KAKUKFÜVEK

KÖLTEMÉNYEK

1890-1900

IRTA

CZÓBEL MINKA

BUDAPEST

AZ ATHENAEUM RÉSZVÉNYTÁRSULAT KIADÁSA

1901

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2016

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya

ISBN 978-963-417-402-8 (online)

MEK-18892

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/18800/18892/

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

TARTALOM

I. A NYIRSÉGBŐL

Soká elbolyongtam...

Anyaföld.

Pusztán.

Őszi áldás.

A régi ház.

Honvágy.

Otthon.

Aratás.

Faluba.

Őszi kép.

Nóta a tengeriről.

Az eleven szent.

A dohány.

A falu csufja.

II. KÉPEK.

Visszfény.

Vásár után.

Czigány temetés.

Esteli ima.

Örök élet.

Vis inertiae.

Egy darab élet.

A boszorkány.

Virágtündér.

Fehér lepkék.

Futó betyár.

Keresztek.

Apácza.

Vendégszoba.

Fesztetics Judit.

Orczy Lőrincz sírjánál.

A könyvek.

Ikarus.

A Vesta-szűz.

Az özvegy.

Castor és Pollux.

Csépke Julcsa.

A szörnyeteg.

Erdei predikáczió.

Királyi nász.

Késett álom.

A csendes hallgató.

Utolsó tekintet.

Vendégek.

Üres diók.

A madár.

Levélhulláskor.

Az álmodó.

Lélekharang.

A vágányon.

III. HANGULATOK.

Fehér virágokhoz.

Mulandóság.

A vén harangról.

Dalok.

Uton.

Vihar.

Napkeletkor.

Alaphang.

Altató.

Egy emlék.

Halottak napja.

A sphinx hymnusa.

Félelem.

Távolból.

Egygyel több.

Éji madarak.

Idő szárnya.

Hervadt virágról.

Az első hó.

Novemberi est.

A fehér havas éjszakába.

Ezüst nyárfák.

A nagy arató.

Hullt levél közt.

A nagy munka.

Állandóság.

Bachánsnő.

Tavasz hymnusa.

Csodálkozás.

Asszony-élet.

Őszi rózsák.

Szárnyas gulya.

A halastó.

Don Juan dala.

Még él!

Pán órája.

Pán flótája.

Gombák mente.

IV. APRÓ TÖRTÉNETEK.

Zúg a harang...

Egy életről.

Betegekről.

Este.

Az utczáról.

Volt!...

Hó-nyomok.

A tréfa-rontó.

Saïsi kép.

Ádám és Éva.

Ajtózárás.

Egy gondolat.

Hold fogytán.

Egy útas.

Eljegyzés.

Örökség.

A várban.

Futó homok.

A hála.

V. BOSZORKÁNY-DALOK.

Boszorkány-dalok.

VI. MAGÁNY.

Magam vagyok.

Magános úton.

Délben.

Maya.

Keresem az Istent.

Jó égiek.

?

A változhatatlan.

Istennel szemben.

Eunoïa.

Egy talányról.

Párhuzamban.

A fény útja.

Chaos.

Virradat.

Hosszú úton.

Fátyol.

Isten felé.

A sors.

Névtelenek.

Nyomok.

Felelősség.

Némák kara.

Jövőnk.

Hatványozott.

Igazság.

Bizalom.

Őrület.

Felicitas.

Microcosmos.

Az üvegfal.

Megnyugvás éneke.

A baklábu isten.

Czóbel Minka könyvéhez szinte fölösleges bevezető sorokat irni. Az ő tartalmas, előkelő tehetségét jól ismeri a magyar olvasó közönség. Tiz év alatt hat verses kötete jelent meg s az a rokonszenv, melylyel minden ujabb könyvét fogadták, elég biztositék arra, hogy ezzel a mostani kötetével sem fog kudarczot vallani.

Voltaképpen a Kakukfüvekért nem is őt terheli a felelősség, hanem engem. Ezt a könyvet t. i. az Athenaeum megbizásából én rendeztem sajtó alá. Maga a költőnő teljesen szabad kezet engedett nekem, rám bizta, hogy eddig megjelent köteteiből tetszésem szerint válogassak s könyve belső formáját is én idomítottam azzá, amivé lett.

Az összeállítás munkájánál, melyet szeretettel és gonddal iparkodtam végezni, tekintettel voltam arra, hogy a kiszemelt költeményeket lehetőleg időrendi egymásutánjukban sorakoztassam. Igy a Kakukfüvek Czóbel Minka eddig megjelent köteteinek nemcsak java termékeit foglalja magában, de egyuttal lirai fejlődésének különböző fokain s érdekes egyéniségének egészében láttatja őt.

A Nyirségből czimü cziklus, a Képek sorozata, és részben az Apró történetek is az alföldi magyar élet, főkép a népélet, levegőjében születtek, mig a Hangulatok, Boszorkánydalok és a Magány már ujabb impressziók s áramlatok termékei. Amazok tán frissebbek, közvetlenebb hatásuak s erősebb megfigyelésre vallók, - emezek azonban merészebbek, tartalmasabbak és égőbbek.

Annyi kétségtelen, hogy Czóbel Minka muzsája kissé különczködő, ideges és nyugtalan természetü, nem elégszik meg a hétköznapi viszonyok szük körével, de szabadon csapong, keresi a változatosságot, lázongó vérmérséke van, bántják, emésztik az élet titokzatai s nőnél szokatlan kedvteléssel és komolysággal jár a bölcselet mesgyéin is. Nem mint egy szenvelgő, okoskodó dilettans, de mint egy a saját csapásain biztos léptekkel haladó s holdfénytől elborított alvajáró. Finom és érzékeny idegzete minden hatásra megrezdül s innen folyton égő szellemének rendkivüli termékenysége is.

Ez a kötete, bár válogatott költemények gyüjteménye, élénken és teljesen világítja meg erős költői egyéniségének minden jellemző vonását s mert ez a költői egyéniség jóval fölül áll a közönséges méreteken s valóban érdekes: uj könyvét, mint az ujabb magyar lira egyik nemesebb termékét, nyugodt lélekkel bocsátom a költészet igaz barátainak szine elé.

Budapest, 1900. október 10.

Endrődi Sándor.

I.

A NYIRSÉGBŐL

Soká elbolyongtam...

Soká elbolyongtam ködös őszi estve,

Átsugárzó csillag halvány fényét lesve,

De hiába vártam.

Fátyolt vont az alkony a csillagos égre,

Sűrü szürke fátyolt az egész vidékre,

Síkjára, halmára.

Csak a kerti fáknak sötét, komor árnya

Meredezett búsan, óriássá válva,

Ijesztően, zordan.

De hogy tovább néztem, szürke ködös fátyol

Mintha fellebbenne, és a kékes távol

Aranyossá válna.

Feltárult előttem falum vidám képe,

Kalászos határa, munkálkodó népe

Eleven szinekben.

Aztán mintha zengne az az édes nóta,

Mely itt hangzott körül gyermekkorom óta

Bűbájosan, halkan.

Végre nem is tudtam, nóta-e, vagy kép-e,

Mely reszketve olvad ködös messzeségbe,

Mint egy édes álom.

Ne ébredjek még fel! - hát ha leirhatnám,

S álmomat magamnak továbbra tarthatnám

Szivem örömére?

Csakugyan leirtam; ha eloszlott bája,

Nem a látománynak, tollamnak hibája,

Mely erőtlen, gyönge.

Ti, kik szép hazánknak más részét lakjátok,

Gyámoltalan hangom eljut-e hozzátok,

Távoli testvérek?

Le fog-e hatolni szívetek mélyébe,

A viruló Nyirség igézetes képe,

Mint a hogy én látom?

Úgy a hogy leirtam, díszt nem raktam rája,

Akép’ mondom a szót, mint a népnek szája

Ezen a vidéken.

Leirtam mit láttam, s a mit hozzá tettem,

Azt is csak ez áldott föld porából szedtem.

Az is itten termett.

Anyaföld.

Anyaföld, imádlak! hisz egy vagyok veled,

Csak mint bármely fűszál: terméked, gyermeked.

Te oltasz a szívbe örömet, bánatot,

A test és a lélek erejét te adod.

Ha elsuhan rajtad a halálnak árnya,

Múló felhő - hiszen ezer virágszálba’,

Ezer ember-szívben ismét újra ébred

Az örök, változó, halhatatlan élet.

Te adtad - éneket ajakamra csalva, -

Hogy szívem érzését kiönthessem dalba,

Hogy a mi érzésből meg nem tér már benne,

Talán még más ember örömére lenne.

Annyi csak - ha van is - énekemben érdem,

Hogy a magyar szívet szeretem és értem;

Úgy nagy nyugalmában, akkor meg csak hagyján,

Mint zúgó viharban, zivatarok napján.

Már hogy ne érteném? hiszen rokon vélem,

Már hogy ne szeretném? hisz’ napom itt élem,

E földön, melynek nincs párja e világon,

Melynek minden egyes kis porszemét áldom.

Drága jó anyaföld, de meg is van áldva,

Dúsan, szépen terem virága, dudvája;

Ha dudva, hát dudva - az is nyilik zöldön,

Boldog az élete - ha ezen a földön.

Áldott jó anyaföld! bele-bele mélyed

Életem gyökere - onnan száll az élet

Ereimbe vissza - kivirágzik szépen,

Magányos szívemnek egy-egy énekében.

Érzem illatodnak reszkető páráját,

Ha tavaszi napon barázdákba szántják

Kebledet az ekék. - Erő száll belőle,

Erő, élet, illat, a kék levegőbe.

Hogy kifakad rajtad hamvas szinezettel

Tavasz-üdeségben a harmatos reggel,

Hűvösebb sugárral, esti csillagfénynyel

- Mind az én életem, egyben a tiéddel.

Hogy ha visszahull rád hideg őszi szélben,

Sárgult fák levele, aranyeső képen,

- Késő már, hogy nézzük a leszálló napot -

Fáradt gyermekedet mélyen elringatod.

Pusztán.

I.

Sík pusztára forrón omlik

A rezgő nap fénye,

Amott tovább távol csordák

Vakító fehére.

Körülöttem a pusztáknak

Ezüst-fehér álma,

Előttem is, mögöttem is

Fényes délibábja.

Délibábból délibábba -

»Nem valóság«, mondják,

Hát az ember csak viselje

A valóság gondját?

Hiszen szemmel láthatóan

Itt lebeg előttem

Ezüst fényben, a nehéz nagy

Déli levegőben.

II.

Hogy elfogott, hogy körülszőtt

Az a régi álom,

Hogy itt vagyok ismét, a nagy

Széles pusztaságon.

De sok a lég, de sok a fény,

Mely körültem árad!

Fénytengerbe bele merül

A kis földi bánat:

Mintha minden szépség, jóság

E földre lehelne.

Mintha itt szállna előttem

A sik puszták lelke.

Fátylát bontja, fátylát vonja

A széles határra,

Hány ezer kép van felirva

Bűvös fátyolára?

Mint terül el arany napfény

A sík pusztán végig,

Ezüst szinű szép délibáb

Mint száll fel az égig.

Mint iramlik rajta az ég

Tüzes zivatarja.

Hogy vonja be hideg télnek

Fehér hóviharja.

Mint gyulad ki felette az

Esthajnali csillag,

Mint lepi el édes-lágyan

A kakukfű illat.

Milyen csekély, milyen gyönge

A mit ember érez:

Itt, hol olyan közel vagyunk

Az Isten szivéhez!

Őszi áldás.

Kis falu van a csendes Nyirségben,

Szép nagy kert, a falu közepében.

Légyen áldott minden egyes fája,

Minden egyes hajlongó fűszála!

Ez tanított minden szépre, jóra,

Legyen áldott minden itt élt óra!

Boldogságot, békét csak itt leltem,

Fagyökérként hozzá nőtt a lelkem.

Sűrűdnek az őszi, esti árnyak,

Hozzám kedves, ösmert hangok szállnak:

A mezőn még dalolnak a lányok,

A majorban, lenn, egy liba gágog.

Mellettem most egy madár felrebben -

A faluban ugat nagy ijedten

Öt-hat kutya: - Ott kurjant egy gyerek

Kiséri a tengeris-szekeret.

Ősz van - hordják be a föld termékét -

Adjon Isten nyugodalmat, békét!

A természet áldott szent nyugalma

Ember által ne legyen zavarva!

A régi ház.

Roskad a nagy tető

A régi ház felett,

Elették a zsindelyt

Sok hulló levelek.

Melyek őszről őszre

Lassan estek rája,

Eső-vert a fala,

Rongy a gerendája.

A gyerek-szobában

Nincs már a sok gyermek,

Ki meghalt, ki elment

Régen »nagy embernek«.

Nem terítenek már

Húsz-harmincz vendégre

A nagy ebédlőben,

Ennek már mind vége.

Eltünt a cselédség

A hangos konyhából,

Hirmondó se maradt,

Szakácsból, kuktából.

