Kinéz az ablakon
Sötétlő erdő távolába. - - -
Zúgó vadon
Keríti a nagy ősi várat,
Árkát-falát.
Királykisasszony belefárad,
Nézni a távol némaságot,
A végtelenbe elterülő,
Sötét fényükbe elmerülő
Zöld éjszakát.
Királykisasszony visszafordul,
Tükör falába néz,
Tükörbe ablak képe csorbul,
S a végtelenbe vész.
Végtelen, üres keretében
Sugár alak,
Feje felett gyászfátyol képen
Tükörfal elhaló vizében
Mint madársereg ingó szárnya,
Elsuhanó, nyugtalan árnya,
Sötét galyak.
Galyak megingó koronája
A király lány felett,
Nem hallja, csak tükörbe látja
A vad, zúgó szelet,
Mintha bejönne a terembe
A távol - - szól, beszél,
Végnélküli magánynyal szembe
Szép szomorú királykisasszony
Tükör falába hosszan bámul:
Mintha hírt hozna a világból
A szél, a szél!

IX.
EMLÉKEK.
Fekete fályolok hullottak
Tükör lapjára
Benn akadt napfény, benne egyszer
Hét gyertya lángja.
Tükör mélyén a sugár szálak
Rezegtek, szálltak,
Mint pókhálóba megfogódott
Bogár szárnyak.
De vissza többet nem verődött
Sugarak fénye
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Sötéten omlott sűrű fátyol
Tükör elébe.
    S benn tükör mélyén
    Csöndesen ébredt,
    Világtól elzárt
    Mély titokzatos
    Hullámzó élet.
    Vissza nem szálltak
    A feloszlásba
    Az enyészetbe
    Fénysugarak.
    Éltek örökre
    Fogva lekötve
    Sűrű gyászfátyol
    Leple alatt.
    Lefoszlott, szétporladt
    A fátyol is végre,
    De már alatta
    Megvakult megtört
    Tükörlap fénye.
    Ólom szín homály
    Futja be végig,
    Kívülről jövő
    Sugarak többé
    Mélyét nem érik.
    S benn-fogott fények
    Örökre élnek:
    Megannyi nyugtalan
    Haza nem járó
    Haza nem találó
    Elkárhozott lélek.

X.
A RÉGI HÁZ.
Homályosul. - Szeptember délutánja
Rászürkül régi ház vedlett falára:
Múlt parókás divatból itt maradt
Cikornyás, fűzéres kopott falak.
Rásűrűdik az est kert távolára,
Jegenyék meredő sötét sorára,
Kőkorláton nagy kő virágedényre,
Rácsos kapura, udvar belsejére.
S mint jobban szövődik a szürke fátyol
Egy fehér árnyék
Lenge vonalja
Síklik az éjbe
A szürkeségbe.
Nyílik a ház ajtó
Rég berozsdált zárja
Uraság, cselédség már régen nem járja
A lépcsők fokait, folyosók magányát
Csak a pókok várják
Szürke szögletekben, szürke hálóiknak
Tapadós fonalján
Eltévedt legyeknek panaszos nótáját.
Szürkűl az est a hosszú folyosókon,
S mint jobban szövődik a szürke fátyol,
Egy fehér árnyék
Lenge vonalja
Síklik az éjbe,
A szürkeségbe:
Fehér ruha takarja hosszú testét,
Apácás bús elfedő merevséggel,
Álla felkötve fekete szalaggal,
Feje lehajtva. - Csak halad előre
Mint jelen perce fátyolos jövőbe
Feltarthatatlan, konok biztonsággal.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Ismerős itt - benyit a folyosórul
Egy ajtóba - üres szobába lép.
Butor kevés, falán két régi kép
A fal mellett kis vékony lábú asztal
Vöröses fából.
Csíszolásából
Letöredezett itt-ott egy darab.
Réz foglalása össze görbülve
Rajta maradt.
Az asszony tudja jól mit rejt fiókja:
Gyöngyös hímzést, mely soha el nem készült,
Kis gyöngyös erszényt - a tűk még ott vannak
Bizton rozsdásak lettek már azóta?
Mert régen régen senki meg se nézte.
Több mint száz éve.
Ő sem nyitja ki kis asztal fiókját.
Csak tovább halad
A lenge alak,
A fehér árnyék
Síklik az éjbe
A szürkeségbe.
Egy más szobába nyit, hol pici ágyak
Állnak a falmentébe egymás mellett.
A gyermekek rég felnőttek belőle,
Régen kihaltak, nyugosznak már régen
Megtörve, megvénülve, elporladva,
Ki-hol, széjjel, idegen temetőkbe,
De ő látja a rózsás arcokat,
Piciny kezek elalvó mozdulását,
Szereti őket, vágyva vissza kéri
A régen multtá-hervadott jövőtől
Életük első bimbó-fakadását.
Reménytelenül megy a csendes éjbe.
A szürkeségbe.
Megnyílik előtte a nagy terem
Földig érő homályosult tükörrel,
Megvakult tükör ólmos tompa lapja
Most véle szemben áll.
A szürkeségből fehéren kivillan
Árnyék-alakja
Kezeit rémült tiltó mozdulattal
Nyújtja feléje.
„Mit kísértesz ismét, mit háborítasz
Rémes halál?
Így, - így álltál előttem e tükörben
Mikor megrontottad nászéjszakámat.
Ifjú viruló szép alakom helyett
Te gonosz tükör, ugyan ezt mutattad.” -
Megállt az idő? Vagy akkor már itt volt?
Vagy vissza jött?”... 
                     Megtörő mozdulattal
Fordul el a tükörtől, megy az éjbe,
Mindíg növekvő sűrű szürkeségbe.
Termeken végig, folyosók mentén
Lépcsők vonalján, ki a nagy ajtón,
A kerten végig, síkolva lengve.
Kertvégi sírbolt töredezett rácsos
Kerítése felé.
S mint jobban szövődik a szürke fátyol:
A fehér árnyék
Lenge vonalja
Síklik az éjbe,
A szürkeségbe.
Merev fekete jegenyék mellett,
Mint egy lehellet,
Eltűnik végre. - - - - - -
Fehér alakját
Magába szívta
Rácsos bejárat,
Kertvégi sírbolt
Feketesége.

XI.
Meghalt az asszony. - Feketével
Vonják be a mellék szobát
Kalapácsok ütő neszével
Bársonysuhogás hallszik át.
Őt ide tették - egy magába
Alszik, mint sokszor az előtt
Vidám virágos kis szobába, - - -
Nem borítnak rá szemfedőt.
Puhán fekszik, mert nem merev még,
A délutáni napsugár
Arcán játszik. - Megszokott vendég,
Az ablakhoz jő egy madár.
Árnyéka röptét vissza adja
Mint múló sötét suhanást
A nagy tükör csillámló lapja.
Tükrözi majd a változást:
Hogy múlik a fény a szobába’,
Az asszony arca hogy mered
Egy vég nélküli távolságba,
Hogy nyilnak ki a tört szemek,
Hogy alszanak el lassan, halkan
A szinek mind egymásután
Bútor szövetjén képes falban,
Halott asszony fakó haján.
Magába szívja tükör lapja
A merev változásokat,
Árny-fényével mind vissza adja. -
Áll az idő - áll, és halad.
Tükör vizére, csillámára
Hamvas fátyol borul. - Talán
A tükrözés nagy fáradsága
Hullámzik sűrű fátyolán.

XII.
            (Délután.)
Egy lámpát hoz be, asztalra helyezi,
Bár világít a nap,
A lámpa sárgás lángját mind felisszák
Fehér napsugarak.
Fekete alak volt, a ki behozta,
Fekete, s hallgatag,
Asztalba tükröződik lámpa fénye,
S az ablakon süt be a nap.
Nincs a szobába senki, senki,
Eltünt a fekete alak,
Csak napfény ömlik be a házba - - -
Minden üres, s hallgatag.
Ott ég a lámpa déltől délutánig
S midőn már hanyatlik a nap,
Homály tolul be a szobába
Elalszik lámpa sárgás lángja
Eloltja ki oly hallgatag:
A fekete alak.

XIII.
Fehér hyacinth tükör mellett
Oldalt tőle két gyertyaszál,
- Eloltották - mert hajnal derengéssel
Ólomszinün jön be az ablak táblán
A ködös, borus Február.
Ablaktáblája - asszonylélek -
Fénytől telve, mit rá vetett
Éj s nappalok elváltozó világa,
Hajnal rózsás fénye, és est homálya,
Tünő visszfény: emlékezet.
Gyertyák dermedt-fehéren állnak.
Tükör felett fehéren int,
Hajnal-derengő elhagyott szobában,
Magányos fehér illat mámorában,
Megingó fehér hyacinth.

XIV.
            (Találkozás.)
Holdfénye játszik ósdi lépcsőn
Rajta elszállnak,
Kik itten jártak,
Újra és újra, számtalan árnyak.
Jönnek mennek
Nyugtalanító fátyoltömegben,
Az egyik jő, a másik ismét vissza rebben.
Ünnepélyes lassan jő most egy gyászmenet:
Fehér ruhában
Szép menyasszony pirul, remeg.
Kisérik ifjak, asszonyok, rózsaszín lányok.
Mosolyognak. -
Itt ott, említik halkan a boldogságot
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
A boldogság! a mámor! a jövő! -
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
S most vélük szembe jő
Egy más menet:
Szomorú emberek
Óvatos gondosan, hosszú ládát visznek
Ingó léptekkel
Lehajtott fejekkel
Be a sötétbe.
Szép menyasszony látod
A lehullott virágot?
Azok az emberek
Temetik jövendő, halott kis gyermeked.
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
S az üres lépcsőn már senki se látszik
Csak holdfény játszik.

XV.
ÁRNYÉKSZÍNHÁZ.
Világtalan ember a színpadon -
Árnyékok játszanak körülte,
Emlékéből az árnyékképeket
Félszázados vakság rég kitörülte.
Szaval egy régi, régi költeményt
Tavaszról, napsugárról, szerelemről,
Hangjában elmult évek távola
Kísértetes-halványan visszacsendül.
S míg ő szaval, egy más mulattató
Árnyképeket vetít háttér-homályra,
Színes képekkel, színtelen árnyékkal
Megnépesül a színpad zöld homálya.
De a vak ember őket nem gyanítja,
Ünnepélyes hangon szaval tovább,
Míg a vetített képek tarkasága
Körülveszi: - felszálló délibáb. -
Jönnek közel, ismét eltávolodnak,
Egy vídám színdarabot játszanak.
Néma játékkal - ölelkezik, hajlong,
Eltűnik a sok lénytelen alak.
Némelyik színes, - sűrűsebbnek látszik,
Mások pókháló-szürke fátyola
Végigsuhan, alig hogy észrevenni
S már elnyelé a színpad távola.
Szaval zavartalanul a vak ember,
Míg egyik-másik árnyék rá esik,
Hozzátapad, keresztül siklik rajta,
Felette, körülötte mindenik.
De ő nem tudja - meg nem érzi őket -
Üresnek képzeli a színpadot,
Végtelen üres, puszta távolságnak,
Eszébe jut, hogy milyen elhagyott.
Hangja félénkebb lesz, a vers elnémul,
- Zsongó nézőtér elnyeli szavát -
A színpad elsötétül - árnyak tünnek - -
És a vak ember meghajtja magát.

XVI.
VALLOMÁS.
Ne mondd még a csillagnak sem,
Halkabban, csak halkan!
Oly csöndesen szólj hozzám, hogy
Szavadat se halljam.
Csókod ajkam ne is érje,
Szikratűztől félek,
Lángba borít egy világot
Szívem, ha felébred.
Hagyjuk, hagyjuk szívünk felett
Ezt az arany álmot,
Ezt a titkos, meg nem értett
Fehér boldogságot.

XVII.
SZÁRNYA-SZEGETT.
Üveges almáriumban,
A mint a sors összehozza
Egyre másra: emléktárgyak
Csecsebecsék felhalmozva.
Ódivatú virágtartók,
Ósdi csészék, pásztorlányok,
Szalmafonat kosárkákban
Rég itt porladó virágok.
Mit ma senki nem értékel,
Mi egykor becses volt, s drága,
Kincset érő régiséggel
Mind gondosan idezárva.
Köztük bizarr szeszélyéből
Véletlennek, ide dobva
Csilló fehér porcelánból
Ámor s Psyche kisded szobra.
Kis gömbölyű talapzaton,
Külön állva szembe néznek,
Psyche íjját elrabolta
A szerelem istenének,
Milyen bamba fegyver nélkül -
Röpkedne, nyúlna utána,
De hiába - Psyche könnyebb,
Mert letörve Ámor szárnya.
Ó izlésű csecsebecsét
Ifjú üde asszony nézi,
Im, e jelvény élte képét
Lelke elé felidézi.
Kesernyés lesz a mosolygás
Édes, hívó, piros ajkan,
Sóhaj lesz búgó szavából
Mint suttogja, lágyan halkan:
„Boldog Psyche! röphetsz szállhatsz
A kék égben, tiszta légben,
Ámor soha sem követhet,
Ámor szárnya oly törékeny!”

XVIII.
GOTHICA.
Hívők az oltárra
Virágokat tűznek,
Koszorúja van a
Boldogságos szűznek
Égszín nefelejtsből
Kék búza virágból
Szagos rezedákból
Hervadó rózsákból.
Üres a nagy templom
Senki nem jár benne,
Csak nagy néha-néha
Mintha meglebbenne
Fáradt imádságok
Idetapadt szárnya,
Századokon mondva -
Mintha most is szállna
Mintha hangot lelne
Rég szétfosztott szava, - -
Erősebb a rózsák
Hervadó illata.
Imádság hullámot
Az illat felvevé
Illathullámon száll
A szűzanya felé.
Templom homályába’
Magános csendjébe
Mosolyog a szent szűz
Boldogságos képe,
Mosolyog virágra,
Hervadt imádságra
Hervadó rózsáknak
Fáradt illatára.