Eltünt a perelő

Víg szolgálók hadja,

Csendesen főznek ott

Csak úgy, napról napra.

Víg paripa, kutya

Erre már nem vágtat,

Eltünt a sok kedves

Fényes-szőrű állat.

Egy árva gólya áll

Az udvar közepén,

Fázik - kis békákat,

Tücsköket fog szegény.

A nagy régi kertben,

Elsárgúló galyak

Az utak mentében

Sűrűbben hajlanak.

Vadabb növése van

Szerte a virágnak,

Szabadabban nőnek

A bokrok, az ágak.

De azért szép a kert,

Kedves a ház tája,

Falát sűrűn fedi

A jázmin virága.

Kedvesen süt a nap

A korhadt fedélre,

Lágyan hull a harmat

A hulló levélre.

Ha nincs víg hangja a

Lecsendesült háznak,

De nyoma sincs benne

Fájó életláznak.

Az Isten őrizze! -

Nyugalmas környéke,

Azt hiszem, hogy ilyen

A boldogság képe.

Honvágy.

Hisz’ virág nyilik minden réten,

Mégis - mért nem oly virág nékem.

Mint az, mint az, mely ott terem

Az ismert, kedves földeken?

Hisz madár dalol minden ágon,

Mért is nincs oly dal a világon

Mint az, mely ottan hangzik távol

A kedves, poros ákáczfáról?

Úton, útfélen házak állnak,

De tán ajtója sincs a háznak?

Betérni egybe sem kivánok,

Nem ismerem, hideg van nálok.

Csak oda száll vágyódva lelkem,

Hol boldogságot, nyugtot leltem:

- Szép fehér ház falusoron -

Én édes drága otthonom!

Otthon.

Csakhogy visszajöttem a szép, régi helyre,

Mintha minden léptem új gyökeret verne

A jó áldott földbe.

Mintha új erővel kezdődne az élet,

Mintha visszatérne mind, mi a múlté lett

Ezer új alakban:

A finom por-réteg csak úgy száll mint régen,

A csillag, mint hajdan, úgy jön fel az égen,

Minden csak a régi.

Úgy szántják a földet, a rozs úgy kél rajta,

A fiatal ákácz is csak az a fajta

Mint a régi törzsek.

Már hogy ne szeretném ezt a kedves tájat!

Csak itt pihenhet meg lelkem, ha kifáradt,

Széles e világban.

Hiszen itt nyilt minden szeretet virága,

Itt szövődött minden arany álom fátyla,

Bűbájos szálakból.

Lefoszlott a fátyol sok más szép vidékről,

De itt álmom mindig még az égbe kékűl,

Ma csak úgy, mint régen.

Aratás.

Aratják a vetést

Száz kasza egy sorba,

Hull a nehéz kalász

Fényes, érett sorja.

Mind a falu népe

Csak arat, csak arat,

Szem-érlelő, forró

Napsugarak alatt.

Rátűz a nap égő,

Ölelgető fénye

Kékruhás leányra,

Gyolcsinges legényre.

Megakad a férfi

Barna-piros képén,

Éltes asszony halvány,

Kopottas kötényén.

Megcsillan a kaszák

Emelkedő fénye,

Vízszínűen, metszőn,

A nagy heves fénybe’.

A tájra, a földre

Életerő szállott,

- Fordúlnak a kaszák,

Hullnak a virágok. -

Kifordúl a nehéz

Gyökérvesztett kéve

Álló vetés közűl,

A lekaszált szélre...

S most mintha egy alak

Hamvas fátyol-szárnya

Mind e víg, arató

Népség felett szállna.

Kasza van kezében,

Ütemes mozgása,

Nyugodt, kiméletlen,

Biztos aratása.

Ő, a nagy arató

Az aratók felett!

- Meleg, forró nyár van,

Messze a kikelet.

Akkor majd új vetés

Zöldíti a tájat -

Hány lesz még közűlök

A ki arra járhat?...

Faluba.

Meleg, poros nyári este,

Hosszú útczán csend és béke,

Mezőn van még mind a falu

Munkát-biró ifjú népe.

Hosszú útcza, üres útcza,

Mintha kiseperték volna,

Csak ott, három öreg asszony,

Kis fa-lóczán, mind egy sorba’.

Sötét kendő borítja be

Mind a három öreg fejet,

Fehér meszelt fal világít

A sötétlő kendők felett.

Nyár van, csend van, csak úgy néha

Hallszik egyik-másik hangja,

Szintelenül, tompán, lágyan:

»De jó meleg este van ma!«

Őszi kép.

Ködös este tesped a vidéken,

Elmúlt a nyár, ha nem is oly régen.

De úgy elmúlt, mint mikor a lélek

A halottból végtelenbe széled.

Szép letünt nyár, visszajön még másszor,

Hasonképe feltámadhat százszor

A halottnak - de ő már örökre

Elszállt, behalt, elszéledt a ködbe.

Lilaszin fény, távol az ég alján. -

Homokdombok hullámzó vonalján

Őszi ködnek seper fehér szárnya,

Mintha visszatérő lélek járna.

Köntöséből egy-egy tépett darab

Az ákáczsor zöld lombja közt marad;

Zöld az ákácz, nem értette még meg,

Hogy már letünt a nyár és az élet.

Friss vetésnek halvány zöldje felett

Kavarodik egy fekete sereg,

Minden varjú most ide szivárog -

Rossz időt mond, ha a varjú károg;

Fel-felszállnak, újra visszacsapnak,

Közepén a bágyadt-zöldes lapnak

Feketéllik tömegök sötéte,

Társas élet - elhagyottság képe.

Hosszú az út, nem is fordul vissza,

Puha földje csak nehezen iszsza

Őszi esőt - telitve már véle

A közepe, sikamlós a széle;

Kerékvágás belevész a mélybe,

Lesiklik egy kátyu fenekére,

Túl oldalán lát ismét világot,

Mert ott jobban, mélyebben levágott.

Nem bánják az útat e határon,

A jó Isten igazítja - nyáron.

Nem gondozza, a kinek a gondja,

Majd kiszárad - a nép is igy mondja. -

Csak egy gazda - földje itt határos -

Azt gondolta: rossz út neki káros,

Tele hányta, már hogy épen teljen, -

Tökindával a legrosszabb helyen.

Széles úttal egy irányban halad,

Két oldalán, két fekete szalag,

Keskeny árok - árnyékot vet rája

Az útszélnek két sor ákáczfája.

Vége sincs tán e két ákáczsornak?

Ha van is, jó ha elérem holnap,

De ott mégis, mintha vége lenne,

Vagy mintha egy pontba bele menne.

Fényes a pont, tűz vagy lámpavilág?

Úgy nyílik ki, mint egy sárga virág

Izzó kelyhe, mely bágyadtabb fényben

Elhalványul sárga levelében.

Fényes lámpa, hej kinek is fénylel?

Kinek lesz ez világosabb éjjel

Te általad? csak úgy idegennek

Világítasz? - Sokan jönnek, mennek.

Indóháznak közelében állok,

Minek? hiszen utast nem is várok.

Vagy ki tudja? - jön és megy az álom -

Megálmodtam: nem hiába várom.

Zakatolva jön a vasszörnyeteg,

Hogy fénylenek a nagy vörös szemek.

Piros lámpa van az elejére

Ráakasztva, tündöklik az éjbe.

Nagy mozdonynak fekete kéménye

Szikrákat szór a csillagos égre,

Hull a szikra, megy a füst utána,

Szikrát, füstöt, mindig egyre hányja,

Csak jön, csak jön, közelebb, közelebb

Gyúlnak, nyílnak a nagy vörös szemek,

Itt is van már, csak még egy gondolat -

Sivító fütty - megállott a vonat.

Megálltára alig-alig várnak

Az utasok - kiszállnak, beszállnak,

Rosszkedvüen, zordul, ingerelve,

Mindegyik csak magával eltelve.

Fáraszt az út, dehogy gondol másra,

Dehogy bánja, hogy ott jön a társa

Kifáradva. Meg se kérdi tőle:

Hova? Merre? csak megyen előre.

Lámpafény és az alkony világa

Sugárt hint egy utas alakjára,

Rövid perczre - elhaladt már régen

Sötétebb pont, kétes sötétségen.

Szétoszlanak. Az indóháztájék

Lecsendesül, csak egy asszony vár még,

Vár, mindig vár, nem hiszi, nem érti,

Hogy még se jött - fűtől-fától kérdi.

Benéz minden kocsi ablakába,

Megint csak vár, egyedül, magába’:

Hátha, hátha eljön mégis végre,

Árva szivem végső örömére?

Hej, pedig de nehéz aztat állni.

Minden órán, minden perczen várni,

Várni, várni, minden érzeménynyel

Oszladozó pókháló reménynyel.

Várni, várni, elhagyatva lenni,

Hiszen ehhez minden átok semmi,

Éget a tűz, de nem éget jobban,

Mintha a szív elhagyatva dobban.

Egyedüllét sötét, szörnyü átka,

Szivemet is befonta, megszállta.

Fagyaszt a jég, de nem fagyaszt jobban,

Mintha a szív elhagyatva dobban.

Elhagyatva, elhagyatva halad

Ott az úton egy nehézkes alak,

Szürke, rongyos köpenyeg takarja,

Inog, himbál soványos két karja.

Inog, himbál, nincs mit vigyen véle,

Visszahajlik a köpönyeg széle,

A mint azzal esti szellő játszik,

Köpeny alatt rossz hegedü látszik.

Muzsikus volt egykor, hajdan, régen,

Most már neki ez is mintegy szégyen,

Szégyelli, hogy egykor szíve álma

Hír s dicsőség nagy mezejét járta.

Hír s dicsőség mezejére vágyott,

Látta a sok szép tarka virágot,

De hiába - aszott tarló már az,

Rajta minden élettelen, száraz.

Már letért a kavicsos útszélről,

Gyenge szellő keletkezik délről.

Terjeszti a ködös nedvességet,

Sejtelmessé teszi a vidéket.

Az utas csak elhagyatva halad,

Nehéz lábbal tapossa a sarat.

Minden lépés, minden nyom hagytára

Uj sár borul széles csizmájára.

Megy az utas, nagy nehezen halad,

Utána kis tarka kutya szalad,

Vagy szaladna, de az egyik lába

Megséremlett egy tövises ágba.

Benn a tövis, fáj, ha rálép lába,

Azért csak a másik hármat váltja.

Nyöszörögne, de azt is elhagyja,

Minek? hiszen senki sem hallgatja.

Megszokhatta a nyomorúságot.

Gazdájával régen e világot

Kóborolja; jó szót sem kap tőle,

Mégis dehogy távozna mellőle!

Szegény állat csak megyen előre,

Megnehezült hosszu, nedves szőre

Őszi ködtől, a mint rája szakadt,

Bojtorjántól, mely a fülén akadt.

Mennek, mennek, vége már az útnak,

Tágas, széles major felé jutnak,

Kutyasereg dühös ugatása

A vándornak hangos fogadása.

Csattogtatják fehér foguk élét,

Kapják, tépik a köpenyeg szélét,

Bátrak, vadak, oka is van annak,

Jólakottak - aztán otthon vannak.

Könnyü e kis vándor kutyát tépni,

A házakból ember úgy sem lép ki,

Csillapítni a kutyák haragját.

Nagy ugatást magoktól elhagyják,

A mint egyik-másik belefárad.

A házakból lámpavilág árad,

Barátságos sárga meleg fénye

Kifénylik a major közepére.

Áll az utas, benéz az ablakon,

Bent a házban jólét, béke vagyon,

Piros képü, kipihent emberek,

A bölcsőben két szunnyadó gyerek.

Ujra benéz - majd elfordúl onnan.

Nem kérdezi senki: hova? honnan?

Hiszen ő már maga alig tudja,

Hova vezet, honnan jött az útja.

Megy hát tovább, alig tudja merre,

Réges-régen nem járt ő már erre.

Felmerül most ott egy emlékezet:

Rácsos kapu, mely a kertbe vezet.

Sárgás lapján a kerités-falnak

Esőcseppek szétfutnak, elhalnak,

A ráhajlott ákáczfáról cseppen,

Hull a harmat, mindig sebesebben.

Az utas már a nagy útra tért be,

Mely bevezet a kert közepére,

Feje felett mind összehajlanak

Ágas-bogas leveletlen galyak.

Egy-egy csillag kivilágló fénye

Átszürődik a fák tetejére,

Felhő-fátyol s galy-rostélyon által

Nyájaskodik az éj utasával.

Nyájaskodik a rózsa levelén,

Mely ott virit a nagy gyep közepén.

Mint egy darab tavasz oda vetve,

Ősz van, mégis virítni vón’ kedve.

Egyik bimbót másik után hajtja

Piros rózsa, - a hónapos fajta,

Nyilik, nyilik a nagy őszi ködbe,

Tavaszt látott - vágyakozik többre.