XIX.
HÁZROMBOLÁS.
Munkás inge válik le a világoskék égről,
Háztetőt bont, rombol szét, hol majd az új ház épül.
Csákányával belevág a széles kupolába
Hull a tégla, hull a cserép, le a föld porába.
Össze omlik a városnak legszebb építménye,
Omlik-bomlik keze alatt minden dísze, fénye.
És mi egykor benne lakott, ha öröm, ha bánat,
Hontalan már, - körülötte, csak üresség támad.
Milyen kemény, öntudatos, itt az egész élet.
Hangos csákány ütésétől szivem vissza téved,
Oda, hol a tetők lassan, esőben szét áznak,
Észrevétlen dőlnek össze, a kis vályog házak.
Hol a tiszta szűz levegő éltető is, lágy is,
Borzalmatlan nyugodalmas, még az elmulás is.

XX.
ÉPÜLET.
Kőből, fából, oltott mészből
Munkás kezek falat raknak,
Tarka élet jövőjéből
Egy darabot befogadnak.
Emelkedik a fehér fal
Cifraságot raknak rája
Sárgán mered ég kékjére
A tetőzet gerendája.
Ott van már a levegőbe,
Minden öröm, minden bánat,
Csak körülte felépítik
A sok falat, a nagy házat.
Készül jövő szülőhelye
Következő nemzedéknek,
Helyezkedik falaiba
Már előre jóság, vétek.
Ünnepélytől világít majd
A még meg nem rakott ablak,
Készül első nyugvóhelye
A jövendő halottaknak.
Hangja édes szerelemnek
Rezgi által majd a házat
Legyen élte rövid pár év,
Vagy megannyi hosszú század.
Mint a naptár lapjaiban
Minden perc és minden óra,
Hét pecsétű sors könyvében
Meg van írva minden róla.
Lakóinak falainak
Széjjel foszladó anyagja
Elmúltában, anyaföldnek
Porszemét mind vissza adja,
Ember, állat, virág, jön megy,
Föld porából ház felépül
Majd feloszlik - anyaföldünk
Nem gazdagszik, nem szegényül.
A még meg nem épült háznak
Ködborította jövője,
Épűlése, elmúlása
Már mind itt a levegőbe’.

XXI.
ÜDVÖZLET.
Fehér falú piciny szobában
Hosszú hajú gyermekleány,
Délután heves napsugárja
Özönlik be kis ablakán.
Egyszerre csak, mintha a sugár
Kétszeresen megfénylene,
Izzóbb lesz, forróbb, tündöklőbb lesz - - -
Elkáprázik a lány szeme.
Előtte átlátszó fehéren
Egy hosszú szárnyú angyal áll,
Elijesztő szép, mint az élet,
Ígézetes, mint a halál.
Nehéz aranypalástot ad rá,
Fejére fényes koronát,
Földig meghajló hódolattal
Köszönti a kis Máriát.
Liliomszálat nyujt feléje:
Üdvözlégy szép szűz Mária!
Fehér rózsa, vagy bimbód lészen
Az Isten egyszülött fia.
Eltünt az angyal, a leányzó,
Rémült örömben megremeg - - -
Üres a ház - csak napsugárban
Ingadoznak a porszemek.
Fel alá szállnak szünet nélkül,
Egy a másik körül forog,
A gyermek sugarába bámul,
S boldog-ijedten mosolyog.

HÁROM FALU HATÁRÁBÓL
I.
A GULYÁS.
Kolompol a gulya kerítésünk alatt
Egyhangú kolompja csendesen elhalad
A gulyás kíséri, éjji pihenésre
Éjji pihenésre esteli fejésre.
Lépeget a gulya, szól a kolomp hangja,
Hozzá búg távolról a falu harangja
Esti felhők közé vegyült hangja téved
Lassú harangszónak, gulya lépésének.
Felpillant a gulyás a falu tornyára,
Fehér kendőt tűztek torony ablakára,
Tudja jól mit jelent kendő libegése:
Fiatal leánynak nász - vagy temetése
A fehér kendőtől oda lesz a kedve,
- Télen mikor ráért - a leányt szerette.
Aztán, legelőre került ki a csorda,
Csordásnak ilyenkor ezerféle dolga.
Faluban nem sokat látták az emberek,
Csak hírből hallotta, hogy a leány beteg.
Elbúsul: „de kár, hogy elmult már a tél is
Temetésére tán elmentem vón’ én is!”

II.
A DOMBRÁDI PATIKÁBA...
A dombrádi patikába
Pirosítót kérnek:
„Nem teremtett a jó Isten
Igazán fehérnek.”
„Tekintetes patikárus,
Kérem igen szépen,
Pirosból is, fehérből is,
Sokat adjon nékem.”
„Minek neked pirosító?
Színe csak megcsalna,
Hiszen olyan a két orcád,
Mint két piros alma.”
„Nem is nekem - testvér-néném
Készül ma a bálba,
Neki viszem - igen nagyon
Halvány az orcája.”
Kimegy a lány - nézegeti:
Kis fehér papírra
Nagy betűvel, kék tintával
Csak egy szó van írva.
Széjjel bontja, - hogy a piros
Festék rája ragad
Rózsánál is pirosabb lesz
A kis papír darab.
Indul a lány, egyenesen,
A Tisza partjára,
Megpihen egy szép virító
Bodza árnyékába’.
Kis tükröt vesz kebeléből
Abba nézi magát,
Tele szórja a bodzafa
Virágokkal haját.
Hull a fehér virágcsillag
Fekete hajára,
Csupa fehér virágcsillag
Rózsaszín ruhája,
Jó kedve lesz, mosolyogna,
Játszanék is véle,
De felfigyel: - „jaj Istenem
Harangoznak délre!”
„Csak már mostan el ne késsem” -
Arcát pirosítja,
Szép fekete fényes haját
Simára szorítja.
„Hogy ha kifogna a révész
Holnap a kis gáton,
Hát ha eljön? - csak hogy engem
Csúnyának ne lásson!” - - - 
Meglocscsan a Tisza vize,
Felveti még habja
A rózsaszín karton ruhát,
Majd tova ragadja.
Ki is fogják, másnap reggel
Reá is találnak. -
Harangoznak a faluba’
Egy halott kis lánynak.
Oly szép mint egy viasz-szentkép
Mosolyog a szája.
Hátha halóporában is
A babáját várja?
De orcája halott-halvány,
Mintha mészből vó’na
Pirosítót Tisza vize
Mind lemosta róla.

III.
NÉPDAL.
Beteg vagyok, rossz álmom volt az éjjel
Tele van a levegő is veszélylyel,
Egyszerre csak meglepett egy rossz álom:
Hogy változik minden itt a világon.
Azt álmodtam: a fák fejtetőn állnak,
Méreg foga nőtt mindegyik virágnak,
Itt a földön elfogy a nap melege,
S fenn az égen szétfutott a Göncölszekér kereke.

IV.
ARANYOS PECSÉTTEL.
Aranyos pecséttel
Írok én levelet,
Még ma éjszakára
Megjön a felelet.
Írtam a rózsámnak:
Szava után vágyom,
Szava legédesebb
Nekem a világon.
Azt írta, azt írta
Messze városából,
Ő sem szabadulhat
Szavam hangzásától.
De jönne is hozzám,
- Hiába - nem lehet,
Tél lesz - hózivatar
Járja a hegyeket.
De ha a jó Isten
Erőt, életet ád,
Együtt hallgatjuk majd
Zöldelő erdőben
Kakuk madár szavát.

V.
A BETLEHEM.
Karácsony éj, - csillagos ég alatt
Kis Betlehem, papir-templom halad.
Kivilágít ajtaján gyertya lángja
Meleg sugárral havas éjszakába.
Kis legények viszik a falun végig,
Ingük-gatyájuk holdfényben fehérlik.
Mindegyiknek tarka csákó fején,
Papirláncok a süveg elején.
Megcsendül a templom piciny harangja,
Csilingelve árad szét gyönge hangja.
S fagyos földön kopogva lépnek,
Haladnak, mennek,
Világít utcasorban fénye
Kis Betlehemnek.
Kutyasereg kíséri őket
A falun végig -
Ugatnak egy sort, majd elhagyják,
Újra kísérik.
Ha házakba behívják őket,
Pitvarba lépnek,
Kezdődik ősrégi szavakkal
Betlehem-ének:
Zöld pázsitról, szalmás jászolról,
Ökör-, szamárról
S a rég született, fényes, édes
Kis Jézuskáról.

VI.
HÚSHAGYÓ.*
Falu utcán ott hempereg
Szilaj lármás, suhanc sereg,
Ugat üvöltve nyomába’
A falu minden kutyája.
Ott van mind, a barna, tarka,
Nyírott füle, vágott farka.
Nagy bundások, korcs agarak
A kapukból kiugranak.
Közeleg a duhaj lárma,
Majd bevész az esthomályba.
Mind jobban neki vadúlnak,
Üstöt ütnek kürtöt fújnak,
Hol házban világot látnak,
Kongó-kongatva megállnak.
Nem bánják, lakjon ott bár ki,
A lányokat kongatják ki.
Haragusznak a leányok,
Pirosabb lesz az orcájuk.
Tornácos ház ablakából,
Szép fehér menyecske bámúl.
Hogy bebámúl a sötétbe,
Halványabb lesz harmat képe.
A dobszóra, a kürtszóra,
Mintha szíve elfogódna,
Sírva mondja az anyjának:
„Csak még nekem kongatnának.”

VII.
ELSŐ MÁJUS.
Hajnalodik... közeleg a banda
Megszólalt már a hegedű hangja,
Hegedű hang, friss pacsirta ének
Reggelt köszönt, búcsút mond az éjnek.
Megszakad egy szép leánynak álma:
„Hogy? - mi történt? Első május már ma?
Megjelenik lelke előtt távol
Zöld koszorú, menyasszonyi fátyol.
Zöld koszorú a májusfa ágán,
Fehér fátyol fehérlő virágán,
Mind mit „szépnek” leánynak igérnek
- Majd meghozza a keserű élet. -
Benn felsivít egy kis gyermek hangja,
Mindhiába csittítja az anyja.
A kutya is közbe ugat mélyen.
Szól a banda: „Nagyságos úr éljen!”
Az öreg úr káromkodva ébred,
Nem állhatja ezt a cigány népet.
„Ne egy forint, ne cincogjál itten!”
- „Boldog első májust adjon Isten!”

VIII.
TŰZHELY FÜSTJE.
Keskeny hold sarlója világít a földre
Sűrű porfelhőben ákác sorok zöldje
Felettük bemered az esti homályba
Sárgult rezgő nyárfa kimagasló ága.
Sűrű porfellegnek kellő közepébe’
Mint hosszan elfolyó távol folyam kékje
Keskenyen húzódik, majd szélesen terjed
Illatos füstje sok falusi tűzhelynek.
Itt a friss kenyérről hozza az illatot,
Emitt tököt sütnek, lekvárt főznek amott.
Sok Istenáldásnak hírét viszi széjjel
Jó falusi füsttel elárasztott éjjel.

IX.
OLAJ MÉCS
Éjszaki szél fúj már a tengeri felett,
Egy oldalra hajtja mind a sok levelet,
Mint széles szallagok libegnek a szélben
Halkan zörög a szél tengeri levélben.
Érő magtól nehéz, napraforgó fejek,
Sugár-tányérjukkal nehezen intenek,
Virágjukban a nap összeszedett fénye,
Felébred majd télen kicsiny mécsesfénybe’
Majd ha kivilágít tél fehér havára
Rásüt a fészerbe, asszott górójára
Eltünt napos álmok talán vissza szállnak
Szétrepült lelkébe a meghalt virágnak.

X.
BOLOND MAGDA.
„Szolgabíró az én apám,
Vicispánné keresztanyám,
Még is hányszor mezőn hálok,
Nyugvó helyem de sok árok.
„Elkerülnek az emberek,
Utcakölyök is kinevet,
Rosszat habár sohsem tettem,
Még is falu csúfja lettem.
„Testvérhugom bálba készül,
Alig fér el a sok kéztől,
Haját bontják, haját rakják,
Virágokkal beaggatják.
„Táncos nyakán nyugszik karja,
Legyezőjét úrfi tartja,
Nékem? - ha egy cigánygyerek,
Hoz egy-két lapú levelet.
„Hátha én közébük mennék? -
- Jaj szomorú az az emlék!
Egyszer én is voltam bálban.
Jaj Istenem - de megjártam!
Kis koromtól igaz voltam,
Ki is mondtam, mit gondoltam,
Másnap aztán volt szóbeszéd:
„Magda elvesztette eszét!”
Nem megyek én már hozzájuk,
Gonosz szemük, szívük, májuk,
Jobb így, - virág ki nem nevet,
Éltem így még igaz lehet.
Hintós úr ment el mellettem,
Csak alig hogy észre vettem,
Szava ép hogy fülem érte,
„Gyönyörü lány, de kár érte!”
Hát miért kár? hát ki bánja,
Szolgabíró bolond lánya,
Hogy ha mivel olyan dolgot,
Hogy ő más nélkül is boldog?”