Csak hull rája az őszi permeteg,

Ellankadnak a selymes levelek,

Egyik kis csepp a másikhoz szakad,

Pillanatra levelén fennakad.

Megnehezül, fényes, teljes gyöngye,

Lesikamlik - hull a rózsa könnye,

Egymásután, egyhangun a földre,

Minden csepptől megrezdül a zöldje.

A tó vizén borong még az estve,

Sima tükrét aranyosra festve,

Nem tud a fény a viztől elválni,

Köd megfogta, nem tudott felszállni.

Megfogott fény van a fa tetején,

Még a nyártól tartogatja szegény,

Napsugárnak minden forró csókját

A levelek fukarkodva óvják.

Minden sugár, mit a levél látott,

Tüzes fényü színaranyra váltott,

Áthuzódott levél szövetébe,

Kiviláglik a ködös sötétbe.

Sugárzik az elsárguló levél,

Elmúlt nyárnak melegéről beszél,

Elmúlt nyárnak legutolsó fénye

Tündöklik a kerti falevélbe.

Az elhagyott őszi tájkép felett,

Mint egy édes, fájó emlékezet,

Gyenge, édes illat terjedése:

Nyár utolsó, végső köszöntése.

Bevegyül a rózsa illatába,

Friss, nedves föld felszálló párája,

Nedves földön muló levél-réteg

Halmazából gyenge illat széled.

Gyenge illat, enyészet küldöttje,

De mintha ott lebegne fölötte

Jövendőnek halvány, bágyadt fénye,

Jövő tavasz csábító reménye.

Illatot hint a rezeda ága,

Elhalványult száradó virága.

Illatos még, gyenge lehellése

Beolvad a ködös őszi légbe.

Megy az utas, bekanyarult végre,

A kert sűrűbb, bokrosabb felébe,

Fák alatt, a kanyargós út mellett

Alacsonyos gyep-ülőhely terjed.

A nyirott gyep vad növésnek eredt.

Hosszas szála hullt levelek felett,

Ottan himbál, nyúlik az ég felé.

Igyekeznék a napsugár elé.

Nem is tudja az utas, mit teszen,

Lehanyatlik a nyirkosas gyepen,

Zavart fővel, fáradt, törött testtel,

Sirna talán, de könnyezni restell.

Mi is hozta vissza e vidékre?

Nem kellett vón’ visszajönni még se!

Előtte volt, mint hajnali álom:

Hogy egy szép hely van még e világon.

Most már ez is elvesztette fényét,

Gyermekkora utolsó reményét.

Minden lépés sárosra taposta,

Minden ködcsepp halványabbra mosta.

Itt is csak az elhagyatott, régi,

Itt is kóbor - idegen - vidéki,

Itt is csak a fájó, régi nóta:

Még a fa is máskép nőtt azóta.

Hosszan-hosszan maga elé bámúl,

Fényt keresne multnak sugarából.

Őszi ködtől szürke haja ázik,

Csak azt érzi, azt tudja, hogy fázik.

Rongyos köpeny hiába takarja,

Remegve nyul hosszu, sovány karja

A rongy után, nedves szövetébe

Befészkelt az este hidegsége.

Volt, volt egykor még egy szép idő is,

Hiszen akkor »lágy volt még a kő is«. -

Mért nyomorult, ha nincs egyéb vétke,

Mint hogy soha szerencse nem érte?

Nincs is ennél irtóztatóbb vétek,

Átka alatt görnyednek a népek.

Felkapni a szerencse kerekén,

Jutalmazott, drága, dicső erény.

Nem kapott fel, - most ő is úgy tenne,

Ha még hozzá kedv - s ereje lenne.

Üldött farkas, de legalább étkes,

Ha nyomorult, megérdemli - vétkes. -

Hideg, hideg minden gondolatja,

Agyát, szívét a hideg áthatja,

Megfagyasztja - oh, bár fagyna végkép!

Bár itt érné rongy élete végét.

Egyszerre csak hideg keze mellett

Elsimúl egy éltető lehellet,

Meleg, gyöngéd, - dermedt öt ujjára

Reá lehellt kis tarka kutyája.

Oda simúl, kérő szemmel néz fel,

Az utas majd eltaszítja kézzel,

Aztán ránéz: - de hűséges - gyönge -

Forrón, sűrűn megeredt a könnye.

Nóta a tengeriről.

I.

A VETÉS.

Vetik a tengerit, szépen egy sorjába,

Aranysárga magot, barna barázdába.

De nagy a szárazság, felhő sincs az égen,

Porzik a szántóföld, nem esett már régen.

Ez a drága jó mag, ki fog-e még kelni?

Érdemes leszen-e a földet művelni?

Ha nem esik rája az égnek harmatja.

Bogárszemű kis lány könnyével áztatja.

Lepereg szeméből barna két orczáján,

Sötétkék kötényén, virágos szoknyáján.

Foszlányos a szoknya, el van nyűve nagyon,

Pedig milyen szép volt farsang vasárnapon.

Hogy repűlt a tánczba’ piros fodra széle,

Elmehetett volna menyasszony is véle.

Nem is volt a bálban szebb lány Juliskánál,

Menyasszony sem lehet boldogabb nálánál.

Illedelmes módra tánczolt vele szépen

A falu virága, Bodor Jóska épen.

Nem szólt Juliskához, csak nézte, csak nézte,

Égő szemeivel majd hogy megigézte.

Meleg lett egyszerre a lány szívetája,

Lángot vetett tőle selyem két orczája.

Kigyulladt a táncztól, vagy tán a nézéstől?

Azt hitte, hogy feje mindjárt beleszédül.

A többi legények is csak őtet lesték,

Juliskát a tánczban legjobban keresték.

Hiszen Jóska tánczolt vele a legtöbbet,

Meg tudta találni mindig a legszebbet.

*

Elmult már a farsang, a bőjtnek is vége,

Husvét keddi bálra megy a falu népe.

Ki húzódik ott meg a kapufélfánál?

Csongár Juliska az, nincs árvább nálánál.

Piros ajka sem szól, csak beszédes szeme

Búbánat-harmattal, könnyekkel van tele.

Hozzá nem szól senki, nem is hívják tánczra,

Juliska, Juliska haza mehetsz már ma!

De nem tud elmenni, meg sem tud mozdulni,

Valami készteti feléje fordulni,

Bodor Jóska felé - jaj de szépen járja

Azt az arany tánczot... de nem ő a párja!

De hisz’ Jóska neki soha sem is mondta,

Hogy őtet szereti, miért is gondolta?

»Hej Juliska lelkem, ne állj itt magadban,

Még azt fogják hinni, szívbeli bajod van.

Hiszen nincsen neked nem is volt szeretőd,

Gyere inkább fordulj velem egyet-kettőt.«

»Kedves Pista bácsi, dehogy bánt szerelem -

De miként tánczolna kigyelmed én velem?

Mikor a többi lány mind hiába várja,

Kigyelmed csak nézi, egyikkel sem járja.

Öreg is már kelmed ily szegény kis lányhoz.

Érdemesebb, szebbet válaszszon magához.«

»Igaz, nem tánczoltam« - s sóhajt Pista nagyot

Mióta a rózsám hűtlenűl elhagyott.

De ha öreg vagyok neked már a tánczhoz,

Haza viszlek lelkem az édes anyádhoz.

Jobb lesz neked otthon, ha itt észre vesznek

Egyedül és búsan, hidd el kinevetnek.«

*

Vetik a tengerit szépen egy sorjába,

Aranysárga magot barna barázdába.

Takáts Pista földje be van vetve szépen,

A Juliskáéval szomszédos az épen.

Pista munkája már készen, hisz’ ő birja,

Juliskáénak még igen sok a hijja.

Elvetné ő neki szivesen a magot,

De egyet ránt vállán: »Ejh, már öreg vagyok«.

II.

TENGERI-KAPÁLÁS.

Langyos meleg eső a földet puhítja,

Földben fekvő magot életre buzdítja.

Aztán a napsugár hivja, csalogatja:

»Ébredj fel, ébredj fel, Istenadta magja.«

Felemeli a mag a jó barna földet,

Gyenge levelet hajt, selyemlágyat, zöldet.

Keskeny, finom szallag minden egyes levél

Mi szépen forgatja, hajtogatja a szél.

De már halaványabb lett haragos zöldje,

Kivánja a kapát, gazos lett a földje.

Most is szomszédosak Pista Juliskával,

El vannak foglalva nagyon a kapával.

Mintha óra mérné, rendben megy a dolog,

Csillámlik a kapa, a hogy a rög forog.

Erejét veszti már szálló nap sugára,

Csendes alkony borúl a széles határra.

Lentesb helyeken már sötétül az estve,

De a nyugoti ég aranyra van festve.

Aranyos a por is, a mint a szél hordja,

Amott az út mentén - felverte a csorda.

Fényesen csillámlik túl az ákácz-soron

Aranyos gömbjével a falusi torony.

A toronyra, gombra, büszkék a kik vették,

Ujdonat-új pléhvel csakis tavaly fedték.

Takáts Pistának is nagy benne a része,

De egyéb gondja van, a tornyot mit nézze?

Elvégezte ő már régen a munkáját,

Maga elejébe támasztja kapáját.

És rábámul hosszan az aranyos porra,

A mint lassan felszáll a zöld ákáczsorra.

Nem aranyos már az, szürke lett egészen,

Egykor ő is hitte, hogy aranyos lészen

Az ő gyöngy élete - hej de megváltozott,

Szívére milyen nagy szürkületet hozott.

A többi mezőről nevetés és nóta

Hangzik, így megy ez már kora reggel óta.

Az ő földje ugyan rendes, igaz, rendes,

De olyan szomorú, olyan igen csendes.

Juliska fiatal, az sem dalol még se’,

Pedig milyen édes a hangja csengése.

Nézi egy ideig a lány két orczáját,

Szép szemének sűrű lesütött pilláját.

Szinte belefárad a hosszú nézésbe,

Hogy hanyatlik a nap, alig veszi észre.

Egyszer csak szemébe tűnik ott valami,

Éles, tüzes szinben látja villámlani

Egy asszony kendőjét; a nap lemenőbe’

Rávilágit épen a piros kendőre.

Pista úgy képzeli, mintha lángot vetne

S szívében egy fájó, mély sebet égetne.

Piros kendő alatt fényes két szem ragyog,

Azt mondja e két szem: hát utolsó vagyok,

Hogy felém se néztél? Vagy talán sajnálod,

Hogy nem Bodnár Rózsi a te hitves-párod?

Jaj, de hogy sajnálta! szíve majd megszakadt

A nagy sajnálatnak szörnyű terhe alatt.

Milyen forrón, híven, igazán szerette,

Amaz pedig csak úgy szóval hitegette.

Vagy tán szerette is? de nem tudott várni,

A mint kezdett Csóri Pál utána járni.

Ha nem is tetszett Pál, de a háza tája

Tetszett neki nagyon, el is ment hozzája.

Most már özvegy-asszony, kacsingat Pistára,

Hány - de hányszor hívta őtet vacsorára.

Pista még sem ment el. - Hogy le tudott hűlni! -

Nem tudna már szíve hozzája békűlni.

Gondolja: ha elmult, elszállt a szerelem,

Mért maradt hát mégis a búbánat velem?

Mintha most is tudná az órát, a napot,

Mikor vad, makranczos lovára felkapott,

Csak hogy ne hallgassa azt az átkos hangot,

A mint esküvőre húzzák a harangot.

Nem is hallotta már rendes egy folytában,

Csak úgy egyes kongást, szaggatva, magában.

Úgy vitte utána hébe-hóba a szél,

Mint mikor a harang tűzről, vészről beszél.

Hej, nagy veszedelem volt is a szivében,

Mintha ketté vágnák, úgy érezte épen.

De hiszen már ennek úgy is régen vége,

Mért is bántja őt a mult idők emléke?

Egy barna kis lágy kéz érinti subáját,

Melegedni érzi menten szíve táját. -

Úgy érzi, e kis kéz békét, nyugtot hozott:

»Édes Pista bácsi, de elgondolkozott!

Ugy-e haza kisér? Félek a kutyától,

Egy nagy buglyos állat ottan kullog hátúl.

Nem jó a nézése, én meg nem ösmerem,

Magamba maradtam, megszállt a félelem.«

»Ne félj szép kis hugom, majd haza kisérlek,

Ugy-e danolsz is még, hogy ha szépen kérlek?«

Mennek haza felé, szép csendes éjjelen,

Nem bántja Juliskát többé a félelem.

A nádas tó partján csendesen haladnak,

Mennek, meg-megállnak, megint elmaradnak.

Benéznek a tónak síma viztükrébe,

Miként úszik rajta a holdvilág képe.

Semmi nesz a parton, csak a sás rezgése,

Meg a teknősbéka hosszú fütyülése.

Még vissza a tóra egy pillantást vetnek,

Aztán összenéznek, egymásra nevetnek.

Előbb a lány kezdte, mert Pistát úgy látta,

Mintha ködből lenne, alakja, ruhája.