XI.
AGGLEGÉNY.
„Kezd rá csak cimbalmos!
Hogy is volt a nóta?
Nem hallottam már vagy
Tíz esztendő óta.
Szép fiatalságom
Akkor volt virágba,
Akkor bomlott értem
Falunk minden lánya.
De tán nem is értem?
Nem is engem nézett,
Csak a nótából szállt
Rájuk az igézet?
Most a sok leányszem
Felém már nem ragyog,
Pedig én még mindig
Legény-ember vagyok...
Ott a szomszédháznál,
Éppen átellenben
Öreges asszony ül
Küszöbömmel szemben.
- Rég ő volt köztük a
Legszebb fehér cseléd. -
Szoptatja újszülött
Legkisebb gyermekét. - -
Én meg csak a nótát
Egyedül hallgatom,
Mintha szemem égne? -
Ejh! magam nem hagyom!
Az asszony már úgy sem
Lehetne a régi,
Ha jegygyűrűjét is
Én adtam vón’ néki!” -

XII.
NEM VÉTKEZETT.
Ünnep volt az Kandáné szivére,
Bodor Jóska ha hozzá betére,
Kalapjához tüzött egy virágot,
Két szemében gyújt neki világot.
Hogy ha mások jöttek a csárdába,
A csaplárné, jaj dehogy is bánja!
Ha bor mellett ölükbe ült még is,
Unalom volt, meg keserűség is.
De ha Jóska hozzá leült szépen
Csak a kezét fogta a kezében,
Csak a fejét hajtotta előre,
Boldog is lett, szégyellős is tőle.
Alig beszélhetett a legénynyel,
Feltünt-letünt zivataros éjjel.
Betyár volt - hát száz felé járt útja,
Hogy hová? csak a holdvilág tudja.
Később deresedett haja szála,
Többször bevetődött a csárdába,
A menyecske boldog is lett, szép is,
Megbámulta még az irigység is.
Mind ez alatt, kis lánya, a gyerek,
Csinos eladóvá cseperedett,
De ha legény a csókját akarta,
Csak azt mondta: „nem vagyok a fajta!”
Egyszer télen, egy zimankós este,
- Kandáné épp a lányát kereste -
Hogy benyit a sötétes szobába,
Fehér cseléd a Jóska karjába.
Nem is látja, még is kitalálja:
Szeretője a tulajdon lánya!
Öleli, mint őt sohsem ölelte! -
Lángba borul a Kandáné lelke.
Azt hiszi, hogy megöli a szégyen
Kipked-kapkod: most mitévő légyen?
A betyárt tán zsandárkézbe adja?
Hisz’ az a lány, tulajdon magzatja!
Egész éjjel ébren tartja gondja.
Másnap reggel, elmegy a templomba,
Meggyónja egy papnak minden vétkét:
„Rossz életű, megöli a kétség”.
De nem szűnik szíve dobogása,
Mintha hibás lett volna gyónása,
Hisz’ az egygyel nem volt semmi vétke,
S árva szíve majd meghasad érte.

XIII.
HAMVAZÓ SZERDA.
Rythmikus próza.
Fanyar kék februári légbe
Felnyulnak a kopár akác galyak;
Falú házai mind keményen állnak,
E világos kemény reggelben
A világos kék ég alatt.
Temetőről jövök
Ott porlad az élet
Melyet nyár folytába
Aratott a halál:
Hamú és por! Por és hamú!
Az utca végről, muzsika szó hangzik,
Lakodalom volt húshagyó kedden.
Benyulik a vígság a bőjti napba.
Szekeren cigányok, már induló félbe.
Magasan felmered, a nagy bőgő hosszú
Madár nyakú vége
Világos kék égbe.
Legény táncol a szekér előtt.
Mutatja, hogy néki:
A bőjti nap semmi,
A vígság, az élet ez minden, minden!
Muzsika szó hangzik,
Szomorú izgatón
Kétségbeesett - lágyan
És benn a házban
A házaspár nyugszik,
S keletkezik az élet
Mely hamuvá lészen,
Keletkezik a lény,
Mely jövő porát adja.
Számtalan jövő
Nagy nemzedékek
Porát és hamvát.
Muzsika szó hangzik
Távolabb, Távolabb:
Hamú és por! Por és hamú!

XIV.
HOLDVILÁGNÁL.
Fehér homok úton, holdvilágos éjjel,
Két csendes ökör jön, megrakott szekérrel:
Tengeri a kasban, s a legtetejébe
Három óriás tök halvány kereksége.
Két ember kiséri, - ők is lassan lépnek
Nyugodt-megfontoltan egy két szót beszélnek
De aztán ajkukról a szó csak elmarad,
- Homokban a szekér nesztelenül halad -
Békesség szivükben, béke a táj felett,
Eszükben egyedül, csöndes emlékezet:
Harmatos reggelről, munkás napos nyárról,
Növesztő esőről, érlelő sugárról,
Az Isten áldása, róla el nem maradt,
- Homokban a szekér nesztelenül halad.

XV.
OLIGARCHA.
Szabolcsi homokban a nap perzsel, éget,
Ellepték az utat búcsújáró népek:
Fátyolos kereszttel, piros lobogókkal
Haladnak Pócs felé hangos énekszóval.
Mint hömpölygő folyam lusta nehéz árja,
Hullámzó fejkendők fehér sokasága,
Hullámzik a népség elhaladó lépte
Napsugártól, árnytól heves foltra tépve.
Keskenyül a homok. - Akác sorhoz érnek.
Hosszabbra húzódik vonalja a népnek,
Éles fordulónál most útjokat állja
Hatalmas testével a falu bikája.
Megrémül a népség, megrémül az állat,
Néhány pillanatig merőn szemben állnak.
Melyik rész támadjon? mi lesz ennek vége?
Megmozdul a nagy rúd a zászlós kezébe
Neki áll most bátran, a kereszttel vágja,
Dühösen rohan el a falu bikája.

XVI.
ÉJFÉL UTÁN.
Homokos domb, puszta róna,
- Mintha csak hólepte volna -
Fehérlik a holdvilágba,
Pedig még csak dér se járta,
Épp hogy mesgyés árok felett
Zörögnek a hullt levelek.
Jön egy vándor: „hej mit látok?
„Soha ilyen holdvilágot!
„Vagy szemem csal? Boldog Isten!
„Máskor temető van itten,
„Most pedig egy vedlett csárda,
„Mécs világ az ablakába.
„De hiszen már hatvan éve
- „Emlékszem a szóbeszédre, -
„Hogy itt hajdan csárda állott,
„Rég elporladt, rég elmállott,
„Még is itt áll most előttem,
„Vagy tán más helyre vetődtem?”
Nézi a vándor a falat,
- Hegedü van hóna alatt, -
„Már akárhogy, csak benézek,
„Van-e vendég? - Varjúfészek, -
„Úgy hívták a csárdát régen,
„Nagy híre volt a vidéken.
„Újra épült? - Furcsa lenne,
„Ha még volna varjú benne.”
Kormos pitvar sötétjéből
Ivóba lép - majd megszédül:
Mint egy méhraj körül zsongja,
Lepelhalmaz, holtak csontja.
Fehér leplek hogy repülnek!
Kócos hajak elvegyülnek,
Őrült táncnak forgatagja
A muzsikust elragadja.
„Jó hogy jöttél, nagy bál van ma,
„Csak az kár, hogy nincsen hangja.
„Élő vándor szépen kérünk,
„Muzsikálj éjfélig nékünk!”
Falon ketyeg egy nagy óra,
Tízre jár a mutatója,
A vándor leül alája,
Vígan szól a muzsikája.
„Jó, hát hegedülök néktek,
„Fehérleplü csontváz népek.”
Húzza hosszan, húzza szépen, -
Vonójával a kezében,
Hogy amazok meg ne lássák,
Igazítja a járását
Az óra mutatójának,
Vége-hossza sincs a bálnak. -
Az idő bárhogyan halad,
A mutató helyben marad.
Néha néznek az órára:
„Még mindig csak tízre járna?
„Hej, nem halunk mi meg soha,
„Csak mulassunk! - most vagy soha!”
Egyszerre a vígság táncba,
Suhanásba, fordulásba
Belezúdul hosszan, mélyen,
Egyhanguan, nagy kevélyen,
Távol toronyóra hangja:
Egy órát üt a harangja.
Felzudul a lepelhalom,
Van rohanás, riadalom,
Takarodás egy-kettőre:
„Ki, csak ki a temetőbe!”
De a sok sír már mind zárva,
Befedve - - eltünt a csárda. -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Temetőőr bámul reggel:
Csonttal, halottas leplekkel
A temető teli szórva. -
S szobájába tán az óra
Megbolondult? De mi végett?
Hogy még csak most mutat négyet!
És a temető árkába,
Kakukfű száraz bokrába
Vándor ember alszik mélyen,
Isten tudja, hogy ki légyen?
Alszik mélyen elmerülve,
Mellette a hegedüje.

XVII.
A KERTÉSZ SÍRJA.
Régi kertet sűrű fehér
Hópehelykék hintík tele,
Közbe még felkavarodik
Hársfák sárga, hullt levele.
A kéz, mely itt tisztogatta
Gereblyélte az utakat,
Eltünt - pihen mindörökre
Ujan hantolt kis domb alatt.
Az első hóvirág virít
- Ő ültette nem is régen -
Ki már halál-angyallal jár
Paradicsom díszkertjében.
Hideg téli levegőben
Füstfellegek kéken szállnak,
Üvegháznak kéményéből,
Hasábjáról ákácfának.
Ezt a fát is ő ültette,
Még alig múlt három napja,
Hogy fűtésre a legénynyel
Az ákácfát kivágatta.
Őszi szellő hajtogatja
Könnyű kékes füstfelleget,
Elfujja a temetőbe
El a kertész sírja felett.
S melyeket oly gonddal ápolt,
Benn, virágház melegében,
Sürűn egymáshoz simúlnak
Zöld levelek, lágyan szépen.
Egy-egy késett téli virág
Kék-pirosan nyitogatja
Kelyhét - benne alakot ölt
A kertésznek gondolatja.
S kinn elhagyott temetőben
Dísztelen kis sírdomb felett,
Hullatja nagy felhő-virág
A csillogó hó levelet.
Mintha májusfa levele
Hullanék a sötét sírra,
Hósziromtól, jéglevéltől
Fehérlik a kertész sírja.

XVIII.
AZ EDÉNYES.
Rászürkült a hideg alkony
Havas téli tájra,
Hómezőket ember nem - csak
Farkas, róka járja.
Sivít a szél hegyen, völgyön,
Az utak is hóval
Tele fúva
               Nehezen jön
Egy kis szürke lóval
Nagy alkotmány: magas szekér,
A kosárja széles,
Messziről jön, Cserecsényből,
Egy késett edényes.
Jobb időben indult ő el,
De a tél meglepte,
Fehér hóval utat, mezőt,
Mind beterítette.
Kis szürke ló nem is leli
Útját a fúvásba,
Ahogy kapar, patkós körme
Csak jobban beássa.
Egyszer, mintha ráakadna
Keményebb talajra,
Patkó koppan - az edényes
Csodálkozva hallja:
„Ahán! vasutnál lehetünk,
Átjárót találtunk.
Látod szürke, nem ment kárba
A mi fáradságunk.”
De a szekér nem gördül át,
A hó lágyabb, mélyebb,
Kereket fog - a kis szürke
Egy gödörbe mélyed.
Csak egy helyen kapálódzik
Igyekező lába,
Húzná-vonná a szekeret
Hiába, hiába!
Sűrűbb, szürkébb lesz az alkony,
Csak a hó fehéren,
Mindíg jobban világít az
Elvakuló éjben.
Lassúbb, csendesebb az alkony,
Mind belevész jobban.
Minden hangja - véghetetlen
Fehér hullámokban.
De most csendes moraj hangzik
Az elhagyott éjbe,
Közeledik - beletompul
Süket fehérségbe.
Közeledik - vele egy fény -
Meleg sugarától,
Pirosas lesz hólevegő
Ködös szürke fátyol.
Pirosan megingadozó
Szürke ködleplekbe,
Jön egy nagy fekete árnyék
Nehéz rémületje.
Szikrákat szór a nagy árnyék
Hóhalvány sötétbe,
Forognak a kerekei,
Füstöl a kéménye.
Jön, jön feltarthatatlanul
Közelebb, közelebb,
Nagy, szikrázó árnyékszerű
Fekete szörnyeteg.
„Kis lovacskám csak ez egyszer
„Ne hadd magad - látod -
„Jézus, Mária! hó, vé...” a szörny
Már szavába vágott.
Szél rombolja a szekeret,
Magával ragadja,
Elmarad a havas úton
Itt-ott egy darabja.
Kiszórja az edényeket.
Amint tovább halad,
Tálak, korsók töredeznek
Vaskerekek alatt.
Puha hóra csörömpölve
Szórja a szörnyeteg,
Őrületes forgatagban
Törött cserepeket.
S hol elhalad füstfelleges
Sziporkázó árnya,
Mázosfényű cserépedény
Marad el utána.

XIX.
AZ EPERFA.
Szép eperfa áll kevélyen
Széles udvar közepében.
Hizelgőn süt a nap fénye
Tükrös sima levelére.
Nem is éri be levéllel
Szép édes gyümölcsöt érlel.
Gyümölcseit szórja adja,
Csirke, kacsa látogatja.
Többet többet szór majd széjjel
Friss gyümölcs nő minden éjjel.
De egy hajnal tépve látja,
Összetörve minden ága,
Meredeznek kopár ágak
- Már alakja sincs a fának -
Édes bogyót mert hogy termett
Tépi, vágja, kővel bottal
Minden gyermek.

XX.
VIRÁGFOLYAM.
Kivirított már a bodza
A gyalog is, meg a másik
El is szórta virágait
Piros hajnal-hasadásig.
Egymásután a virágok
Jönnek, mennek, száguldanak,
Egész tavasz, egész nyáron,
Mint egy széles virág patak.
Előbb ibolyáktól kéklik,
Illatozik levél-habja
Majd orgonát gyöngyvirágot,
Mind mind magával ragadja.
Liliomok, rózsák jönnek
Gyorsan illó füzértáncba,
Búzavirág, pipacs merül
Nem pihenő rohanásba.
Még százezer könnyű virág. -
Végre csak sárgult levelet
Hullat az ősz hideg habja
Behorpadó sírok felett.
Ezek is majd tovább folynak,
Elfujta már őket a szél,
Csak hómezők felett rohan
A nyugtalan ördögszekér.

XXI.
VETÉS.
Régiekről szólnék
De minek is mondjam?
Nem érti meg senki
Széles magyar honban.
Más nyelvet beszélnek -
És az ősi vérbe
Becseppent az újnak,
Idegennek mérge.
A régi szokások
Halványulnak mulnak,
A régi őserdők
Mind a porba hullnak.
Eladják a földet
Mit az apjuk szántott
Sok pénzen veszik meg
A nyomoruságot.
Csak a föld maradt meg,
Csak a föld a régi,
Kimeríthetetlen
Jósága, szépségi.
Hol a fát kivágják
Kalász terem rajta
Hol ez sincs, hát dudva -
Az is régi fajta.
Megtartja varázsát
Jobb idők mentére
Elhullt, elmult hősök
Porba kevert vére.
Ki tudja, mit takar? - - 
Tán újra teremhet
Áldott, szentelt porból
Még egy magyar nemzet?

EGY HÉT
I.
HÉTFŐ. MUNKÁBA.
Falu utcájába tolul a reggel,
kelet felől csöndesen jő elő
harmatosan, üdén. - Fehér sereggel
telik meg az útszéli legelő.
Elől libák jönnek a kapusorból,
háromszögű nyomot hagy útporába
sűrűn egymás mellett - majd összefolyva
kétszáz liba sárgálló, hártyás lába.
Majd más nyomok vonulnak el felette:
nehezebb léptek mélyebb szélessége,
lassú ütemben megy a falun végig
falusi csorda ingó fehérsége.
Álmatag szemű, habos-fehér szőrű
tehenek közül magasan sötétlik
ráncos nyaka a falusi bikának,
komolyan, lassan, megy az utcán végig.
Ébred a falu, megnyilnak a házak
egy s másik ajtó - kiömlik belőle
üde reggel harmatpárái közzé
megannyi éj elfogott levegője,
és lassan jönnek ki az emberek.
Gubásné:
„Vedd Palikám a vesszőkosarat,
a kis korsót is töltsd meg hideg vízzel,
- még egy darab sütőtök megmaradt
ropogós hajjal, jó gesztenye ízzel.
Azt is vigyük ki.
                 Húzd fel a csizmádat,
Szent Mihály nap után hideg a szél.
Hajtsd be még a kis kertbe a kacsákat.”
Palika:
„Mamám a hajam borzoli a szél.”
Gubásné:
„Sohse bánd lelkem, - rongyos a kalapod
- hiszen eleget nyúztad egész nyáron,
már újat nem veszünk - majd veszek néked
báránybőr sipkát holnap a vásáron.”
Palika:
„Keresztapám meg cukorsípot ígért. - - -
De a vásárba én is elmegyek!”
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Gubásné:
„Milyen csapzi a Dobos Péter ökre,
Szent Isten, hogy megszállták a legyek!”
Dobos Péter:
„Hát persze, azért csapdos a szarvával
Külömben olyan szelid mint a bárány,
Talán beviszem holnap a vásárra? -
Ha jól eladnám, mást veszek az árán.”
Gubásné:
„Hát mért adná el kend?”
Dobos Péter:
             „Az egyik szarva
jászol közzé szorult, kicsit meglódult
Szent György napkor - azóta kenegetem
de tökéletesen csak be nem gyógyult. -
Nem ül fel komám asszony a szekérre?
A csutkám kint van még, most megyek érte.”
Gubásné!
„Köszönöm.”
Dobos Péter:
„Jó szívvel.”
Gubásné:
„Jó lett a termés?”
Dobos Péter.
„Maradható, csak sok szárazság érte. -
De Pali, ugyan sápadt kis legény vagy,
vékony dongájú.”
Gubásné:
„Megfázott a szentem,
hát nem elszökött tegnap a nagy szélbe
csak hogy egy percre a házból kimentem.”
Dobos Péter:
„Aztán hol voltál?”
Palika:
„Édes mogyoróért
a kastély kertbe.”
Gubásné:
            „Szaladtam utána
de mire oda értem, már felmászott
a sok galy közzé, a mogyoró fára.
Csak úgy hulltak a levelek körűlte,
hogy kapaszkodott - meg se látta volna
a kertész úr - de ködmöne meglátszott
mert könyökének piros volt a foltja,
meg hallatszott is, - hogy a galyon himbált
megrecsegett az egyik ág alatta,
Azt hallotta a kertész - - de resteltem
hogy gyermekem még meg is pirongatta.
Csak fáj az egy anyának.”
Palika:
          „Ugy se látták,
hogy előbb még felmásztam a kű-lóra.”
Dobos Péter:
„Meg van még a kű-ló? virít körülte
az a temérdek sok hónapos rózsa?
Palika:
„Persze hogy virít.”
Dobos Péter:
          „De rég jártam arra
tíz esztendeje is mult, - pedig régen
mennyit voltam ott a mogyoró fákon,
de legtöbbet a kű-ló tetejében.
Csak inges pulya voltam, mikor hozták,
két nagy szekeren, - Dajka János hozta
Tokajból. - Rácsot is raktak körülte,
Áron a kulcsár meg is aranyozta.”
Palika:
„De rács már nincs...”
Dobos Péter:
          „Nem is tartott sokáig. -
Az öreg úr még élt, ő maga mérte
a helyét ki. - - - Hogy ott bámultam, mondta:
„No, mássz fel rá, majd hatost adok érte.”
Én megkérdeztem: „a kű-lóra másszak?”
ő nevetett, hogy ígyen elneveztük.
„Nem kő-ló az, de oszlop, hát nem látod?”
de mi azért csak kű-lónak neveztük.
Haj, haj, de régen is volt! - körülállták,
ha vendégek jöttek - apraja, nagyja,
a kű-lovat, de szép szóval dícsérték,
hogy milyen fehér kűből van faragva.
Ott volt egy asszony, egy nagyságos asszony
vagy grófné. - - Hogy fehér kezét rátette
a fehér kőre, olyan hófehér volt
hogy elsárgult a fehér kő mellette.
Beszélték, hogy az öreg úr szereti, 
- mert hogy még fiatal volt akkortájba -
a grófné meg is halt, az úr nem nősült,
mondták, hogy halálig búsult utána.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - 
„Hé Csálé! Bimbó! hol a nyavalyába
fordulsz az árokba, te büdös féreg?”
Gubásné:
„Köszönöm szívességét, Péter bácsi,
én most már itt a gyalog útra térek.”
Dobos Péter:
„Jobb lesz lent a dülőnél komámasszony,
itt még szekérrel át megyünk a sáron,
csak nem szárad ki ez a rongyos kátyú,
itt feketélett egész áldott nyáron,
Pedig már egyszer igazították is,
még taliánok hányták ki az árkát.”
Palika:
„Bácsi még taliánt is látott?”
Dobos Péter:
             „Láttam,
taliánt, muszkát, minden Isten átkát.”
Palika:
„Muszkát is?”
Dobos Péter:
             „Azt is. - Inges pulya voltam,
de úgy emlékszem rá, hogy erre mentek.
egy csapat szürke lovon, egy feketén,
egy másik sárgán, mind a regementek.
Gyalogosok is voltak. - Balázs Károly
földjéről a sok dinnyét mind leszedték
azon éretlenül - - minden hajastól
talán még az indáját is megették.
Szegény édes anyám meg sírva mondta:
„fiam, már úgy is vége a magyarnak,
hej de nagyon is rossz világot élünk!
az Isten tudja csak, hogy mit akarnak?
Hát a világ bíz’ nem javult azóta.”
Gubásné:
„Hová viszi kend ütni a forgóját?”
Dobos Péter:
„A szeszgyári malomba.”
Gubásné:
             „Talán én is,
csak nem tudom, hogy vámolják kilóját?”
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Leszállnak a szekérről - Palikát
Gubásné lesegiti, kézen fogja
úgy mennek két tengeri fal között
susogó levél között a dologba.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
    Susog a tengeri levél
    Selymes színűn, halvány sárgán
    Madár himbál, napraforgó
    Mélyen hajló, nehéz ágán.
    Nehéz sötétkék ég alatt
    Homok dombok piros fénye,
    Egyes nyárfa sárga lángot
    Égőn borít sötét égre.
    Tengeri sor zizgése közt
    Harmatosan, hosszan halad,
    Perjés út a távol felé:
    Vég nélküli hosszú szallag.
    A távolnak homályából,
    Fejkendőknek sötét árnya
    Jönnek, jönnek az asszonyok
    Ki munkából, ki munkába.
    Ki munkából, ki munkába,
    Ki életbe, ki halálba,
    Szakadatlan hosszú sorba
    Fejkendőknek sötét árnya.

II.
KEDD. VÁSÁR.
Homok dombok sárgálló oldalán,
két hosszú sorban, kifogott szekérben
felhalmozva, halványzöld rakásokba
mi csak káposzta termett a vidéken,
kemény fejek, - mint az üveg törik
minden levél, de egymásra szorítva
gömbölyödik halavány selymessége,
egymást védőn fodrosan beborítja.
Tovább, a marhavásáron fehérlik
sűrű tejszínün a sok szarvas marha
mint elszáradó erdő felső ága
magaslik ki mindegyik fényes szarva.
A lóvásáron gyorsan váltakozva,
kék, ég-visszfényes, sárga barna foltok. -
Mint virág-ágyak, tarka színességben:
Fehérlő sátrak, kis portékás boltok.
Szallagok, kendők függnek egymás mellett,
szélben himbálnak. - Megcsillan ezüstje
kis tükörnek. - Sötétlő sokaságra
kéken borul a Lacikonyhák füstje,
Földre terített nagy fehér ponyvákon
báránybőr sapkák sűrűn feketélenek
kisebb fiuk csak kívánkozva nézik,
alkusznak, válogatnak a legények.
Gubásné megforgatja a sapkákat,
hatot is vesz kezébe, súlyát méri,
ott hagyja - elmegy a szomszédos boltba
vissza jön - árának felét igéri:
„Adja? nem adja? - Istenem de drága!”
A kereskedő:
„Valódi báránybőr.”
Gubásné.
             „Hát úgy se bánom,
egy hetvenért megvenném, ha nem adja
hisz’ más sipka is akad a vásáron.”
A kereskedő
„De nem ilyen szép, tessék csak megnézni
kívül belül milyen finom munkája.
Egy más asszony:
„Szerencsés vásárt kívánok! mit vesz kend?”
Gubásné:
„Sipkát vennék.”
A másik asszony:
„Hát hol van Palikája?”
Gubásné:
Beteg a lelkem, hideg borzongatta.
Az este csak úgy játszott a kezével.”
A másik asszony:
„A hűlés, csak a hűlés lehet rajta,
párgolja meg csak szőlő venyigével.”
Gubásné :
„Még azt is mondta:.mamám ez a sok víz
jaj, mind rám jön, mindjárt megfulok tőle!’
csak biztattam: fiam, hisz víz sincs itten,
de ő csak kapkodott a levegőbe;
kérdeztem: fiam, nem jössz a vásárra?
hát nem szólt semmit, csak a fejét fogta.”
A másik asszony:
Ni, a Murgó most milyen urasan jár!
a kalapot ha nem kapta, hát lopta.
De megéheztem! - Józsink ugyan hol jár?
Megkérdem! nincs-e harapni valója?”
Gubásné:
„Nézze csak, hogy rúg az a fekete ló!
persze mert lecsúszott a takarója.
az háborgatja. - Azt mondom, legjobb lesz
ha betérünk itt a Lacikonyhába,
Simkánénak jó friss húsa szok’ lenni -
de nagyon felment most a sertés ára.”
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Szabad tűzre rakott nagy vas üstökbe’
sisteregnek a piros-barna zsírba’
pecsenye darabok - nagy vasvillával
hogy kiszedik - végig csepeg a zsírja.
A tebernából muzsikaszó hallszik,
benn látszanak mint alig színes árnyak,
legények, rozmaringos kalapokkal,
összefogódzva, duhaj táncot járnak
a legnagyobbik alig áll már lábán
vagy csak úgy tesz? - dereka hajlik hátra,
lába előre szalad, arca lángol,
szilajan fenyeget a muzsikára.
A két kisebbik aki körül fogta
halványabb arcú, - gyenge kis legények
a szilaj nóta is félénken hangzik
ajkukról, mintha távol temetnének.
Az egyiknek még alig pelyhes álla,
de büszke rá, hogy ő is már nagy ember,
bámulattal néz a magas legényre
elázó, szerelmetes leány-szemmel.
Gubásné nézi:
            „Palikám a lelkem
is ilyen lesz tíz-tizenkét év múlva.
Hajh: lenne, lenne - ha csak mint a fáról
éretlen gyümölcs - elébb le ne hullna.
És megy Gubásné, viszi a kis sipkát,
hogy megy az úton, oldalt süt szemébe
a lemenő nap, - pirosló magvától
vagy járástól tán? - pirosabb lesz képe.
Míg eltünt a nap, lesíklik az égről
ákácsor közé - elfakult világa -
s az országúton végtelen szekérsor
fúródik be a szürke esthomályba,
    Szekér sorok,
    Fényes fáklya
    Eltűnik az
    Esthomályba.
    Itt egy árnyék
    Ott egy árnyék
    Felmerűl - eltűnik
    Vár még.
   ‘S észrevétlen
    Köztük vágtat
    Egyik réme
    A világnak.
    Egyik réme,
    Fejedelme,
    „Szerencsének”
    Keresztelve.
    Aranyat szór
    Út sarába,
    Fut, irámlik
    A világba.
    Mind előtte
    Porba hullnak
    Mind előtte
    Leborulnak.
    De ő meg se
    Látja őket
    Szenvedélytől
    Reszketőket
    Vakság van
    Nyitott szemében
    Vakon rohan
    Éjji fényben.
    Itt egy fáklya
    Ott egy fáklya,
    Vissza csillan
    Tünde lángja. -
    Mind elvesztek
    Mind elszálltak
    Fényfoltok
    Iramló árnyak.