Jaj, ha szétoszlana elmúlna egyszerre!

Nagyon megijedett, nevetett is erre.

Pista meg gondolta: «Ha van is bánatom,

Jól esik, ha őtet ily vigan láthatom.

És neki is azon gondolatja támadt:

»Ha ködbe oszlani látnám Juliskámat!

Átlátszó orczája e halovány fénybe’

Ha most beolvadna az ezüstös légbe!«

Tünődött majd tovább: «Mi is történt velem?

Tán azért vagyok vig, mert oly rég’ ösmerem,

Jól esik vele, ily gyermekmódra bánni,

Aztán szegény árvát, igen tudom szánni.

A fiatal szívre nehéz ilyen bánat,

Tudom, mikor tőlem elszólták babámat,

Erősebb volt szívem, mégis alig álltam,

Csak kicsibe mult, hogy halálra nem váltam.«

Pedig Juliskának nem volt most eszébe

Bodor Jóska nyalka, csalogató képe.

III.

TENGERI-TÖRÉS.

Kora őszi reggel felszállt a ködpára,

De gyönyörű szép nap virradott is mára!

A tiszta kék égen, nyoma sincs felhőnek,

Szinte csengő hangja van a levegőnek.

Sötétzöld ákáczon egyes sárga levél

A nyár elmúltáról, hervadásról beszél,

Úgy veszi ki magát mint sötét haj között,

Ha már nehány ősz szál beléje költözött.

De amott a kertben ingó nyirfák ága

Hervadó levéltől tiszta aranysárga.

Mellette piroslik eczetfa levele,

Mintha ezer tüzes lánggal lenne tele.

Kerti fák sűrűjén hány, de hány szín látszik,

A mint napsugárja levelökben játszik.

Fényesen tündöklik az átlátszó légben,

Csak úgy úszik minden nagy mennyei kékben.

A tengeri föld is, mit a nép megszállott,

Mint dolgozó méhraj illatos virágot,

Fürdik arany fényben, tiszta napsugárban,

Nagy a nap melege, mint akár csak nyárban.

Foszlányos, ezüstös, vékony, fehér szálak

Őszi ökörnyálból könnyen tova szállnak.

Hol magasabb fű vagy kóró áll elébe,

Megköti a szálat annak tetejébe.

S onnan magát tovább egy másikhoz fonja,

Mig az egész tarlót ezüsttel bevonja.

Olyan lesz a tarló, mintha vizzé válna,

Tűkrös, síma, fényes, minden fénye, árnya.

A tengeri földön, mint tarka virágok,

Eleven színekben sok dolgozó lányok,

Egyik része töri, a másik meg fosztja,

A hogy gazdájuk ép’ a munkát kiosztja.

Milyen gyönyörü nagy aranyos halmaz nőtt

Tengeri-csövekből a csősz-kunyhó előtt.

A suskó[*] halmazból pedig alig látszik

Szép kis szőke gyermek, a mint benne játszik.

Játszik azon helyen, hol anyja letette,

Egy kis tarka kutya szunnyadoz mellette.

Markol a suskóba, kis, piczi kezével

A fakó levelet tépi szerte széjjel.

Aztán a lágy szálat, mely a csőből fakad,

Nézi és próbálja: milyen könnyen szakad.

Vörhenyes a színe, selyem a fogása,

A szemére teszi, csak hogy jobban lássa.

Ha ezt is megunta, tiz kis gyenge újja,

Magas napraforgó virág után nyúlna.

Le van róla szedve mind a nagyobb fajta,

Csak a selejtesét felejtették rajta. - - -

Este felé aztán a tüzet meggyújtják,

Mert a hántást, fosztást, éjjelre is nyújtják.

Rá világit a tűz a dolgozó körre,

A két ott pihenő gyönyörü ökörre.

De szép egy pár állat! síma fehér szőre

Szinte világot vet a sötét mezőre.

Még szarva is fényes, a ki ránéz, látja,

Jól tartja ezt a párt, szereti gazdája.

Szereti is nagyon, nagy is rá a gondja,

Hogyha nézi, sokszor magában elmondja:

»Ez nekem mindenem, egyetlen jószágom,

A mit szerethetek széles e világon«.

Takáts Pista mondja, mert az ő jószága,

Most is mellette áll nagy búsan magába’.

A mint fejökről a jármot leemelte,

A két ökör nyakát mindjárt átölelte.

»Hej Csákó, hej Bimbó, de nehéz elválni,

Tudom, hogy ti fogtok engemet sajnálni.

Úgy sincs nekem senkim, a ki engem bánjon,

De nem is kivánom, hogy valaki szánjon.

Nem is szánandó az, a kinek élete

Ennyi drága arany szabadsággal tele.

Szinte belefájult a sok szabadságba

Az én árva szivem - de nagyon is árva!«

A leányok nézik, mint, hogy ölelgeti

Pista két szép ökrét. A többi neveti,

Csak Juliska, a ki épen közelében

Ott áll, megszólítja, szelid hangon szépen:

»De gyönyörű szép is a kigyelmed ökre!«

»Ejh, hadd el Juliska, - elhagyom örökre.

Elhagyom, eladom legdrágább jószágom,

Mi lesz osztán velem, azt már úgy sem bánom.

Le is út, fel is út, hogy merre visz útam?

A jó Isten tudja, nem hogy magam tudjam.

Nem állhatom tovább, hogy itt veszteg legyek,

Elbujdokolok, vagy katonának megyek.

Beviszem a termést, hogy módját megadjam -

S minden szegénységem igaz rendben hagyjam.

Aztán nem lát többet senki e határon -

De Juliskám lelkem, búcsúszavad’ várom.«

És kezébe veszi a lány hideg kezét.

Szólana, de ajkán elakad a beszéd.

»Juliskám, galambom«, - tovább nem mondhatja,

Zavaros lett nagyon minden gondolatja,

Mert a lány szemében sűrű könyű ragyog -

»Hiszen te azt mondtad, hogy én öreg vagyok!«

Milyen forró a tűz, forróbb a szerelem -

»Juliska, galambom, megelégszel velem?«

Nem felel a leány, csak gömbölyű karja

Szeretője vállát ölelve takarja.

Sűrűn, szaporábban kezd a könnye hullni,

Oly nagyon jól esik hozzája simúlni.

S mi tűrés-tagadás, hogy férfi létére

Takáts Pistának is harmatos lett képe.

»Ne sirj, virágszálam, hisz már el nem megyek,

Soha sem gondoltam, hogy ily boldog legyek!«

Az eleven szent.

I.

A kis-gáti hegyben

Vigan szüretelnek,

Szőlőszedő lányok

Épen most delelnek.

Szőlő van mindenütt

Gyékényen, kosárban,

Lányok kötényében,

A nagy kerek kádban.

Jó édes szőlőnek

Van is sok vendége,

Zümmögő darázsok

Éhes, falánk népe.

Zsibongó hangokkal

Az egész hegy tele,

Mint szólna minden

Szőlőtő levele.

Munkások beszéde,

Darázsok dongása,

Lányok nevetése,

Lányok dalolása.

Ott a vályogvető

Magába hegedűl,

A sok tarka hangba

Ez is belevegyűl.

De egy érdesebb hang

Felkiált most mordúl,

Minden szem ijedve

Csak feléje fordúl.

»Zárjátok a kaput,

Ki ne merjen menni,

Mig az illő hegybért

Le nem fogja tenni.«

A hegybiró mondja,

Szemben áll most vele

Egyik szőlős gazda,

Régi ellenfele.

Lék Mihály a neve,

Sok világot látott,

Huszároknál tanúlt

Huszár-bátorságot.

Hordós szekeren áll,

Lovait nógatja,

Hajszállal sem gyengébb

Az ő akaratja,

Mint a hegybiróé,

Hanem az ereje

Alig hihető, hogy

Mérkőzhetne vele.

Gáti Gáspár uram

Hires erejéről,

Meg az istentelen

Durva beszédjéről.

Csak paraszt módra él,

De ha herczeg lenne,

Kihivóbb és büszkébb

Akkor sem lehetne.

Régi nemes ember,

Büszke is reája,

Télen-nyáron mindig

Posztó a ruhája.

Sokszor is elmondja,

Mindenki hallhatja,

Viczispán volt egykor

Valamely szépapja.

Két puskás kerülő

Előáll hirtelen,

Hegybiró szavára. -

Hogy mi a félelem

Lék Mihály nem tudja,

De engedni kellett,

Mit tehet egymaga

Ennyi ember mellett?

»Itt van«, és a hegybért

Hegybiró elébe

Vadúl odadobja,

Haragos lett képe.

»Megállj, Gáti Gáspár,

Ezt még megfizeted,

Hogy az embert ilyen

Rútúl csúffá teszed.

Mint egy utonállót

El akarsz fogatni,

De ennek az árát

Te fogod megadni!«

II.

Nagy gyilkosság híre terjedt a mezőn,

Uj sirt ásnak a kis-gáti temetőn.

Még alig egy hete múlt a szüretnek,

Vigság volt ott - ma pedig már temetnek!

Gáti Gáspár elhagyottan magába

Halva fekszik ott a szőlő-garádba’.

Pásztor gyerek a faluba beszaladt:

»Jaj nézzék csak, mi van ott a fa alatt!«

Pásztor gyerek elterülve találta.

Fokos éle küldte őt a halálba.

Halántékán fokos ütés friss helye,

Itéletnap sem forrasztja aztat be.

A faluban megeredt a sok beszéd,

Beszélik a Gáti Gáspár esetét.

Tán szent is lett, hogy úgy tódúl hozzája

Az a sok nép búcsú-járók módjára?

Körülállják Gáti Gáspár tetemét,

Itt kezdődik újból csak a sok beszéd!

Rablók voltak - haragosa tette tán?

Ott a sok pénz a zsebében, igazán!

Felesége könnyezve néz reája,

Durva is, meg zsémbes is volt hozzája,

De azért csak ura volt, hát szerette -

A hogy épen árva szíve tehette.

III.

Gáti Gáspár teste felett

Keskeny halom emelkedett,

De fenmaradt az emléke,

Titokteljes, gyászos vége.

Kérdezik a gyilkos nevét -

Ha ráfordúl a szóbeszéd,

A mint többen hányják-vetik,

Lék Mihályét emlegetik.

Nem is tudnák megmondani,

Hogy először ki mondta ki,

Most, akárki eskűt tenne:

Bizonyos, nincs kétség benne.

El kell fogni, bekisérni,

A büntetést rá kell mérni!

Hát itt köztünk gyilkos legyen?

Hogy talán még több kárt tegyen?

»Mihály gazda add meg magad,

Hiába vón’ minden szavad,

Ezer tanú van ellened,

Tagadd bűnöd, ha teheted.«

Mihály sápadt, mint a halál. -

Legény-öcscse mellette áll,

Szelid arczú jámbor gyerek,

Mind szeretik az emberek.

Még csak egyszer volt sor alatt,

Azóta egy félév haladt.

Gyengélték még katonának,

Mondták: hogy egy évet várnak.

Rá néz bátyja dúlt arczára,

Siró-rívó magzatjára,

S bátran lép a fiú elő,

Mint valami követelő.

»Csendőr uram, van egy szavam,

Én vagyok a gyilkos magam,

Bosszu volt mi bennem támadt,

Megbosszúltam a bátyámat.«

»Ne tréfálj, ez komoly dolog,

Kérdésben egy élet forog.«

»Nem tréfálok, mert megtettem,

Gyilkosságra vetemedtem.«

S újra beszéli a gyerek,

Gáti Gáspárt hogy ölte meg.

Elkisérik. - Testvérbátyja

Szomorúan néz utána.

Búsan ül az asztal mellett,

Majd felugrik: »Nem, nem lehet!

Ő bűnhődjék én helyettem? -

Elmegyek, még elérhetem.«

De hiába minden beszéd,

Felesége fogja kezét:

»Ne tedd, hogy ha elmégy tőlem,

Mi lesz aztán én belőlem?

És gyermekünk? hogy ha apja

A nevén ily foltot hagyna?

Gyuriczának nincs gyermeke,

Nem oly drága az élete.«

IV.

»Tizenöt év alatt az én ifjuságom

Elmúlik, elhervad, de hisz’ úgy sem bánom,

Hervadjon az élet mielőbb egészen!

Tán a más világon több boldogság lészen!«

Tizenöt évig a rabigát viselte.

Tizenöt év alatt megtört teste-lelke.

Most haza mehetne. De minek? - hiába -

Nem várja már senki régi falujába’.

Az akkori lányok menyecskékké lettek,

Akkori legénykék mind felnövekedtek,

Akkori öregek sírba szálltak régen

Nem ösmeri őt már senki a vidéken.

S kiért ő azt a nagy áldozatot hozta,

Testvérbátyja, vajjon véle megosztozna?

Hát még a gyermeke? ha felcseperedett,

Szemére vetné tán a száraz kenyeret?

Nem nagy örömet hoz az atyafiságba,

Ki oly sok évet ült a munkácsi várba’,

Mindenki szégyeli - őtet ne szégyeljék,

Inkább búvó-helyét soha meg se leljék.

Elmúlik az élet valahogy csak egyszer,

S ha újra kezdődne: megtenné még egyszer:

Nincsen, mit megbánjon, semmiféle tette,

Csak hogy testvérbátyját nagyon is szerette.

A dohány.

A jó fekete föld megszámlott egyaránt,

Ültetésre készen sok szép dohány palánt.

Barnás fűzfa kosár dohánynyal van tele,

De szépen hajlik rá picziny zöld levele!

Mint a friss saláta, egy bokorba rakva,

Igen finom fajta, Gálocsról jött magva.

Ültető leányok vigyázva szétveszik

Gyenge kis gyökerét a jó földbe teszik.

Az ültető fával erős-gyöngédesen

Hogy a czérna-vékony gyökér ne szenvedjen.

Életadó földet hozzája szoritják,

Öntöző kupákból harmattal boritják.

Kis dohány levelét bátran terjeszti ki,

Mintha büszkélkedne, hogy ő is valaki.

Nem mint melegágyban, hol alig volt helye,

A sok ezer közzé úgy be volt ékelve.

Az ültetők között egy asszony alakja

Feltünik, a dohányt milyen szépen rakja.

Erős, ügyes kézzel - halad a munkája,

Hasztalan beszédre nem is nyílik szája.

Többi dohányossal nincs bizalmas lábon,

Nem is itt született ezen a határon.

Honnan jött? merről jött? vették ugyan neszét,

De oly sokfélekép szólt róla a beszéd.

Tisztességes ugyan minden tette, szava,

De mégis, ki tudja, hogy milyen ő maga?

Azt is rebesgették, hogy egykori férje

Főbenjáró bűnért el is volt itélve,

Hogy fogházban halt el - mostan már fogháza

Olyan mély, hogy lánczát soha le nem rázza.

Hosszú szenvedése a sirban ért véget. -

Megszokta az asszony már a sok beszédet,

De nem felel rája; nagy szürke szemével

Maga elé bámul, szótlanúl néz széjjel.

Sugár, nagy alakja, nemes élű arcza

Szépségversenyben is kiállhatna harczra.

Hogyha csak az kéne, két eladó lánya

Versenyezhet véle, egy sem rútabb nála.

Két lányát az asszony szigorúan tartja,

Egyik sem kikapó, nem is olyan fajta.

Serény, ügyes lányok, rendes a munkájok,

Még az irigység sem rakhat szennyet rájuk.

»Mit nézel ott Zsófi? tán az estét várod?

Avagy a kezedet munkától sajnálod?«

Megijedt kis Zsófi anyja haragjától,

Mélyen rezgő szava haragos hangjától.

Hogy bele tekintett az anyja szemébe,

Talán ijedtségtől pirosabb lett képe.

Vagy tán nem is e szem volt, melytől hirtelen

Zsófi fehér arczán piros rózsa terem?

Anyja szemébe néz, de hogy ez ne lássa,

Oldalt fordul mégis egy-egy pillantása.

A kis gyalogútra épen mostan ért el

Dohányos Simonné legény fia, Péter.

Kigyuladt a szeme Kontár Zsófikának,

Mintha közepében mécset gyujtanának.

Vagy mint mikor az ég tüzét szórja széjjel

Egy csillag-hullásos meleg nyári éjjel.

Ha már a szeme is ilyen lángot vetett,

Hát a szivecskéje az még hogy éghetett!

A fiu is megáll, szólana is vagy mi -

De csak jobb lesz a szót mostan abba hagyni.

Hogy volt, és hogy nem volt? ki tudja mint vagyon,

Bizonyos, hogy egymást megszerették nagyon.

Dohányos Simonné, a mint neszét vette,

Szegény Zsófikának szemére vetette:

»Ne csábítsd a fiam, jött-ment népnek lánya,

Férjed soh’sem lesz, ha anyja nem kivánja.«

A lány azt feleli: »Ha meg is szerettem,

Azt is csak az ő sok szép szavára tettem.

Nem leszek én menye soha kigyelmednek,

Nem megyek oly házba, hol engem megvetnek.

A csábitásomtól kelmed sohse féljen,

De Pétert szeretem; Isten úgy segéljen!«

Aztán fiával szólt Simonné asszonyom:

»Már édes jó fiam, én csak úgy gondolom,

Nem te hozzád illő, nem is rendes dolog,

A hol kérdésben egy ilyen leány forog.«

Oda veti Péter: »Mi roszat tud rája?

Vagy testvér nénjére? vagy édes anyjára?

Utána is jártam, becsületes népek,

Vagyonosak voltak, bár mostan szegények.

Szamos partján laktak, árviz felvetette

A lakóházukat, s őket tönkre tette.

Akkor fult a vizbe a leánynak apja,

Csak egy hete mult el évforduló napja.«

De az anya szívét bárhogy puhítgatja,

Péter szép szavakkal - nincsen foganatja.

Hej pedig Dohányos Simonné asszonyom

Volt egyszer az idő - legalább gondolom -

Hajdan, mikoriban még talán kigyelmed

Sem vette oly könnyen az igaz szerelmet?

Az élemedett szív szinte belefásul,

A mit egykor érzett, nem teszi fel másról.

»Úgy is elfelejti, elmúlik« - igy mondja,

»Csak időt kell várni, másra lesz a gondja.«

El is múlik igaz, hogyha csak azt várjuk,

Mikor éltünk könyvét örökre bezárjuk.

De mit egykor láttunk és olvastunk benne,

Jó volt-e, vagy rosz-e? hát az mindegy lenne?

Ha egyszer meglopta szívünk kincses tárát

A sors, mindhalálig fizetjük az árát.

Sokszor nem is tudja a szív, mi fáj neki? -

- Régen kiállt harcznak régi sebhelyei.

*

Borzasztó kisértet, ragályos betegség

Járja be a falut, nincs előle mentség.

Kik az utczán járnak, halkabban beszélnek,

Talán még a saját szavuktól is félnek.

Lélegzetet alig-alig mernek venni,

A falu kútjához nincsen kedvök menni.

»Hátha a vizben van betegítő féreg?

Hátha a légben van életölő méreg?«

Szép nyári estéken, piros alkonyatra

Senki sem ül már a ház előtti padra.

Nem alszik kint senki csillagos éjjelen,

Házban tartja őket a halvány félelem.

Előbb ha harangszó szállt a falu felett,

A sok kérdezésnek vége-hossza se’ lett.

»Ki halt meg? hol? miben?« lázasan kérdezték

S félve hozzá tették: »Terjed a betegség.«

Most mintha fülükből ki akarnák zárni,

A harangszó végét alig tudják várni.

Nem kérdeznek semmit, mert mind attól félnek:

Legjobb embereik tán már nem is élnek.

Félnek, hogy elibök hozza a felelet,

Ezt vagy azt a kedves jó ismerős nevet.

Dohányos Simonné házát is megszállta

A szörnyü betegség ragadozó átka.

Eltemették immár szép hajadon lányát,

Most a más világra a fiát kivánják.

Arczán fehérlik már a halálnak hava,

Nincs hozzá reménység, elállott a szava.

Zsófi, hogy meghallja Péter veszedelmét,

Félreteszi mindjárt leányi félelmét.

»Megyek, hozzá megyek, nélkülem ne haljon,

Hűtlenséget lelke én rám sohse valljon.«

Anyja visszatartja: »De bizony nem mégy el,

Nem tartozik reád a Dohányos Péter.«

A testvér nénje is fordul Zsófikához:

»Tudod, hogy nem illő tisztességes lányhoz

A legényes házhoz, hogy ő maga menjen,

Nem lesz, mit a falu nevedre ne kenjen.«

De már Zsófi nem fél az édes anyjától.

Sietve, szaladva, kioson a házból.

Mit neki a falú! csúfság vagy nevetség!

Betegéhez hivja édes kötelesség.

Simonék küszöbét Zsófi már átlépte,

Szegény Péter mellett ereszkedik térdre.

Halk, reszkető hangon igy szól az anyához:

»Eljöttem kigyelmed haldokló fiához.

Az élet végéig Pétert elkisérem,

Istennek köszönöm, hogy még itten érem.«

Száraz, rekedt hangon az anya feleli:

»Keserűséggel van az én szívem teli.

Ellenére voltam - most igazán bánom,

Ha fiam megmarad, szívből neked szánom.«

Eljött a betegség titokteljes napja,

Mely a halált hozza, vagy az éltet adja.

Imbolyog a mérleg tálja fel-, lefele,

Csak egy porszem hulljon az egyikbe bele:

Leszáll, a másikat könnyen fellebbentve,

Elveszett az élet - vagy már meg van mentve.

Péter mérlegébe arany porszem hulla,

Melytől állapota mihamar javula,

Az öröm porszeme, - hej nincsen is nála

Beteg test- s léleknek hasznosbb orvossága!

Előbb nem is tudta, talán csak érezte,

Hogy szép, hű kedvese ott viraszt mellette.

De hogy ébredezni kezdett az eszmélet,

Zsófi látására visszajött az élet.

Csak lassan jött vissza, mintha már fonalát

Fösvénykedő kezek elgombolyítanák,

Hogy vége szakadjon, de erős volt szála,

Péter egészsége ismét helyre álla.

Simonné öröme végtelen e felett,

Csak egy bántja őtet - azon emlékezet,

Hogy egyetlen fiát Zsófinak igérte,

Nagyon rosz kedvü lett, haragudott érte.

De ha fejes volt már a megtagadásban,

Fejes marad most is minden némü másban.

Egyszer kimondott szót ő vissza nem veszi,

Szíve ellenére - de mégis megteszi.

Olyat ne mondhasson soha senki rája,

Hamis igéretet hogy tett volna szája.

Kezdene már szíve hozzá melegedni

Leendő menyéhez, - meg tudná szeretni.

Régi makacssága vet ebben is gátot:

»Nem kivántam soha ezt a házasságot.

Nincs ugyan ellene semmiféle szavam,

Saját jó szántomból, én kötöttem magam.

Csak a leány bennem anyát ne keressen,

Csak azt ne kivánják, hogy én megszeressem.«

*

Négy ökrös szekérről a midőn leszálla

A szép kis menyasszony, hófehér ruhába’,

Fehér koszorúval, esküvőről jőve,

Simonné asszonyom de meg volt ütődve,

Saját maga felett, magára mond vádat,

Hogy szívében olyan szilaj öröm támad.

»Bolondos vén asszony, nem tudod már eszed,

A dolgokat ma így, holnap meg úgy veszed.

Mi örömem lenne ezen házasságba’?

Inkább maradt volna a fiam magába.«

De az mind hiába, öröm volt szivébe’,

Mit ő lecsendesült bosszúságnak véle.

És még nagyobbodott, napról napra látva,

Mikép növekedik fia boldogsága.

Mikor unokáját karjain ringatta,

Az elzárt örömet tovább nem állhatta.

Fiának, menyének, nem mondott egyebet:

»De nagyon szeretem ezt a kis gyereket!«

Azóta boldogság rózsaszínü képe

Milyen földi lehet, egész teljességbe’

Simonék házába ötödik lakónak

Beköltözött, vidám élet-fentartónak.

Melyet a jó Isten sok számos évekig

Életök végéig tartson is meg nekik.

Aztán - hogy a földön ki ne fogyjon magva,

Ily boldogság légyen sok háznak megadva.

A falu csufja.

I.

Csendes nyári este szállt a tájra,

A Nyírségnek legszebb falujára,

A csorda is haza tért már régen,

Semmi nesz a széles nagy környéken.

Csak itt-ott az ákáczfa tetején

Tyúk felretten, megijedve szegény,

Elsuhanó éjjeli madártól,

A kuviknak mélabús hangjától.

Megint visszaszáll az ákáczfára,

Helyezkedik éjjeli álmára,

A kuvasz meg a kapu tövében

Nyujtózkodik, most ébredt fel épen.

Egy nagy sötét árnyékra rámordúl,

Megösmeri - hamar visszafordúl,

Szégyelli, hogy olyan roszúl látott,

S ugatja a fényes holdvilágot.

Nyári éjjel andalító fénye

Békét hoz az emberek szívébe.

Jaj, ha minden szívbe béke szállna,

A világ de gyönyörűvé válna!

De ki ottan, mint egy kóbor lélek,

Mely sírjából vissza-visszaéled,

Jár-kél, békét, nyugtot nem ösmerve,

Mért van az úgy átokkal megverve?...

Gondolkozik Rút Feri magába:

»Minek is születtem e világra?«

Azaz, hogyha gondolatja volna,

Talán mostan ilyenképen szólna.

Tudott ő is gondolkozni régen,

Mikor ott ült jó anyja ölében,

Gyermekmódra gondolt a bárányra,

Kis csikóra, nyikorgós csizmára.

Azután egy nagy sötétség támadt -

»Rút Feri, már szegény jó anyádat

Soha többet éltedben nem látod.