III.
SZERDA. SZERELEMRŐL.
Bál van a jegyzőéknél szerdán este,
Névnapot ülnek, Terézia napját,
vendégek a nagy pecsenyés tálakat,
pulykával, őzzel kézről-kézre adják,
bort töltenek szűkszájú üvegekből,
- két boros pohár halkan összecsendül -
a segédjegyző Juliskához hajlik,
suttogva beszél örök szerelemről:
„Juliskám, boldogságom üdvössége
csak egy szót mondjon! - majd meghalok érte,
e kis szóért.”
Juliska:
          „Jaj, Albert úr, mit beszél?
hisz’ már kezemet oda is ígérte
az édes apám.”
Albert:
„Kinek?”
Juliska:
          „Úgy is mindegy.
De vagy két hete már, hogy jegybe járok
úgy elválaszt ez, mint az élő embert
a halottaktól egy temető árok.”
Albert:
„De miért tette? hát rám nem is gondolt?”
Juliska:
„Apám kívánta - engedelmes lánya
voltam mindíg, - mit tehetek én róla,
hogy azt gondoltam: maga nem is bánja.”
Albert:
„Oh nem! - csak oda minden boldogságom
úgy fáj a szívem.”
Juliska:
„Hisz’ az majd meggyógyul.”
Albert:
„Igaza van előbb-utóbb meggyógyul
ha egyébtől nem, egy ólom golyótól.”
Juliska:
„Az Istenért, édes jó Albert kérem
ne szóljon így.” - - - - - - - - - - - - - 
Albert:
          „Majd hozzon egy virágot,
ha menyecske lesz, a koszorújából
sírjára annak, kit halálra bántott.”
Juliska:
„Hisz’ nem akartam, nem is bántottam meg,
de maga nem szólt - édes apám mondta:
a leány akkor menjen, mikor kérik, -
hét gyerekkel szegénynek sok a gondja.”
Albert:
„Jó, jó, hát ne is beszéljünk már róla -
hisz csak elmulik e nyomorú élet!
Majd ha viszik magát az esküvőre,
akkor szakad ki belőlem a lélek.”
Juliska két szemébe könyek jönnek:
„Jaj, édes Albert, de mennyire bánom!”
Albert:
„Hát szeret egy kicsit?”
Juliska:
„Hát még se tudja?
Egyedül csak magát, a nagy világon!”
Albert:
„Köszönöm édes, drága gyöngyvirágom!
Boldoggá tett.”
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - 
          Gyöngén egymáshoz érnek
az asztalkendő alatt hideg újjak,
kézhez símult kéz, megremegő térdek,
Albert úr a lány kezét fogva tartja,
ha gyöngén még - de a lány már nem állja,
pirosan száll fel arcába, nyakába
az élet pírja, a szerelem lángja,
kezét kirántja, kiszalad a házból.
Észrevétlenül kioson utánna
Albert úr - keresi míg megtalálja
a konyhán tul, a pitvar ajtajába.
Sötét a pitvar, csak az ajtó résen
Síklik be vékony holdsugárnak fénye,
hosszukás fehér rezgő foltot rajzol
a deszkás pitvar sötét közepébe.
Egy eltévelygő sugárja a fénynek
Juliska göndör szőke haján játszik
a lány alakja bársonyos homályban
Oly keskenynek, oly törékenynek látszik.
Albert hozzá megy, elvonja a fényből,
az ajtó mögött magához szorítja,
nem szól hozzá, már nem kéri szerelmét
csak haját nyakát csókokkal borítja, - -
Juliska szó nélkül lesz szeretője,
most már ő fonja karját hevesebben
Albert köré, - Nem bír elválni tőle
az ő szíve ver most már sebesebben.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Akkor se szól, hogy be megy a szobába
csak kezét emeli - tán szemét bántja
sárga, erős, mindent láttató fénynyel
a széles lángú petroleum lámpa.
De nem ügyelnek rá, csendben leülhet,
gondolkozik: - - egy perc mult el? egy óra?
vagy százezer? mióta vele ott állt
zöld holdvílágnál, a pitvar ajtóba?
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Orcája ég, csak akkor halványul el
Mikor Albert úr belép a szobába,
egy világért se tudna most ránézni,
mélyen beharap keskeny ajakába.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Mikor már mind elmentek a vendégek
ákác tövébe, az udvari padra
leomlik, - arccal borul a lócára
és zokog, mintha szíve megszakadna,
aztán szétnéz: - jaj késő is lehet már
a faluba a házak mind sötétek
Csak Gubásné ablaka világít még,
ugyan mért nem oltják ott el a mécset?
Őszi légbe, ki megállna
Hogy lehetne édes álma?
Koporsónál könnyes szemmel
Ki gondolna szerelemmel?
Még is ott repül a légbe,
Közel, - kékes messzeségbe.
Száll virágról, fűről fáról,
Fényes napból, holdvilágból.
‘S akit érint, már nem tudja,
Merre fordul vándor útja?
Égben, földön száll egy ének
Hangja a nagy mindenségnek:
Fűben fában összecsendül
S szól, az ősi szerelemről.

IV.
CSÜTÖRTÖK. GYERTYALÁNG.
Alkony jön az utcába, őszi alkony
falusi füstszag száll a levegőbe.
Két ökör fehérlik az esthomályból,
hamvasan csillog sima fehér szőre
gyönyörű ökrök - egyik a járomnak
íve alatt fejét oldalra hajtja,
hogy ne akadjon be a kerítések
deszkái közzé széles, hegyes szarva,
krumplit szállítnak - hogy ha legurul egy,
gömbölyün ül meg a kerékvágásba,
alig látszik a barna homok közül,
s mintha csak hívná, mellé gurul társa.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Elalvó őszi kerten megy keresztül
Gubásné, mintegy mély álomba járva,
orvosságért indult fel a kastélyba,
de lassan megy mintha már jót se várna.
Elsárgult fák sok szinű hulló lombja
ellepte a gyepet, az utak szélét,
zsugorodott plátánlevél megzörren,
zörögve telíti az út szegélyét,
Némelyik fa lombszoknyáját leoldta
gömbölyün terül a füben alatta
levetett lombmez - meztelen magaslik
belőle ki a fa sugár alakja.
A tavon elmerülő csendes csolnak
körülte a tó víztükrét belepték
hullt levelek - sűrűn egymásra tolva -
megannyi halvány szárnyú, fáradt lepkék
csak hol szellő a levél lepedőket
szűkebbre tolja - csillámlik ki fénye
a tóvizének - benne tükröződik
ecetfák biborpiros tüneménye
gyep közepén halvány oszlop fehérlik
aranysárga levéllel teli szórva,
rózsaszín selymes fáradt levelekkel
borul reá a sok hónapos rózsa,
Gubásné előbb összerezzen tőle,
hogy „mint egy embert” maga előtt látja
majd megismeri: hiszen ez a kü-ló!
lesz-e még egyszer rajta Palikája?
és ott a celtis girbe-gurba ágán
körülte hulló szép arany esőbe,
szed-e valaha mézes mogyorókat?
meglátja-e a kertész elmenőbe?
De csak röviden tünődik Gubásné:
„Majd adnak a kastélyba orvosságot -
ha ott van a kertész úr a konyhába
kérek tőle - ha csak egy szál virágot.
Minek is virág? - „Palikám szereti” -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - 
Mire vissza megy, sötét lesz egészen,
a korcsma előtt széles gyékény-kucska
megvilágítva - ünneplésre készen.
Zsidó asszony jön, gyertyával kezében
a ház előtt - fehér meszelt falára
a korcsmának - mély sötéten vetődik
alakjának nagy, feketéllő árnya,
Fekete árnyat nyugtalan köríti
fehér falon a gyertya meleg fénye
telített sárgán - - - - - - - - - - - - - - -
            eltűnik az asszony
gyertyájával a kucska belsejébe.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - 
Sötét lesz kint, csakis gyékény fonatja
a kucskának, mintha át melegülne
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - 
mintha falu elpihenő határán
mindig több bársonyos sötétség gyülne.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - 
    Rohannak az ürben
    Rémes régi árnyak
    Erdő sűrűjéből
    Jönnek, majd megállnak.
    Felszállnak elhagyott
    Oltárok tüzéből
    Elmult ezredévek
    emlékezetéből.
    Mind mind odafordul
    Ősi Istenéhez,
    Kit sohasem látott
    De kit tán megérez?
    Feltalálni véli
    Szörnyeteg képében,
    Vizek mélységében
    Erdők rejtekében.
    S ezer kéz, ezer kar
    Esdve nyul utána,
    Az ég távolába’
    Az éjji homályba.
    Rég elporladt kezek,
    Jövő nemzedékek:
    „Nyomoruságunkon
    Könyörülj meg kérlek!
    Jöjj közzénk! légy ember!
    Vedd fel lelkünk-testünk,
    Nekünk meg tedd, hogy mi
    Istenek lehessünk!”

V.
PÉNTEK. AZ IDEGEN.
Szürkén ébred a nedves Péntek reggel.
Szürke, sáros lett a falu utcája,
Elmállt a kerékvágás, mert az éjjel
egész éjjel szakadó köd hullt rája.
Gubásné udvarán kis kacsák, csirkék
a kút körül szétfolyó sárban járnak
emelgetik fejüket, de ocsut már
gazdasszonyuktól mindhiába várnak,
nem jön az ki, csak egyszer, kendő nélkül,
hajadon fővel megy az utcán által:
„Jaj Julis néni jöjjön, ha egy percre,
nézze már meg, hogy mi van Palikával?
Az én szerelmes, egyetlen fiacskám!
hisz az életem úgy is olyan árva,
ha elvenné az Isten, úgy gondolnám
még az eszem is elmenne utánna.”
Aztán vissza megy, nem jön ki a házból,
csak udvarába szállingózva térnek
mind többen - mint legyek egy mézes tálra:
iskolás fiuk, lányok, asszony népek.
Sűrübben jönnek, nehány már be is megy
a házba - egyszerre csak mozgás támad
közöttük - valakinek útat nyitnak -
egyik szól: „mit rángatod a gubámat?”
„ni, hova szalad Fábián Balázska?”
„a kutátorhoz,” - „nem tán kulcsot kérni
a tanítóhoz,” - „minek?” „hát ki tudja?”
„kérdezd csak meg, ha utól tudod érni.”
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Többen jönnek, beszélnek, zúgnak, szállnak,
beszédjükbe vág, mint egy távol óra
érces ütése, - egy hang, - - Elhallgatnak
a megkonduló nehéz harangszóra.
Senki nem mondja ki, azért mind tudják
lelküket átfutja a tudás láza. - - -
Tudják: hogy míg itt vígan jöttek mentek
közöttük most a halál ment a házba.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
    Szárnyas egér repült a szobába.
    Elaludt a kis mécses világa,
    Eloltotta feketélő röpte,
    Eloltotta - kisiklott a ködbe.
Fehér ködbe nagy denevér-szárnyak,
Nyugtalanul tévelyegnek, szállnak,
Lebben a köd, mint egy fehér fátyol,
Sok nyugtalan, megremegő szárnytól.
Fehér ködben sűrűn össze olvad
Szárnyak röpte viszfénye a holdnak,
Egyik hullám a másikat váltja
Fehérség és sötétség hulláma.

VI.
SZOMBAT. VIRÁGOK.
„Kertész úr kérem, adjon egy virágot
vagy hogy ha adna nékem néhány szálat
koszorút fonni, meg kis zöldet hozzá,
épp’ most terítettem ki Palikámat.”
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Már üvegházban vannak a virágok.
Két fehér szegfüt vág le a cserépből
a kertész, néhány muskátli virágot
és egy szálat a zsidó cseresznyéből.
Szétnéz: „Kevés a virág, mi is van még?”
piros erekkel szőve, aranysárgán
egy abutilon formás kis harangja,
gyöngéden inog vékony hosszú szárán,
kék ibolyákat, halvány krisantémet
szednek még össze, azután kilépnek
az őszi kertnek arany záporába,
hónapos rózsát, ciprus-ágat tépnek,
sötét fenyű galyat és pucpáng-ágat,
kétszerte sűrű kékes-zöld sötétje
a ciprusfának, halavány, napfényes,
elalvó arany kertnek közepébe’
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - 
Elszunnyadó arany kerten keresztül
egy karcsu lány jön hófehér ruhába’
de arca még fehérebb a ruhánál:
Szent Isten! a jegyzőék Juliskája.
Juliska.
Mit visz Gubásné?
Gubásné.
Kertész úrtól kértem
egy kis virágot.
Juliska:
Minek az magának?
Gubásné:
Koszorút fonni drága kis fiamnak,
épp most terítettem ki Palikámat.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
A lány szemét könnyfátyol homályítja,
zokogva borul Gubásné keblére,
együtt sír az asszonnyal, együtt érez,
mintha csak ő lenne édes testvére.
Gubásné a lány haját simogatja:
„Milyen jó a kisasszony, milyen drága,
hogy érez a szegénnyel - a jó Isten
sohse juttassa ilyen árvaságra!
Mit is beszélek? ilyen szép menyasszony
elevenen paradicsomba szállhat,
kézen hordozzák kis szerelmes szivét,
a jövőtől csak boldogságot várhat.
De Juliska csak nem tud megnyugodni,
hullatja könnyét hulló levelekre,
maga se tudja, mért szorult el szive,
hiszen alig emlékszik a gyerekre,
egyszer beszélt csak véle, akkor mondta
Gubásnénak: „de szép a fiacskája!”
aztán láthatta még máskor az utcán,
de nem is ügyelt többet Palikára.
Most mégis, mintha elsötétült volna
a kert, az ég - eljött a világ vége -
halványan áll jegyzőék Juliskája
elalvó arany kertnek közepébe’
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - 
Fáznak a méhek, nem repülnek már ki,
Ha egy kijön, közel bokorra száll.
Távol tenger világos messzeségén
Repül már mind a sok dallos madár.
Ha nap kisüt, déltájba hallszik néha
Gyöngén egy elmaradt tücsök dala,
Szétszórtan ingadoz kihülő légben
Elalvó rózsák vándor illata.