Elhagyta ő ez árnyékvilágot.«

Kondás bátyja aztán felfogadta,

Mondván: »apja helyett leszek apja«.

De hogy rút lett s ügyetlen a gyerek.

Megsajnálta tőle a kenyeret.

Egész nap csak szidta és ütötte,

Felesége szemére vetette:

»Mért hoztad el ezt az ábrázatot,

Baj lesz ebből, előre láthatod.«

Rút Feri lett csúfondáros neve,

Pedig »Szűcs«-re szólt keresztlevele,

Végtére már elhitte az árva,

Nincs jussa a földi boldogságra.

Hogy az idő napról napra haladt,

Ő csak mindig törpe, tömzsi maradt,

Csak feje nőtt, és hajlott előre,

A mint fogyott ki az ész belőle.

Nagy keserűség volt a szivébe’,

Mégis vigyorgásra állt a képe.

Őtet is ha itt-ott észre vette,

Ifja, vénje mindig csak nevette.

Ha megszólalt egy jobb szívü legény:

»Hisz’ nem tehet rútságáról szegény,

Hagyjátok már el« - az asszonyfajta

Csak nagyobbat hahotázott rajta.

Bánja is az, ha más szívét vérzi,

Azt gondolja: »Hisz az úgy sem érzi,«

Pedig hát a féreg is a porba’

Érzi, ha kegyetlen láb tiporja.

Egyszer még volt öröme, bánatja,

Mondám, kondás volt nevelő apja,

Uj év után, úgy vízkereszt tájban,

Tarka malacz született a nyájban.

Szegény Feri nagyon megszerette

A malaczot, titokban etette,

Csíkos, kondor szőrét simogatta,

Mint kis kutyát magához szoktatta.

Egykor este bekerült a házba,

Pirosra sűlt malacz volt a tálba’,

Megkinálja a nevelő apja:

»Egyél, Feri, ma van nevem napja.

Nem mindennap élünk pecsenyével,

Ezt az uraságtól szép szerével

Megszereztem - tarka csíkos háta

Úgy sem illett volna már a nyájba.«

Ferinek a szájában a falat

Megakad - az ajtó felé szalad,

Szalad, mint a kit esze elhagyott,

Siratja a tarka kis malaczot.

Aztán majd az árok felé tartván,

Lehanyatlik ott az árok partján,

Dudvás bozót lett a búvóhelye,

Hogy az este senki meg ne lelje.

Szemetes a keskeny árok partja,

A sok dudva körülfonva tartja

Nem ápolta, senki nem vetette,

A jó Isten őrködik felette.

Ott a poros, szürke csalán ága,

Mellette a csodafa virága,

Puha fehér, mint a hattyú pelyhe.

Ezüst fényü, mint liliom kelyhe.

Az átlátszó fehér virág mellett

Szuró, mérges gyümölcs foglal helyet,

A virágnak hókelyhéből éjjel

Mámorító illat árad széjjel.

Édes illat száll az ákáczfáról,

Ákáczfának hulló virágából,

Száll a hulló virág ezre, száza

Száll a fáról, pedig szél se’ rázza.

Kékes árnyú lapú levelére

Száll a virág - mintha attól félne,

Hogy felébred, - gyöngéden érinti,

A mint rája bűvös havát hinti.

Vad kendernek csipkés levélzete

Fényes éjji harmattal van tele,

Minden csepp egy gyémántkőnek látszik,

A mint rajta a holdsugár játszik.

De halványul éji fénynek árja,

Ébredő föld már a hajnalt várja,

Sűrűbben hull az égnek harmatja,

Az új napot előre siratja?

Rút Ferit a reggel ébren érte,

Szeme a sok csillagot kisérte,

Hogy halványul - végre fázva, éhen

Elszunyadott, ott az árok szélen.

A hajnali harmat hullott rája,

Egyszerre csak mosolyra állt szája,

Mosolygott, mert kedves volt az álma:

Előtte állt tarka malaczkája.

II.

Kora reggel óta nyüzsgő népség járja

A Mándoki utczát, mert a vásárt várja.

De széles az utcza, mégis alig tér el

Az a tenger népség, állattal, szekérrel.

Ott a templom előtt a nagy pocsolyába’

Mélyen megfeneklett egy portékás láda.

Hullámos szakállu vén zsidó ül rajta,

Hadonászó kézzel piczi lovát hajtja.

Az csak fejét rázza, nagyon ki van állva,

Máté-Szalkáról jött szegény fáradt pára.

Dörzsölődve tolong egy szép marhasereg,

Vigan, büszkén hajtja barna pásztorgyerek.

Mind is egytől-egyig válogatott állat,

A legjava mellé bátran oda állhat.

Pattogó ostorral a gyerek tereli,

Ide-oda űzi, mig helyöket leli.

Mándoki vásártér örvendetes képe,

Nincs hozzád hasonló Szabolcsvármegyébe’!

Hosszú nagy ákáczsor vezet el hozzája,

Erdős ligetekkel ékeskedik tája.

Éjszak-kelet felé dombok veszik körül,

Mig a nyugoti rész lapályosan terül.

Homokdomb teteje nagyon ki van hordva,

Mert a falusi nép meg a szél is hordja.

Nyárfa van ültetve a domb hátán széjjel,

Hadd birkózzék ott a homokhordó széllel.

Nyárfáknak aljában soványos fű terem,

Nem terjedhet tőle a fúvásos verem.

Itt-ott akad közte páfránynak levele,

Tanuskodik: e domb régi erdő helye.

Áll még lent az erdő hátramaradt része,

Hogy az emberi szem gyönyörködve nézze.

Tölgyfa erdő lombja megbarnult egészen,

Megzörren a galyon, lehullásra készen.

A barna levélre kékes ködös fátyol

Száll fel füst alakban sok laczikonyháról.

Ott sürög a népség, zsibongó moraját

A távol állók is zivatarként hallják.

A domb partos részén ökrök, lovak állnak,

Hajcsárok, kupeczek jó vevőkre várnak.

Im’ egy leánysereg, virító szinekben,

Együtt áll, majd félve, visongva szétrebben.

Egy kis sárga csikó, bozontos fejével

Közéjük vágtatva, riasztotta széjjel.

Vágtat a kis csikó, vidor, virgoncz állat,

Űzőbe vette a kis tarka kutyákat,

Melyek a vásártért ólálkodva járják,

Elhulló falatnak szerencséjét várják.

Darútollas legény, de kevélyen lépdel,

Csak félvállról beszél a hajadon-néppel.

Hogy mellettök elmén nyikorgós csizmája,

Beh sok szép lány szíve visszhangot ad rája!

De egy kis lány szíve legnagyobbat dobban,

Hogy a büszke legény elejébe toppan.

»Adj’ Isten, galambom, hát mék’ kertből szedted

Azt a szép virágot, vagy csak boltban vetted?«

Szép bokréta is az, selyemből kivágva,

Piros rózsabimbó s kék nefelejts ága.

A kis lány csak tartja, od’adná ha merné,

Gyönyörű’n illenék a darútoll mellé!

De hát csak nem meri, ránéz a rózsára

S feltüzi kis öcscse pörge kalapjára.

»Sándorunknak vettem, szegényke úgy vágyott

Kalapján hordhatni vásári virágot.«

Megy a legény tovább, de még soká látja,

Hogy libeg a kis lány rózsaszin szoknyája,

Fehér keszkenője, rózsaszin szoknyája,

Miként simúl hozzá kis szürke gubája.

Barna oláh ember fakupákat árul,

Csak most emelte le fekete lovárul.

Senkivel sem beszél, úgy sem értenék meg

Nyíri vásártéren az oláh beszédet.

Hollószinü haja fürtre kondorulva

Leomlik fejéről, vállára borulva.

Éles tűzű szeme felvillanó fénye

Idegenen, zordan néz a vásártérre.

De szelidűl éle a szeme tüzének,

Ha meglátja arczát alvó gyermekének.

Karjain ringatja a kis virágszálat,

Eszébe sem jut, hogy ő maga is fáradt.

Gyönyörű kis gyermek, gyenge két orczája

Harmatban fürösztött erdők vad rózsája.

Különösen illik vad oláh kezébe

E mennyei angyal földön járó képe.

Rút Feri, ki ottan ólálkodva bámul,

Nagyon megijedt a fekete oláhtul.

Aztán ránevetett, pedig szíve felett

Fájóan húzódott ködös emlékezet.

Nem gondolta tisztán, csak árva fejébe’

Elmosódva vonult gyermekkora képe.

Ha soh’sem is volt szép, de gyermek volt ő is,

Hogyha álom szállt rá, elringatták őt is.

Rút Feri őgyeleg, bekandikál sorba’

Kovácshoz, gubáshoz, a könyves sátorba.

Gyönyörü kisasszony a jegyzőnek lánya,

A sok könyvet, naptárt össze-visszahányja.

Képet tart kezében - Ferinek megtetszett,

»Gyönyörü kisasszony, vedd meg nékem eztet.«

Gúnyos mosolylyal néz a szép lány reája,

Gúnyos szóra nyílik eperajku szája.

»Tükröt veszek neked, abban megláthatod

A legszebbik képet, ékes ábrázatod.«

Tetszett a tréfás szó, a ki megértette,

Közelében állván, kaczagott felette.

A ki nem hallotta, csak a többit látva,

Belenevet az is, a nagy kaczagásba.

Ragadós a vigság, mint harag vagy bánat

Az egy tréfás szótól, hangos kaczaj támad.

Rút Ferit kiséri a sok nép kaczajja,

Már az erdőben van, de még ott is hallja.

»Hé Feri, hol jársz itt? van hozzád egy szavam.«

De Feri csak szalad: »felakasztom magam’.«

Ez volt a szándéka, azért még sem tette,

Mert mire haza ért, rég elfelejtette.

Vigasztalja szivét bús kondás nótával:

»Bujdosik a disznó kilencz malaczával.«

III.

Jegenye fa tetejében fú a szél,

Megrezzen a vékony szárú falevél.

Forró széltől fű, fa, virág elszárad.

Forró szélben a madár is kifárad.

Visszarepül kis fészkébe lihegve,

Rá bámul a porfellegre ijedve,

Porfelleget hajtja a szél előre,

Meghajlik a lankadt fűszál előtte.

Kergeti a porfelleget a mezőn

Árkon, bokron, zöld vetésen, legelőn,

Dombtetőkre - nyári szélvész vad árja.

Boszorkánytáncz legvigabbját ott járja.

Belékap a nagy útszéli nyárfába,

Terebélyes százlevelü galyába,

Szórja róla a levelet el-széjjel.

Tréfát űz az elillanó levéllel.

Rongyos guba mért fekszik a fa alatt?

Ide fujta tán az erős fuvallat?

Nem biz az, a fáról hullott alája,

Ott a fán függ élet nélkül gazdája.

Ekép esett Rút Ferinek rút vége,

Régen ott volt árva buta fejébe’,

Régen űzte őtet az a gondolat:

»Hát csak mégis felakasztom magamat.« -

Elcsendesült már a zúgó fergeteg,

Csendes, langyos nyári eső megered.

Lemossa a szürke port a vetésről,

Fűről, fáról, virágról és levélről.

Langyos eső áztatja a vidéket,

Záporától a tikkadt föld feléled,

Száz új virág nyiló kelyhe ragyogva

Mosolyog a felpirosló hajnalra.

Rút Feriről elhallgatott a beszéd,

Nem emlitik ködös-borús életét,

Emlékét is zápor eső elmosta,

Ki bánja, hogy a sors úgy eltaposta.

Még csak tegnap volt róla szó az este,

Hogy a halált ily módon mért kereste?

»Eszelős volt, megúnta az életet,

Mert a nyájból három darab elveszett.«

Ma már ugyan nem törődnek szegénynyel.

Kevesebb van egy rút kondás legénynyel,

Nem siratja sem anyja, sem kedvese,

Hiszen őtet nem szerették sohase’.

Gazdasszonya örül, hogy már nem látja,

Gazdája sem sopánkodik utána;

Minden jussa egy elhagyott sirhalom;

Talán igy még édesebb a nyugalom?

II.

KÉPEK.

Visszfény.

Fehér holdvilágnak ezüst karimája

Világoskék égbolt nagy mezejét járja.

Elterül az alkony párás-ködös leple,

Az egész fennsíkot hullámával lepve.

Hullámzik a ködös esti pára-fátyol

Kis városka felett, ott a völgyben távol,

Óriás hegylánczot lassan beborítja,

Éles körvonalját lágyabbra simítja.

Esti alkonyatba virágillat téved,

Fűszeres illatja erős hegyi légnek.

Éles erős szinben mezei virágok. -

Kövecses hegyi út, a melyen most járok

Vetés van mellette, de szegény a földje,

Nem nőhet a szeme, éretlen a zöldje.

Képzelgő gondolat, áldás-e vagy átok?

Este, hegyek közt is délibábot látok.