VII.
VASÁRNAP. HARANGSZÓ.
Megkondul a harang vasárnap reggel,
templomba megy a nép. - Fürtös gubákba’
elől a férfiak, kimérten, lassan.
Nehéz csizmákkal az egymás nyomába’
utánnuk asszonyok, nagy fejkendőkkel,
sárga bőrbundájuk cifrán kivarrva,
a bunda szélét, nyakuk körületjét
fekete kondor bárányprém takarja,
majd lányok jönnek erős rózsaszínben,
keményített szoknya suhog utánnuk,
hajadon fővel - hűvös őszi szélben
meglebben kék és piros pántlikájuk.
Sötétzöld köténye van mindeniknek
- mert most sötétzöld a falu divatja -
némelyiknek már zöld újjasa is van,
és zöld kötényt visel apraja-nagyja.
Legény elszórva, ha megy kettő-három
a templomba. -
          Kurátor András mondja:
„Nem áhítatos ma a fiatalság,
nem istenfélő, egész más a gondja.”
De az asszony mind ott van, csak Gubásné
hiányzik a menetből. Mondják róla:
„Nem hagyja kis fiát, ámbátor nem sír,
csak egyfolytán bámul a koporsóra.
De gyönyörü gyerek is volt a lelkem,
fehér mint a hó, gyenge mint a harmat,
sohse is született szegény embernek, -
de Gubásné hát mégis mit akarhat?
hogy el se megy már az Isten házába,
siratók előtt az ajtót bezárja,
csak a jegyzőkisasszony jár el hozzá,
Azt mondják, hogy egész nap csak azt várja.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Lassanként tünnek el a templom ajtón,
elnyelte őket mind a nagy bejárat.
Nehány perc mulva a templom környékén
Falakból kiözönlő ének árad.
Az utca - mintha kiseperték volna,
tyúk, ha kapar - varjú, ha repül végig
az üres utcán, - templomból kiömlő
ének hangzik, száll fel a magas égig.
Kis vártatva templomajtó a népet
ismét kiontja az üres utcába,
kimérten, lassan hazafelé mennek,
ki-ki megáll a saját kapujába’
délután csoportokba gyülnek össze,
- szép az idő - kiülnek a lócára,
kapu előtt komolyan beszélgetnek,
vagy tréfálkoznak, itt-ott kártya járja.
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
A falu felett ismét harang kondul,
előbb csak egy, majd még más kettő hangja
mélyen, nehezen száll a levegőbe,
szól a torony mindhárom nagy harangja.
„Hogy? már a délutáni ájtatosság?”
- „Ejh, dehogy! hiszen gyűlőt harangoznak,
Gubásné Palikáját temetik ma.” -
„Jegyzőéktül de szép koszorút hoznak!
Juliska kisasszony még maga hozza,
még fehér pántlikát is kötött rája,”
„hogy szerethette! - csakugyan hát ott van
kis kertjének az utolsó rózsája.”
„- Jaj de kár - oda már a sárga rózsa,
szép koszorúját a porba ejtette,”
tán, mert hogy hirtelen jött szembe véle
a segédjegyző úr - megijesztette.
„Hogy köszön, mint egy hercegkisasszonynak
Albert úr néki” - - - 
            „De szép pár is lenne!”
„Szép.” - -
            „Hát a mondó vagyok, elveszi még.”
„Hisz’ venné, ha a lány máshoz nem menne?”
„Máshoz! Kihez?”
            „Négy lovas hintón járhat
már ezután, hogy akadt szerencséje,
azt mondják, aki veszi, úgy szereti,
háromszáz holdat írat a nevére.”
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Mind többen mennek, mind sűrűbben jönnek,
csak tolulnak Gubásné udvarára,
a házajtónál összetömörülnek,
mert nem térnek a halottas szobába. -
- Zúgás támad: hófehér ruhás lányok
a házból kis fehér koporsót hoznak,
a férfiak csendesen félre állnak,
az asszonyok hangosan síránkoznak.
Fehér a kis koporsó, kék virágos,
aranyfodros, csipkés a szemfedője,
lassan inog őszi arany napfényben,
fehér lányok karján a temetőbe.
A koporsó felett arany napfényben
bogarak játszanak, dongók és méhek,
bogár zsongásba, nagy harangzúgásba
nehezen hangzó temetési ének:
„Eltávoztál immár siralom völgyéből,
Tán felénk tekintesz a csillagos égből.
Itt hagytad anyádat nagy keserű búba’,
Mintha sírod rögje mind szívére hullna.
Éjjel-nappal neved hiába kiáltja,
Soha meg nem hallod síri, vak homályba.
Hiába keresnek vídám játszó társak,
Többé már e földön soha nem találnak.
„Soha!” csak ez hangzik a nagy mindenségben,
„Soha!” csak ez anyád keserű szívében.
Isten haragjának fekete követje
Szemedet lezárta, hangodat elvette.
Hiába keresés, kétség, remény bánat,
Vakon, támasz nélkül csak megyünk utánad.
Majd ha az ítélet hangos harsonája
Föld gyomrából mind a holtakat kivájja.
Majd ha a kősziklák lángoktól repednek,
Tűztengerétől az örök ítéletnek.
Talán visszahoz egy mennyei kikelet?
Tán most is mosolyogsz nagy nyomorunk felett?
Oh ha kegyes hozzád a mennyei bárány,
Kérjed, hogy mentsen meg drága vére árán.
Hogy ha bánatunkat, bűneinket látod,
Váltson meg minket a te ártatlanságod.

VIII.
HÉTFŐ. ISMÉT MUNKÁBA.
Ébred a falu, új hét, új reggelre,
nyilnak a házak, kiömlik belőle
üde reggel harmatpárái közzé,
megannyi éj elfogott levegője.
És lassan jönnek ki az emberek.
Pihenés, szomorúság, mulatságot
hétfőn reggel ismét a munka váltja,
nem állnak meg hosszú beszélgetésre,
ki-ki igyekszik a heti munkába.
Csak a gyerekek maradnak még itthon,
útporába játszik egyik vagy másik
szalmakalapos szöszhajú fiúcska,
egy kis nádsípon vígan furulyázik.
Gubásné megy, vesszőkosár a karján,
a kis korsó is telve hideg vízzel,
még egy darab sütő tök is van nála
ropogós hajjal, jó gesztenye ízzel,
fején kásmérkendő, mint a mult héten,
csak a válla hajlik kicsit előre,
mintha már este volna, olyan fáradt,
fáradt szemekkel néz a legelőre.
Egy más asszony jön a mezőről szembe,
megkérdi: komámaszony, hova fárad
ilyen korán?
Gubásné:
Megyek a Szenes részre,
behozatom még azt a kis csutkámat.
A másik asszony:
Hát mégis kint van? hisz már mind behozták.
Gubásné:
Nem értem rá, behozni a mult héten.
A másik asszony:
Vagy úgy - igaz a -. Látta, mennyi szárcsa,
vadkacsa vagy mi úszkál a kis réten?
Gubásné:
Nem láttam.
A másik asszony:
Isten áldja, komámasszony.
A káposztagyaluját ha idadja
megköszönöm.
Gubásné:
Jó szívvel.
A másik asszony:
Küldök érte,
majd visszaszolgáltatom vasárnapra
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
És megy Gubásné a tengeri földre
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Fehér kis felhők a kék távol égen,
pókhálószálak minden kis fűszálon,
aranyos napfény az egész vidéken.
Ugarolnak - - -
hisz’ akkor is csak úgy lesz,
ha majd kizöldül a jövő vetése -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Vidáman hangzik a tengeri földről
Egy kis gyermeknek hangos nevetése.

ÁLMOK KERTJE
I.
VIOLÁK.
Magános rét - talán kert vége? -
Tömött - füvesen elterül
Távolabb, négyszögű kerettel
Sűrű füzek veszik körül.
Ingó fűszálak hálózatját
Sötét aranynyal hímzik át,
Sűrű egyenlő távolságban
Illatos sárga violák.
Délutáni nap nyári lángja
Játszik ágon, fűszálakon,
Négyszögletű rét közepében,
Magában áll egy hajadon.
Karján kis gyermek, hó ruhában,
Kis rózsás puha áll alatt
Kötött mintájú fejkötőjét
Tartja keskeny batiszt szallag,
Árnyékban van ruhája arca,
De ha kinyújtja kis kezét,
Belé akadt fény átlátszóvá
Lángolja piciny tenyerét.
Gyermekre, fűre, violára
Rászállt egy örök pillanat:
Előbb mi volt? mi lesz majd később...
- A hanyatló nap lehalad. -
Füzek mögül, lehaladó nap
Gyöngébben ontja sugarát,
Sötétül a fű, erősebben
Illatoznak a violák.
Míg hűvösebb kék fátyolával
Felszálló alkony elfedett
Rét közepén álló leányzót
Füvet, violát, gyermeket.

II.
A LUGAS.
Holdvilágos este a lugasban ülnek
- Nyáron piros rózsa virult minden ágon,
Napfény játszadozott, gyöngyharmat csillogott,
Hímes pille himbált mindenik virágon.
Akkor is itt ültek - tán nem is e nyáron?
Csak egy nyári este, valamikor régen,
Mikor rózsák nyiltak. - Egy ki nem mondott szó
Egy vágyó gondolat mindegyik szívében.
Ki nem mondták a szót. - A rózsák hervadtak,
Egymás arcán látják holdvilág sugarát,
Meleg van még most is, de a szellő hozza
Megkésett rezedák hervadó illatát.
„Maradj még, ne menj be, hisz’ oly szép az este,
Mint akár csak nyárba” - „Csalóka e meleg,
Fázom, - - tán a holdfény süt ránk oly hidegen?
Hűvös szellő támad - hullnak a levelek.

III.
DENEVÉREK
Mély csendes tó nagy kert ölén
Magasló nyárfák körbe,
Törzsük halvány sávot bocsájt
Sötétlő víztükörbe.
Fekete víz, zöld fű között,
Hanyatló esti árnyak,
Sötétlő víztükör felett
Kék denevérek szállnak.
Előbb csak egy-egy libben el,
Majd jönnek ezren százan,
Hangtalan röptük elsuhan,
Vagy megrezzen a sásban.
Nappali élet elpihent,
Ébred az éjji élet.
Libegéstől sűrű a lég:
Tán álmok, vagy emlékek?
Emlékek, álmok, képzelet,
Jövőnek elmúlt árnya: -
Alkonyban, sötét víz felett
Száz denevérnek szárnya.

IV.
BAGLYOK.
Lenn a kertben este,
Lombtalan fák sűrű
Ágai közt,
Hangtalan síklanak
Fejetlen madarak
Lágytollú baglyok.
Meggyilkoltaknak
Sóvárgó lelkei,
Kik az életből egyszerre mentek át,
De szenvedélyük fogva maradt
S most mint elsuhanó, kísértet-madarak,
Repkednek, szállnak kétségbeesetten
A sötétlő kert ágai közt.
Lefejezett királynék,
Meggyilkolt gyermekek,
Megannyi áldozat vergődő lelke.
Hangtalan síklanak
Fejetlen madarak
Lágytollú baglyok.
Az egyik felsivít
Rémület, őrület, borzalom hangján,
Kacag a másik rá,
Majd ismét néma csend.
A sötétülő kertben
Hangtalan síklanak
Fejetlen madarak
Lágytollú baglyok.

V.
STELLA.
Királyi kert - de a királyok
Régen kihaltak már belőle.
Szökőkutak vize elnémul,
A teli hold már felkelőbe.
Selymes rétek kaszált füvéről
Fűszeres szénaillat árad,
Márványszobor fénylő fehérjén
Elömlik fénye holdvilágnak.
Márványszobor előtt a gyepben,
Halvány rajongó ifjú térdel,
Márvány-leány hófehér lábát
Csókolja néma szenvedéllyel.
Felnéz hozzá, ölelve tartja
- karja lesíklik - majd leszédül,
Arca kigyúl és mégis fázik
Nagy, mérhetetlen szerelmétől.
Suttogja halkan: „édes szépem,
Fehér testedben hogy imádlak!
Imádom benned a nem-múló,
Soha nem csillapuló vágyat.
Imádlak, mert forró csókomra
Sohasem felelhet ajkad csókja,
Imádlak, mert szűz-tisztaságát
Gyöngéd tested örökre óvja.
Imádlak, mert változhatlan vagy,
Undok csontváz nincsen tebenned,
Mert enyészet förtelmes útját
Egyedül néked nem kell menned.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Aranynyal áttört csipke fátyolt
Borít most a lány hókeblére,
Gyémánttal, ékkövekkel csilló
Gyűrűket húz márvány kezére.
Homlokát övezi aranynyal,
Vállára ölt bíbor palástot,
Égő rózsákat szór fejére,
Elébe hint tömjént, virágot.
Soká áll néma áhítattal
Szerelmi mámorban mellette,
De mire jő a hajnalszellő,
Minden kincsét már összeszedte.
Egy búcsúcsók még - aztán eltűnt,
Sűrű bokrok aljába várja,
Míg felvirad - és a kert őre
A nagy bejáratot kitárja.
De visszajő, vissza lopódzik,
Új kincseket hoz minden éjjel,
Szép fehér kedvesét imádja
Őrült, halálos szenvedélylyel.
S reggel, járó-kelő, ha látja
A kert előtt - résztvevő szemmel
Szól társához, egyik vagy másik:
„Mi rémes halvány ez az ember!”

VI.
PÁVÁK.
Midőn először jött a kertbe,
Pávákat etetett,
Éhes vércsék sivítva szálltak
Feje felett.
Fényes tollu pávák seperték
A kerti utakat,
Útszéli füvek meghajoltak
Arany-zöld fényű, kék zománcú
Tollak alatt.
Hogy meglátta - kenyérmorzsáit
Elszórta szerte szét
S az idegennek oda nyujtá
Fehér kezét.
Tudta ki volt, - így nem kérdezte.
Csak mellette haladt,
A vár felé, sötét árnyékú
Fenyük alatt.
Ő sem szólt semmit, csak rá nézett,
Ígéző volt a lány,
- Arcán élet nagy, szép unalma -
Magas és halavány.
Máskor is eljött még a kertbe,
S várta a kőpadon,
Míg lejön páváit etetni
A hajadon.
Egyszer csak nem jött - tán beteg lett?
Vagy messze költözött?
Nem csillant már mohszín ruhája
A kőpadnál a kert magányba,
Fenyük között.
Nem merte senkitől kérdezni:
Hová lett a leány?
Néha várta léptét az úton,
De csak pávatoll rezgésétől,
Csak pávák panaszos hangjától
Visszhangzott a magány.
Aztán már ő se jött a kertbe,
Élete elkopott, -
Hiszen csak meg se kísérelte,
Hogy megálljon a nap felette.
Nagy néha jutott még eszébe
Zománcos tollak halk rezgése
S hogy egykor ő egy régi kertben
Mi szépet álmodott.

VII.
SALOME.
Safrán szín köntöst
Adtak reája,
Narancsszín virágot
Arany hajába.
Aranynyal festék
Ki, szája szélét,
Aranynyal vonták be
Körme szegélyét.
Narancs-szín selyem
Sátorban állott,
S tépte arany körme
A sárga virágot.
Arany topázok
Sugaras fénybe’
Csilingeltek halkan
Pici fülébe.
Kétoldalt omlott
Hószín vállára
Átlátszó topázok
Arany csilláma.
Távol a pusztán
Valakit látott - - -
Csak mind jobban tépte
Az arany virágot.
Mind halványabb lett
Két szája-széle,
Jobban világított
Arany szegélye.
Illattól fáradt
Szemei égnek,
Oda kiáltja
Várakozó, renyhe
Udvari népnek:
„Hívjátok ide -
Szivemnek álma
Topázim látni
Bozontos fekete
Sötét hajába’.

VIII.
KŐRISBOGÁR.
Lehullt az orgona virága,
Elérkezett a nyár,
Bokrok felett zöld-arany színben
Száll a kőris bogár.
„Kőrisbogárszín zöld ruhámat
Ma adjátok reám. -
Mondjátok, kertünk csalogányi
Elhallgattak talán?
Csalogánydalt nem állja szivem
Sem rózsák illatát
Oly nyugtalaná háborítják
A csöndes éjszakát.
Télen jobb volt - tükrös teremben
Körülvett a magány,
Csak hó világa áradott be
Palotám ablakán.
De aztán a tavasz hogy önté
A fényt, az illatot
Beteg lettem, ha csak egy percre
Nyiták az ablakot - - - -
Mért hívtok most ismét a kertbe?
Tudjátok, jobb nekem
Tükör falas, tág palotában,
Nyugodtabb életem”...
Lemén a kertbe szép királylány,
Arca oly hófehér,
Mint temetők hervadt virágán
A hamvas őszi dér.
Arany szövésű zöld ruhája
Csillámlik zöld gyepen,
De idegen már itt a kertben
A nyárban idegen.
Egy padra omlik - gyönge, fáradt - - - -
Felette szállnak
Zöld-aranyszínű röpkedéssel
A kőris-bogarak.

IX.
HALVÁNY ARCÚ LÁNYOK.
           I.
Zöld hajukat
- Mint elsíklik felettük -
A víz simítja lágyan.
Zöld hajukban
Elszórva, százezer
Apró fehér virág van.
Zöld hajukkal,
Fehér virággal játszik
A víz,
És ők a víz alatt
Elringatva elsimogatva
Félig aléltan alszanak.
Kéken folyik
Zöld haj körül vizeknek
Sima selymes hulláma,
Pirosan csillan
Kékes víz között
Halak elsíkló árnya.
S ha a habokból
Kifogyott a napfény,
Meginganak mind a fehér virágok.
Felemelik fejüket a habokból,
Csodálkozva néznek zöld éjszakába
A halvány arcú lányok.

                      II.
Halvány az arcuk mert meghaltak
Száz éve már,
Azóta nem érinté őket
A napsugár.
Nem látja őket soha senki
Zöld víz alatt,
Csak elsíkló hosszú uszonyú
Ezüst halak.
Egy percre mind rájuk merednek
A hal szemek - - -
Csillan a víz, selymes felszíne
Meg-megremeg.
Elcikkáznak a veres petytyes
Vigonc halak
S ők csak pihennek hosszú sorban
A víz alatt.
Nyugosznak csendben, mozdulatlan
Száz éve már
Míg víz színét megcsillámolja
A hold sugár.
Habokba, ha csendes, magános
Az éjszaka,
Felmerűl halvány arcú lányok
Ábrázata.
S hajuk, zöld hinárral körülfont
Szép hosszú szála
Himbál reng, selymés kék hullámon
A holdvilágba.

X.
VIRRASZTÓ.
Meghalt az ifjú apáca - -
Egy lázbeteg majom
Bejő a halottas szobába
Az ablakon.
Leül a fehér szűzi ágyra,
A halotthoz közel,
Lepleit össze-vissza hányja
Sovány-újju, forróan égő
Kezeivel.
Karját kinyújtja hosszan, hosszan -
Kezével játszana.
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Lassan tolul be a szobába
Az éjszaka.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Hajlik feléje, a sötétbe
Letépi fátyolát.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Tömjén illat sűrűn megszállta
A kis szobát.
Bársony sötétből fel-felvillan -
S csukott szemén
Halott leánynak, végig illan
Egy gyertya fény,
A majom vékony hosszú újja
Lázforróságban ég,
Fogdossa félve a halott szűz
Jeges kezét.
Most hajlik hozzá hosszú-hosszú csókra
Átöleli nyakát,
Csókolja lassan embermódra
Kék ajakát.
Csókolja hosszan, önfeledten
Míg mind besíklanak
Halott leány kék ajakába
A fehér fényű, hegyes élű
Állatfogak.

XI.
SELÉNE.
Arany homályban úsznak az emlékek
Alkony-borított arany láthatáron,
Arany homályban csak kereslek téged,
Arany felhőkkel elszállt boldogságom:
Zúgó zenéje élet ünnepének
Hajnali harmat kinyíló virágon... 
Ezüst homályba hűvösült az éjjel
Kék köntösén ezüst sugarak szállnak
Rezgő hálóként foszladoznak széjjel
Hűvös ölén ezüst-kék éjszakának
Rég elsugárzott letünt arany álom
Halk viszfényedben újra megtalállak.

XII.
SZÉTTÉPTÉK...
Sötétlő est - fűzfáknak árnya,
Alattuk siklik a folyam
Folyton ömlő, nehéz ezüstje, -
A fűzfák alatt elsuhan.
A kertbe fehér árnyak jönnek,
Fehér ködök, mind délfelől,
Egyiknek hosszú fehér leple
Ezüst folyamba elmerül.
A többi is tolul előre,
Fűz árnyakkal ölelkezik,
Egy percre él, aztán feloszlik,
Lénytelen, rémes mindenik. - - - 
Ő félt és elhagyá a kertet,
- Átkos maradt az éjszaka,
Utánna szállt a sok sötétlő
S fehér kísértetek raja.
Oltalomért vadonba indult,
De ráborult a rengeteg, -
Többé nyomát nem lelte senki,
Széttépték a kísértetek.

XIII.
ŐSZI VENDÉGEK.
Ősz vonul el a nagy torony alatt:
Répalevelek, káposzta, kender
Színesedik, sárgul,
Őszi virágról,
Borsó virágról, őszi rózsáról
Harmatcseppek hullnak,
Egyik a másik gyöngyös nyomába,
Pókhálók lenge fátyolszárnyára.
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Rég elmult őszök ködbeolvadt árnya
A környéket járja.
Jelük még itten, bevésve, felírva
A nagy torony széles ablakfalára:
Évszámok, betük
Hideg-keményen
Bevésve mélyen,
Rég elmult évek,
Melléje téved
Egy-egy betüje olyan névnek, melynek
Már nincs viselője.
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Csak fátyolképük téved vissza újra,
Mind halványabban, mind láthatatlanabban,
Hogy tünnek jobban idő mélyébe. -
Jönnek lóháton,
Rég elmult paripákon
Ifjak, leventék.
Várba megszálló, igyekvő vendég,
Kocsiban ülő szép asszonynépek,
Néha megcsillan, néha megtéved
Szemük pilláján, keblük ékszerén
A tünde őszi fény. . . . . . . . . . . . . . .
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Kapun befordulnak
Hársfalombos udvar
Sötétlő zöldjébe.
Ide-oda röpked köszöntő-vídáman
Zengő szavuk. -
Bezárják hirtelen mögöttük
A nagy kaput.
Eltüntek mind sötét bejárat
Ive alatt. . . . . . . . . . . . . . . . . .
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Sárgul a kender, hull a rózsa,
Az ősz halad.
. . . . . . . . . . . . .  . . . . . . . . . . .
S a nagy torony áll, - ráesik árnyéka
A napos útra,
Csak úgy mint régen,
Áll mozdulatlan
Kék őszi fényben.
Hozzá simul az ősz,
Bejön a harangokhoz
A nyilt ívablakon,
Végigsiklik, kívül-belül szürkéllő
Zord kőfalon,
Öblös harangok érces, zöld homályán,
A gerendázat fáján.
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Az ősz mind jobban simul, siklik
A nagy torony alatt,
S a nagy harangokhoz beszállnak
Kósza röptü kíváncsi szemü
Kis madarak.

XIV.
LIDÉRC TŰZ.
Volt egyszer, hol nem volt
Egy tündér álom,
Elszállt, elterjedett
A nagy világon.
Valaki álmodá
Valahol távol,
Tündér mesét mondott
A boldogságról.
De meg nem mondhatá:
Szin-e, vagy illat?
Hang-e, vagy levegő?
Virág, vagy csillag?
Azóta keresik
Milliók ezrei,
Mindenki keresi
De senki nem leli.
    Keresik illatban,
    Csillag, virágban,
    Ismert határokon,
    Nagy távolságban.
    S csak akkor tudja meg
    Ki-ki elérte,
    Mikor már elrepült
    Ha vissza sírva is
    Majd meghal érte.

XV.
BÚCSÚ.
Eljött az ősz, madár is elszállt -
    Isten veled!
Forgó szél elseperte tőlem
    Szerelmedet.
Hogy jött? hogy ment? ki mondhatná meg?
    Virág ha vész,
Fejét lehajtja, fonnyad-szárad,
    Ez az egész.
Előbb, ha szóltál, hangod lágy volt,
    Mostan szavad
Hideg, kemény lett, szívem tőle
    Majd meghasad.
Vágyó szemem, réten virágot
    Már nem talál,
A hegyen túl, hózivatarban
    Zúg a halál.
És zúg az erdő minden fája
    Vihar alatt,
Haragos, durva szélvész járja
    Az ágakat.
A nyári ég világos kékje
    fejünk felett
Szürkére vált - tavaszból ősz lett - - -
    Isten veled!

XVI.
SZOBROK.
Nyüzsgő nép a kertet belepte,
Futkározásban telik kedve.
Felette hosszú sorban állnak
A multból, kőbe olvadt árnyak.
Mereven néznek mind az égre,
Lecsendesül a nép is végre.
Szélén esőtől nedves útnak,
Felcsillant lámpafények kúsznak.
Összeolvadnak esthomályban -
Havazni kezd most halkan, lágyan;
S fehérlő hópehelybe fogva,
Halott királynék fehér szobra.

XVII.
FÜVES ÚT.
Napsugarak kicsókolták a földből
Az első zsenge hajlongó fűszálat.
Felébred ember, állat,
A téli álom havas mámorából.
Havas mámor, virágra válik -
Fehér mind egy szálig.
Zöld fakadó gyepben...
Madár elrebben,
A kis erdő kopár
Lassan szinesedő ágairól.
Megingnak a virágok -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - 
Mert idegen jár ott.
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Alig zöldelő, fiatal halvány
Bársony gyepen
Megy az idegen
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Félelmes, ismert idegen.
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Fakadó zsenge, füves úton végig,
Egész az erdő szélig.
Merev galyak
Jövő fakadásra zsendülő lombja
Homályba vonja
Az idegent.
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Nő a fák árnya
Az egész világra,
Tavaszra, nyárra,
Őszre és télre
Ránő az idegen fehér sötétsége
Nehéz, átlátszó örök sötétsége.

XVIII.
AZ ISMERETLEN.
Erre járt, de már nem látom,
Eljött - elment, mint egy álom,
Könnyű nyomát hó ellepte,
Csak sötétség körülötte.
Sötétségtől, izzó fénytől,
Lehulló hó fehérjétől
Nem tudom már észre venni.
Minden volt-e? vagy csak semmi?
Mégis néha közel érzem,
Van lényében nékem részem?
Mindörökre bennem él-e?
Vagy elmulok én is véle?

XIX.
SZÉNRAJZ.
Kopár ágakra
Varjuk símulnak,
Nagy fehér hópelyhek
Csendesen hullnak.
Fekete varjúk
Nagy nyárfák ágán,
Fehér hó fénylik
A varjuk szárnyán.
Sűrű hópelyhek
Csak csendesen szállnak,
Tán fagyott szirmai
Elmult virágnak.