Pitypalaty szólalt meg, ösmerős hang szárnyán

Messze repül lelkem, hazafelé szállván,

Messze oda, hol az én nyelvem beszélik,

Hol aranyos mezőn nehéz kalász érik:

Homok úton járok, mely szélesen halad

Poros két ákáczsor szürkés zöldje alatt.

Ákácztörzsek barna vonalán keresztül

A tágas nagy mező arany fénye rezdül.

Fényes, napsugaras, aranyos az alap;

Sötét árnyék rajta egy közelgő alak:

Csendesen jár, lassan, örül a napfénynek,

Vidor sugárja van jó öreg szemének;

Hófehér hajfürtjét a szél el-elkapja:

Községünk agg, tisztes református papja.

Itt élt csendben vagy egy félszázadon által,

Meg volt elégedve élettel, világgal.

Várta évről-évre a körte érését,

Örömmel figyelte szívek ébredését;

Ha egy fiatal párt áldva összeadott,

Gyermekesen örült, dicsérte a napot.

Hogy ha nyugalmasan, csendesen temetett,

Nem búsult, nem ítélt a múlt élet felett.

Olykor szólt: »Hisz’ egyszer mindenki bevégzi,

De a meddig lehet, jó a napot nézni.«

Gyermekded volt, bölcs volt, - most közeleg felém.

Vidám nyugalmas fény árad széjjel szemén.

Ugyan mit képzelek! - régen eltemették.

Hiszen láttam, mikor koporsóba tették,

Láttam, hogy borúlt rá fekete fedele;

Sok tavaszi virág hogy szállott le vele

Ingó köteleken, a jó meleg földbe,

Hogy csillant még vissza a koszorúk zöldje. -

Öreg füves kertbe’ hullnak le az ágról

Érett piros körték, nem szedi a fáról

Jó öreg pap keze - idegennek érnek,

Lassan lehullanak, ha már fent nem térnek.

Eltakarja őket, elnyeli az árok. -

Máshoz folyamodnak a fiatal párok.

S én itt csak a köves hegyi útat járom,

Előttem tündöklő délibábos álom,

Meleg napsugárról, aranyos mezőről,

Messze földön fekvő csendes temetőről.

Vásár után.

Nyári este - repül a por, - fú a szél,

Lankadt száron kavarog a falevél,

Nagy a meleg, álmosító hulláma

Tolakodik, - repül a por utána.

Nagy homokos vásártéren visz az út,

Szekér nyomán sárga homok összefut,

Felkavarog, - puha sima felhője,

Visszaterül a sivár dombtetőre.

Megy a szekér, robogását ki hallja?

Nesztelenül süpped a lágy talajba

A ló lába - kemény patkó nem nyomja,

Minek is vón’ itt, a puha homokba’?

Kis döczczenés, - megcsikordul a kerék,

Napraforgó üres szárát nyomta szét.

Zizgő zörej - tépett papir darabja

Csavarodik, a mint a szél felkapja.

Kidobva a vásártéri utczára,

Nyújtózkodik szálak szerint hosszára

Kék alapú, sárga-babos rongydarab,

Mellette egy elhajított rossz kalap.

Kopogatnak, - a bódékat verik szét,

Egyiknek már le is szedték tetejét,

Hogy a deszka lehullott a jobb végen,

Csorbát tépett a nyugati kék égen.

De halványkék, - mályvaszínű az alja,

Felette egy aranysugár vonalja,

Tündöklő nap a domb mögött leszállott,

Csak itt-ott vet még az égre világot.

Sátor előtt szekeren már a ládák,

Egy van még bent, félig nyitva, - azt várják,

Boltos-legény tartja gyalult tetejét.

A portékát zsidóasszony rakja szét.

Sárga kendő visszacsúszott nyakára,

Por szállott fel síma, sötét hajára,

Kimelegült, - fényes, piros a képe,

Csomagot tart fehér, vastag kezébe’.

Selyemkendő, tarka szövet egymásra,

Megvizsgálja: egyenlő-e hajlása?

A ládába rakja drága kincs gyanánt,

A csíkosat, a babosat egyaránt.

Barna, fehér, kék és piros kelméket

Mind elrakja. - Esteledik, sötét lett.

Esteledik - sürgetik már, - nincs készen,

A sátorból kivész a szín egészen.

Lecsendesül a vásártér. - Elszéled

Belőle már a szín, a hang, az élet.

Csak a porban - boldog, rongyos gyermekek

Bányászkodnak, vásárfiát keresnek.

Keresgélnek, - ott ülnek már jó régen,

Zászló gyanánt, girbe-gurba botvégen.

Rongyot húzgál az egyik, míg a társa

Tiz ujjával a homokot felássa.

Nem hiába, - örömében felnevet:

Széles szája elhúzódik: mit lelek!

Görbe gyűszű, tán a ragya kiverte?

Ezer apró fényes lyukkal kiverve.

Gyertyavilág a vásártér legvégén:

Egy elkésett vendég még a csapszékben,

Huszárgyerek, - a homályból kiválik,

Nyírott fején piros sapka világlik.

Csaplárosné csinos barna menyecske,

Poharak közt legnagyobbat keresne, -

Bogárszeme hogy a fiun fennakad,

Oda nyujtja a vastag zöld poharat.

»Eszem azt a szivárványos szemedet!«

A menyecske elfordul, de felnevet:

»Jön a zsandár - jaj de késő, kend lássa,

Ha még baj lesz, - úgy is van már rovása.«

Jön a zsandár; kakastollas kalapja

Sötét színt vet elfakult ég-alapra,

Szőke haja kikondorul alóla,

Hejre legény, de jól illik a lóra!

A menyecske minden veszélyt elfeled:

»Azért adott a jó Isten két szemet,

Nem egy rózsa nyílik e szép világon,

Ha kettő is, - egyszeribe meglátom.«

Süt a gyertya kerek piros arczára,

Napcsókolta gömbölyü két karjára

Süt a gyertya, - élénkebb lesz világa, -

Kék zubonyra, a zöld zsandár-ruhára.

Repül a por, eltakarja a képet,

Elaludt a gyertyavilág, sötét lett,

Fakó homály terült lassan a térre,

Csillag sem jött még a halvány zöld égre.

Czigány temetés.

Széles nehéz ásó, - nyele síma, görbe, -

Csorba kerek éle bemélyedt a földbe.

Hogy a sárga nedves, homokot felkapja,

Mint az érett szilva, hamvas lett a lapja.

Egyik ásónyomot másik után rendén

Hányja egy nagy ember, - sem fiatal, sem vén -

Arczán a munkának ezer barázdája,

Nem sokat mosolygott a jó Isten rája.

Nem is volt nyomorúlt, megélhetett épen,

Csakhogy nem sok öröm volt az életében:

Munka, munka, dolog, nem is gondolt másra,

Most hogy egyéb nincsen, ezt a vermet ássa.

Csikorog az ásó, sűrűbb a hant földje,

Kerek fehérlő folt van a sárga földbe’;

Porladó koponya meszes fehérsége,

Szétvágja a szerszám gömbölyödő vége.

Ez is csak ember volt, - régen itt pihenhet.

Most felette ássák az újabb sírvermet.

Hol a gondolatok egykor fogva voltak:

Némaság, por, homok, - csöndesek a holtak.

Felkap az esti szél egy-egy holt levelet,

Sűrűsödik a köd az őszi táj felett,

Csavarodik fehér, ingadozó fátyla,

Ákáczgalyas, benőtt temető árkába.

Távoli harangszó, ködsűrített légben

Ingadozva szállong a sivár vidéken.

Jön-megy egy hulláma az érczszülte hangnak:

Szomorú búgása falusi harangnak.

Temetődomb alatt elhaladó léptek:

Nehéz csizmás lábak sűrű sárba lépnek.

Közelednek lassan, nyolcz-tizen lehetnek:

Szegényes alakok - csak szegényt temetnek.

Dísztelen a menet, úgy a koporsója,

Szúette deszkából durván összeróva,

Durva suhogással szélit körülfogja

Fekete szemfedő keményített fodra.

Mint valami csolnak hullámzó vizeken

Inog a koporsó a hat erős kezen,

Izmos barna karok nagy rudakon tartják,

Lépésük folytával ide-oda hajtják.

Mennek, énekelnek, felértek már végre

Fejfákkal ültetett halom tetejére.

Leszáll a koporsó, remegő kötelen,

Árnyékot kap tőle a nyitott sírverem.

Czigány volt a halott, muzsikus fajtából,

Brúgózni, úgy a hogy, megtanult apjától,

Sógora, testvéri majd hozzá kerültek,

Kis fiával együtt öten hegedültek.

Tudott még ő bánni tégla-, vályog-, sárral,

Nyáron így keresett öreg asszonyával,

Puha, száraz pelyvát taposta a sárba,

Ez a tudománya sem veszhetett kárba.

Oda áll kis fia a nyitott sírszélre,

Gyöngyháznál fényesebb nagy szeme fehére.

Barna szemcsillaga pedig könybe lábad,

Égő tekintete homályosul, bágyad.

Vedlett hegedűjét emeli most vállhoz,

Sárgás-piros fáját felszorítja állhoz,

Csak két húr van rajta, zsineg a két másik, -

Az élelmes czigány még ezen is játszik.

Játszik érzéstelten, sir a száraz fája,

Búcsút hegedül le az édesapjára,

- Tompán omlik a hant, a húr sivít, harsog, -

Hegedüli neki a - Rákóczi marsot.

Esteli ima.

Zúgó imádság száll fel az éghez,

Feldobja a népség - ki-ki mit érez -

Az álmot, a vágyat a csillagos égre:

»Elérem hát mégis? elérem-e végre?«

Az álmok, a vágyak fakadnak, elmulnak

A csillagos égről mind visszahullnak.

Zúgó imádság száll fel ott távol

Hullámzó város lázas zajából.

Követelően, daczosan szállnak

A csillagos égre sok nyugtalan vágyak.

Lázongó kérést nagy ég feliszsza

S csillaghullásként szórja majd vissza.

Kicsinyes önzés, hiúság álma

Kérő zsivajban az ég felé szállna:

»Csak nékem adjál, oh mindenség atyja!«

Az örök Isten megadja? nem adja?

Az álmok, a vágyak fakadnak, elmúlnak,

A csillagos égről mind visszahúllnak.

De ott a távol, széles pusztaságon,

Imádság lesz a lét, való az álom.

Az éj homálya lassan elterül -

Lenn pusztaság, a csillagok felül.

A tiszta, átlátszó kékes sötétbe’

Behalt a színek árnyalatja, fénye,

Csak a nyugati távol láthatáron,

Mint egy szétfoszló elmerülő álom,

A rég letünt nap egy sárgás sugárja,

Sötétkék égen rést nyit halvány sávja.

Egy perczre csend, majd ismét újra ébred

Titokteljes varázsú földi élet:

Itt elsuhan egy elkésett madár,

Fészkén váró tollas párjáho’ száll.

Mind életteltebb lesz az éjszaka,

Felcsillanón kél a tücsök dala

Ezernyi hangban; a széles mezőn

Rezgése átfut, halkan, érthetőn,

Gyöngéd a hang, hullámzik fel s alá,

Mintha selymes fátyol borítaná

S az esti lég sötétes távolát

Az anyaföld illatja lengi át.

És száll a hang és száll az illat véle

A harmathulló, csillagfényes égre.

Egy ember áll a puszta közepében,

Sötétes árny alakja a sötétben,

Egy pásztor. - Nyája régen elpihent,

Nem szól, csak néz - körülte esti csend.

Az esti csendbe, élet hangja téved

Egy nagy egészszé vált a földi élet.

Nincs kérdés benne: hogy mi lesz a holnap?

Vágy és remény szép nyugalomba olvad.

A pásztor csak néz, nagy, nyugodt szemén

Nincs vágy, se kérdés, álom csak s remény.

Még annál is több, megvan, mit remél:

Nyugalma, boldogsága - érez, él.

Párjára gondol, lassan felnéz végre

A harmathintő csillagfényes égre.

Egy szó kél ajkán, halkan, hirtelen,

Lágyan kimondja: édes Istenem!

Elszállt a szó, feloszlott a homályba,

Tücsök dalba, kakukfű illatába.

Illathullámon, hangon síklik végig,

Emelkedik, a földön túl az égig.

Alakot öltött itt a lét imája,

Egy élő ember egyetlen szavába’,

Nem lázong, nem sivít, nem kér, nem kérdez.

Bizalmasan nyugodtan szól az éghez.

Felszállt a dal, fel az imádság régen.

Csillagsugárban fénylik fenn az égen.

Örök élet.

Csendes szőlők között, homokos útszélen,

Jegenyefák törzse világít fehéren,

Fehéren, magasan egy csoportban állnak,

Világoskék égről élesen leválnak.

Csipkézett levelök reszkető sötétje

Csomós foszlányokat tép a halvány kékbe.

Alattok a szőlő dúsan hajtó zöldje

Szélesen terül el a jó anyaföldre.