XX.
ŐSZ FELÉ.
Alkony borúlt a hosszú rétre
Szürkére fakult zöldes kékje
Fakó fényben, mereven állnak,
Madár ijesztők, sötét árnyak.
Most megmozdul ruhájuk rongya
Mert hüvös szellő szárnyát bontja
Egyszerre táncos kedve támad
Mind a sok csörgő zörgő váznak.
Lassan az égbolt elsötétül,
Sötétlő felhők jönnek délről,
Hajlik a felhők tépett széle
Meglibbenő rémek felébe.
Nem rég tavasz volt, fényes, édes.
A föld virágtengertől ékes.
Most helyén százezer virágnak
Madár ijesztő rémek állnak.

XXI.
A FEKETE LOVAS.
Akác sorok közt veres holdvilág süt.
Út homokjában, porfellegben
Egy lovas közeleg.
Fekete ménen ül.
A nagy ló csetlik-botlik,
Bozontos farka
Lábát csapdossa.
Lekonyul nagy feje
Vedlett térdére.
De azért csak halad
Feltarthatatlanul.
A lovas arcát nem látja senki,
De rémület keltő minden mozdulatja,
Egyenes tartása, feje járása.
Csak halad a nagy fekete árnyék,
A vörös holdvilág réztányérja előtt
Hiába térsz ki néki
Elér még is.
Elér egymás után minden helyre,
Eléri a leggyorsabb futót is,
Lomha fekete lovával
A fekete lovas.

XXII.
IMA.
Szent Istenem, forrón szeretlek!
Nem is kérem bocsánatod,
Kegyelmedet se, tudom úgy is
Hogy gyermeked meghallgatod.
Vétkem nincsen, mert benned élek,
S ha elsötétül életem
Undokságtól, földi salaktól,
Megtisztul a te fényeden.
Szép, minden szép, mert Te vagy minden,
S ha szemünk még is árnyat lát,
Csak mert jelenünk el nem bírja
Fényednek összes sugarát.
Össz-sugarad szétáradt fénye
Ha törten is - ömlik felém,
A jelenségek millióin -
- Tied vagyok - maradj enyém!

XXIII.
A LEGBENSŐBB LAKÓJA.
Szól, de nem halljuk,
Száll, de nem látjuk,
Mindig keressük,
Sohsem találjuk,
Soha sem hágy el,
Még is oly távol.
Mint magas égbolt
Csillagos fátyol,
Számos lakói
A lélek háznak
Nem élnek békén,
Folyton csatáznak.
De örök az Ő
Csendes nyugalma,
Zavart nem ismer
Nagy birodalma.
Idegen tőlünk,
Idegen nekünk,
Még is csak benne
Általa élünk.
Lelkünk felszínén
Ha gondolat támad,
Ha körül zsongnak
A nyugtalan vágyak.
Nem érti őket,
Mit sem tud róla
Lélek legbensőbb
Örök lakója.
S még is Ő minden,
Ő a mi lényünk,
Ő, a nevetlen
Nagy mindenségünk.
Ő a mi sorsunk
Félelmünk, vágyunk
Ő, kit szeretünk,
Ő, kit utálunk.
Erőnk támasza,
Lét hordozója:
Legbensőbb titkos
Örök lakója.

XXIV.
HABLIBÁK.
Páva szín hullámok
Fehér habot vetnek,
Mint fehér libák ha
Part felé sietnek,
Neptun hablibái
Repesnek és szállnak
Fehérlő tetején
Hullám tarajának.
Ágaskodnak zúgnak
Megtörnek a habok,
Gyémánt port szór, melyik
Kősziklába kapott,
Majd ismét kisímul
Selymesen és kéken
Eltűnik - honnan jött -
Tenger mély ölében.
De ismét csak jönnek
Idegen világból,
Isten tudja honnan? -
Ismeretlen távol
Küldi őket ide,
Titkos üzenettel.
Zúgó mesék szállnak
Habliba sereggel.
Újra visszarebben
A megriadt sereg
Parton nem tarthatják
Őket az emberek,
Mert a parton járók
Nem értik nem látják,
Tengerben szunnyadó
Régi százak, ezrek
Ide vetett álmát.

XXV.
CSILLAG MEZŐ.
Világos kék égi réten
Csillag-virág nyílik szépen,
Száruk sugár, kelyhük ragyog
Azt szakítják az angyalok.
Mind eljöttek - ötvenketten,
Arany fátyol köpenyekben,
Hajladoznak, el-felszállnak.
Hosszú fényes angyalszárnyak.
Csillag virágokat szedik,
Bokrétába illeszgetik
Mert az égben ünnep van ma:
Szűz Mária nevenapja.

XXVI.
ÉVA.
Felébred, lát - nem tudja mit?
Csak boldogságot érez.
Azt hiszi, hogy a holdvilág
Közel fénylik szeméhez.
Utána nyul - nem éri el,
Csak lehanyatlik karja.
Nézi testét: oly kéjesen,
Oly lágyan, mi takarja?
Hullámos haj - mi lehet ez?
Hisz fejéhez van nőve!
Véle fordul, nem hagyja el,
Bár futna már előle.
Holdfény csillog hűs harmaton
- Ezüstöt sohsem látott -
Azért „ezüstnek” nem hívja
A fényes holdvilágot.
Csak nézi, nézi: a patak
Csillámfényét, hogy hányja
Sötét medréből újra fel
És ismét fel, ezerszer fel,
A fényes holdvilágba.
Megborzong karja, fázni kezd,
Halkan felkacag tőle,
Mi volt e hang? mi a hideg? -
Fél: hogy mi lesz belőle.
Jön valami gyönyörthozó,
Mi testét általjárja,
Melegen, lágyan, édesen:
Felkelő nap sugárja.
S körülte - hall tán valamit?
Nem - mi életre ébred
Napfényben: színhullámai
Az élet tengerének.
Sok szín közül legfényesebb,
Legszebb egy, amit látott,
Utána nyul - nem tudja hogy -
Letép egy szép virágot.
Egy más virág után is kap,
De elrepül előle,
Virágszírma éled repül:
Pillangó lesz belőle.
Földhöz nőve egyik virág,
Miért repül a másik?
Nem is csodálja - új szemén
Elömlő élet, tünde fény
Ezer szikrája játszik.
De mind ennek még nincs neve,
Se szó, se gondolatba’
Illat vagy fény, hang vagy meleg,
Új ereiben megremeg,
Valóját általhatja.
Lát mindent - boldog, élvez, él,
De mit lát, meg nem érti.
Jön Ádám... neki a világ
Már öntudat, már gondolat
- mindent megnevez néki.

XXVII.
NÁSZDAL.
Hajlanak, hajlanak a myrtus ágak,
Eljött már szép nyara hő ifjúságnak.
Tavaszszal hervadnak a gyöngyvirágok,
Tűzrózsák gyujtottak piros világot.
S mi láthatatlanok, fonjuk a szálat,
Melytől az élet fogy s új élet árad.
Fátyol lengén borul jövőre, multra,
Egyaránt már megjárt s járandó útra.
Mi, láthatatlanok, közel és távol,
Csakis mi sejthetjük, mit rejt a fátyol.
Menyasszony két szeme könnyektől ázik -
Elmult egy nemzedék, jön majd a másik.
Hajlanak, hajlanak a myrtus ágak -
Szél hordja szirmait fehér virágnak.

XXVIII.
MÉGIS?
Szép lány volt hajdan, szeme tűzzsarátnok,
Rózsás az ajka, keble, válla hab,
Mosolya édes. - Aki közelébe
Férkőzhetett, az volt a boldogabb.
Mindenki nézte, mindenki szerette
Divatból, avagy hiven, igazán,
Ő csak játszott előbb, majd szeretett is,
Míg végre asszony lett a szép leány.
Nyár volt körülte - de majd őszre hajlott -
Ezután már csak emlékeknek élt,
Évek multával ezek is bágyadtak -
A szerelemről már nem is beszélt.
A serleg kiürült, - ő földre ejté,
Hogy elfogyasztá élet tűz-borát,
Ki tudja, élvezte-e vagy csak türte
Gyorsan muló évek csöndes sorát?
Álomban élt. De egyszer szerelemről
Szólnak előtte, - szíve megremeg,
Szeme feleszmél, kíváncsian kérdi:
Hát szerelmesek még az emberek?

XXIX.
THÉBAIDE.
Magam vagyok, magam,
Életbe, halálba,
Lelkemnek nincs társa,
Szivemnek nincs párja.
Nem értek meg senkit,
Engem sem értenek
Legjobb ismerősim:
- Idegen emberek.
Bár ha körültem is
Hemzsegnek a népek,
Csak nagyobb, elhagyott
Pusztaságba lépek.
Hogy ha szól is hozzám
Egy vagy másnak szava,
Elhangzott - volt - nincsen: -
Elmult tél hava.
Végtelen vadonba
Nem közelít senki,
Nem vezethet nyomra.
Olykor el is szédít,
Szivem bele fájdul
Örök elhagyottság
Nagy boldogságtól.

XXX.
A VÉN KERTÉSZ.
Kertészkedik az öreg Pán
Ültet virágokat,
Ráncos arcú feje felett
A nyári nap halad.
A kert mellett sütkérezik
Arany zöld legelő,
Legelőről ugrálva jő
Egy kecske nyáj elő,
Bokrok sötétzöld hűvösén
Nagy gyíkok síklanak,
Azurkék fej - aranyszélű
Szemek csillámlanak.
Kecskék, gyíkok a vén kertészt
Vígan körülveszik,
Friss, gyönge ültetéseit
Tapodja mindenik.
Bosszankodik az öreg Pán:
„Még háborítanak!”
Ültető fával kergeti
Kecskéket, gyíkokat.
A nyáj riadva szétszalad,
De vissza jönnek mind,
Egy pillanatra tűnnek el -
Itt vannak már megint.
Megúnja Pán a kergetést:
„No hát csak várjatok!
Majd muzsikálok nektek én
Ti undok állatok.”
Hét ágú fuvolája szól -
A kecske nyáj mekeg
Kék fejű gyíkok síklanak
Égnek arany szemek.
Pán is táncol, ugrál, forog,
S amint a nap halad
Fehér kecskék, kék-zöld gyíkok
Körülte játszanak.

XXXI.
ESŐCSEPP.
Esőcsepp hullott szemembe,
Hervadó fák leveléről
Síklott szemembe.
Már nem látok tisztán
Vagy csak most látok?
Szétfolytak, elferdültek az arányok:
Szemem előtt a fűszál óriás pallos lesz,
Elsimúlnak eltűnnek a nagy hegyek.
Összefolyik a csillagok fénye,
S a nagy fényességtől
Sötét lesz egészen - -
Esőcsepp hullott szemembe,
Hervadó fák leveléről
Síklott szemembe.

XXXII.
DÉLIBÁB.
Ákác virág hamvas fehéren
Ellepte mind az útakat,
Halványul tavasz éles zöldje
A forróbb, nyáribb nap alatt.
Tágas mezőkön, fehér gyolcsban
Itt-ott kapálnak emberek,
Külömben csend, és elhagyottság
- Kékül az ég, nő a meleg. -
Hullámzó halvány zöld kalászon
Ezüstszín tompa fény ragyog,
Feltünnek, kék csillámló egén
Ragyogó szines lovasok.
Kicsinyek még, a láthatáron
Alig hogy észre vehető,
De közelegve bontakoznak
Nagyságuk majd az égre nő.
Előbb csak egy piros és fehér
Fekete és acél tömeg,
Kitünik egy ló, - majd a másik
A hogy a csapat közeleg.
Vízszinün csillan a napfényben
Sok lándzsa, kopja, vas sisak -
Vérpiros csíkú fehér kendőt
Visel sisakján egy lovag.
Az egyiknek sötétlő állát
Éleskék fátyol fedi el,
A legtöbbnek hegyes sisakján
Sárga vagy hófehér lepel.
Rezes szerszám a paripákon,
Mint már könyvben sem látható,
Széles szűgyű, zord, óriás nagy,
Idegenszerü mind a ló.
Jönnek, haladnak, közelednek,
Ránőnek a kék égre mind,
Fejdíszük leng, acéljuk csillog,
Sok zászlajuk lobogva int.
De magasan - - nem földön járnak,
A kék égben száguldanak,
Napsugaras csillámló kékből
Ömlik elő a szép csapat.
Honnan jönnek? hová vonulnak?
Nem tudom - - kis gyermek vagyok,
Kit porban játszva, felriasztnak
A rázuduló lovasok - - - -
És sokszor még elalvó félben
Látom, hogy száguldnak tovább,
Mint a kék égre felvetette
Egy ezredéves délibáb.

XXXIII.
GYÉMÁNT KÉRUB.
Áll az idő örökké, változatlan,
Mozdulatlan, halálos merevségben
A mindenségnek tengelyén.
S körülte őrült forgatagban
Forognak minden megteremtett lények:
Minden gondolat, mely alakot öltött,
Minden, testbe öltözött életszikra
Forog körülte, önmagát kergetve,
Majd elalél, majd ismét tova száguld
Egyik vagy másik.
Ilyenkor mondják: eljár az idő!
De az idő áll, örök változatlan,
Mozdulatlan halálos merevségben.
Néha egy lény saját magát eléri,
Felölti ismét szétfoszlott alakját,
Rohan újból csak önmaga után.
S az események, melyek az időben
Mindíg egyformán vannak, voltak, lesznek
Egy más után jövőnek látszanak.
Hánykodnak a merevség tengerében.
E sok őrülten rohanó alaknak
Mulandónak, illónak, változónak
Tetszik a sohasem mozduló idő,
Míg ő maga, egy merev gyémánt-kérub
Áll mindörökkön örök változatlan,
Mozdulatlan halálos merevségben.