Finom vonalain a zöld levélzetnek

Sugarak siklanak, árnyak integetnek.

Csillog minden levél, sima érczes fénybe’,

Napsugár fonódik minden inda végbe,

A zöld fénytengerben szürkés foltok állnak:

Elmosódott rajza egy-egy gyümölcsfának.

Gyümölcsfák aljába álmodó virágok:

Hamvas lilaszínű, lágylevelű mákok.

Minden egyes sugár, minden egyes levél

Életterjedésről, boldogságról beszél.

Csak egy fonnyadt inda elhúzódott szála

Hajlott ki az útra, - halálra van válva.

Tán bogár kirágta? kapa megsértette?

Ha ez szegény elvész - ezer nő helyette,

Szórványos a halál, de örök az élet.

De jó nap van ma, hogy útam erre téved!

Minden virít, terjed, nyugalmasan, szépen,

Tán a jó Isten is jobb még e vidéken?

Falu felé mentünk, Kopog falujába,

Szomorú kis lány áll udvar kapujába’.

Borús fátyol lebeg tekintete felett:

Falu gazdag lánya, szegény legényt szeret.

Ajka mosolygása keserű-beszédes,

Mind a legényé lett, a mi benne édes.

Nehány házzal tovább friss rétessel várja

Egy csinos, jó asszony urát vacsorára,

Ma is csak úgy várja, mint tizenhat éve,

Mikor kezét tette az ura kezébe.

Tizenhat év alatt semmi sem változott,

Nem fogyott el a méz, a mit akkor hozott.

Vidámságot érzék menten szívem táján,

Hogy beljebb kerültünk Molnárék portáján:

Fiatal házaspár, madár módra élnek,

Örülnek a napnak, nevetnek, beszélnek.

Fürge kis menyecske, úgy elcsicseregte,

Hány legény koptatta csizmáját érette.

Hogy ült Berta Pállal egy meleg subában,

No, de persze régen, még kis lány korában.

Leszállóba volt már a nap karimája,

A midőn kiértünk egy csendes tanyára.

Távolban a falu, meg a szőlős kertek,

A ház körül széles nagy búzaföld terjed.

Élet láza itten lecsendesül - alszik,

Csak a búzakalász halk zizgése hallszik.

Búza, dudva, virág, minden virúl zöldön,

Szivárvány az égen, nyugalom a földön.

Kint ül Éliásné csöndes háza előtt,

Legkisebb gyermekét csókolta az előbb.

A nagyobbik fia ottan jön apjával,

Tehenüknek hoznak zöld sarjút egy háttal.

Éliás szemei a vendéget nézik,

Nyugodtan jön, lassan, nem siet, nem késik.

Megy előbb a kúthoz, megmossa a kezét,

Ugy nyujtja ki felénk.

Higgadt, okos beszéd

Hangzik ajakáról. Csendesen hallgatom -

S a múltakba téved borús gondolatom:

Mások is szóltak így, sok ilyen beszédet

Hallottam, mit szívem megérzett, megértett.

Árván maradt szívem, elszéledtek tőle,

Ki idegen földre, ki a temetőbe.

Magamra maradtam - még sem egész árván,

Találok még - ezt az áldott földet járván, -

Kiknek nyelvét értem, a kik hozzám szólnak,

- A mi elpusztúl ma, feltámadhat holnap -

Hogy ha szemem már a napot nem is látja,

A szép csendes alkonyt majd a hajnal váltja.

Újra felkél a nap a búzaföld felett -

Hisz’ örök az élet, örök a szeretet!

Vis inertiae.

Két oldalt zöld-vetéses széles tábla,

A búza már fésűs kalászát hányja,

Napfényben úszik az egész vidék.

Ezer sugárral ömlik szerte szét

A reszkető aranyporos meleg,

Duzzadnak, nőnek a kalászszemek.

Keskeny töltésen, széles földeken

A gyorsvonat robog nagyhirtelen.

Az életből, mit magával ragad,

Viszi, röpíti, mint a gondolat.

A harmadosztály egyik ablakán

Kinéz egy csinos, szőke tótleány,

Mellette egy sötét barnára égett

Napfényes arcz - honvéd fiú. - Mi végett

Van ő most itt? - A piruló leány

Ki térdén ül s nevet, az tudja tán?

Egy más szakasz lágy-bársony támlányára,

Egy nő-alak dől vissza, néma gyászba’!

Leomló fátyol gyászkalap felett,

A halvány arczban fáradt, bús szemek.

Két vékony férfi ül még szembe véle,

Halkabbra tompul harsány hangjuk éle.

Közömbös tárgyakról gyorsan beszélnek,

Talán a néma csönd zajától félnek.

Öntudatos nagy széles alakok

Fedik a mellékosztály ablakot

Közöttük még halványan, szintelen

Nehány alak. Az élet-küzdelem

Megtörte őket, szívüket kiszedte

Lelkük szövetjét hamuvá égette.

Megy a vonat, nagy mozdonya ragadja,

Száguld vele az élet egy darabja.

Keretéből kivéve összehányva,

Rohan az ismeretlen pusztaságba.

Csak egy pont van, mely nyugton megpihen

E lázas surranásnak röptiben:

Podgyász-szakaszban hosszú deszka-láda:

Halott leány nyugalmas úti-ágya.

Koporsó van a deszkákon belül,

Fehér vánkos benn, üveglap felül,

A deszka rése közt besiklanak

Hosszúra font fényes napsugarak,

Körül szövik a deszka sárgás szálát,

Félig meghervadt koszorúk virágát.

A koporsóról lesiklott a földre

Egy czyprusfűzér. Kékes sűrű zöldje

A podgyászos kocsin röpíti át

Elfonnyadás mély, fanyar illatát.

Homályos a kocsi, csak a sugár,

Mely fenn az ajtónyiláson beszáll

Reszket, hullámzik virágok felett

Egy inda szála lassan integet.

Ott hajladoz egy hervadt rózsaág.

Megy a vonat, robog, repül tovább.

Két oldalt elmaradva, visszakésve

A búzaföldek hullámzó vetése.

Most házak mellett siklik a vonat,

Özönlenek a déli sugarak

Világító meszelt fehér falakra

A fény úgy ömlik vissza a vonatra.

Nehéz körvonalát az égre vetve

Egy szélmalom itt őröl, önfeledve.

Kisértetes négyes vitorla-karja

A léget, fényt egyhangúan kavarja.

Úgy ömlik szét a sugaras meleg

Vetések, házak, szélmalmok felett.

De a holt lány csukott, merev szemén

Át nem hatol a forró déli fény.

Nyomul mindinkább viaszos keze

Lélegzetvesztett jég-mellére le.

Egy éles fütty - zúg a vonat megint

Tovább robog - a koporsó meging.

S a benn zárt mozdulatlan nyugalom

Repül, rohan őrült, gyors szárnyakon.

És itt a fényes tiszta napvilágban

Egy nagy nehéz, merev, sötétlő árny van.

Egy darab élet.

Ismertem egy szegény asszonyt,

Beteg volt már évek óta -

Betegségről, szegénységről

Ütött-kopott régi nóta.

Ura elhalt, gyermekei

Sohsem voltak, egymagába

Tehetetlen, bénán, gyöngén

Csak tengődött a világba.

Munka előtt, kora reggel,

Testvérbátyja felesége

Ölbe vette, leültette,

Kis padra a ház elébe.

Ott esett rá hideg eső,

Ott sütött rá nap, ha égett,

Ottan múltak feje felett

Hosszú hetek, hosszabb évek.

Onnan nézte, hogy fejlesztett

Növényeket a kikelet,

Hogy szedte le borongós ősz

Egyenként a falevelet.

Nézte: barna, száraz galyon

Levél-bimbó miként fakad,

Elnézte a kis udvaron

Kizöldülő fűszálakat.

Csend, néma csend volt körülte,

Mindenki a munkát járta,

Csak lassanként hosszabbodott

Nap szálltával feje árnya.

Öröme volt, hogy ha meleg

Verőfényes tavasz-napon

Körülötte a baromfi

Sürgött-forgott az udvaron.

Zöldes fejű tarka kacsák

Jöttek felé nagy sietve,

Széles, lapos, sárga csőrrel

Az út füvét csipegetve.

Sipogó kis pelyhes libák,

Hogy gázoltak, gyenge lábon,

Keresztül a kút melletti

Állott vizű pocsolyákon.

Néha hosszú kútostoron

Meg-megingott a nagy vedér,

Csintalanúl meglegyinté

Elillanó tavaszi szél.

Ha, mint fényes ezüst felhő,

Galamb szállt a háztetőre,

Megbámulta hogyan fénylik

Fehér tolla, piros csőre.

Napraforgó-kerítéstől

Kis padjáig út volt járva.

Kis keskeny út, kitaposta

Ezer hangya nyüzsgő lába.

Hosszú, hosszú nyári napon

Úgy elnézte a hangyákat,

Hogy vonszolgat nehéz terhet

Ez az erős, eszes állat.

A mint lassan alkonyodott,

Elzúgott a feje felett

Kemény röptű, síma, fényes,

Éjjel járó bogár-sereg.

Majd kigyuladt arany fényben

Egy csillag a másik után,

Az ég magas, halvány színű,

Üvegtiszta boltozatán.

Fogy a meleg, hűvösödik,

Rövidebbek már a napok,

Minden reggel szórja az ég

A fehérlő dér-harmatot.

Nehéz, sűrű cseppje alatt

Elhalványul a fű zöldje,

Megritkul az ákáczgaly is,

Kis levele hull a földre.

Végre már csak száraz galya,

Tövis-ága maradt még fenn,

Éles, barna, kemény színű

Vonalakat húz az égen.

Az asszony még mindig ott ül.

Kis padján az eresz alatt;

Élvezi a legutolsó

Halvány, bágyadt napsugarat.

Színtelen lett már az udvar,

Csak amott az árok mellett,

A tyúkfajta, fakó bozót

Között, összeseregellett.

Tarka tyúkok, minden színben,

Szürke, barna, kendermagos,

A kakas, láng-sárga szárnynyal,

Piros taréj, de haragos.

Leveleden bürök-kóró,

Összeborul a kép felett,

Mint egy finom, színehagyott,

Napon fakult selyem keret.

Ezt is elnézi az asszony -

Majd a tél jön - úgy sem látja,

Ha a hideg beszorítja

A kis füstös, szűk szobába.

Hogy ha majd a kis ablakot

Jégvirágnak pelyhe fedi,

Szegény asszony, ki sem nézhet,

Csak a tavaszt emlegeti.

Eljön az is végre, végre,

Újra kiül a ház elé,

Lassan, lassan, de csak mégis

Folyik élte vége felé.

Nem kívánja, nem is bánja,

Csak eltűri, csak elvárja,

Mint eltűri, ha rá esik,

A nap fénye, lombok árnya.

Szegény asszonyt látogatni

El-eljártam, néha-néha,

Mindig vidám mosolygással

Nézett elémbe a béna.

Megkérdeztem: hogy van? mint van?

Jobban van-e? - »Na még mehet,

Nincs rossz napom, meleg is van,«

Volt rendesen a felelet.

Tovább kérdém: únja magát?

»Dehogy, miért? - hiszen látok!

Megszoktam már, megszerettem

Úgy a hogy van, a világot.«

Hogy ha láttam, észrevettem:

Szenvedése kínzóbb, nagyobb,

Csak azt mondta: »Majd elmúlik,

Jó az Isten, ád jobb napot.«

Vigaszt vinni jártam hozzá,

Vigaszt hoztam magam tőle,

Több kellett az én szívemnek,

Mint az övének belőle.

Idegen föld halmát jártam,

Mikor egyszer hírét vettem,

Hogy az asszonyt eltemették,

Kit oly nagyon megszerettem.

»Jól járt szegény!« - mondták többen,

De én tudtam ott is, távol,

Hogy egy csendes, majdnem boldog

Élet múlt ki a világból.

Sírját most is a napsugár

Arany fénynyel hintegeti,

A mig itt élt e világon,

Jól esett a napfény neki.

Kis homokos sírdomb felett,

A perje közt, hangyák járnak

Olyan sokszor nézegette,

Megbámulta a hangyákat.

Ákáczhajtás vékony galyán

Énekelnek a madarak,

De sokszor is elhallgatta,

Szerette a madarakat.

És ő maga? ki oly csendes,

Türelmes volt életében,

Még csendesebb, türelmesbb lett,

Nyugszik, pihen némán, szépen.

A boszorkány.

Szárnynyal jött a világra.

Már kis gyerek korába’

A csillagokra vágyott,

Nem tudta földi szemmel nézni a világot.

Szelid, jó volt a szíve,

Az arcza ifju, szép,

A bogárnak sem ártott,

S őt mégis folyton, folyton üldözék.

Szülője, mig tehette,

Két szárnyát rejtegette

Kiváncsi szem előtt,

Vállára húzta hányszor szép kis leánykájának

Az óvó keszkenőt.

Takarta - mindhiába -

Csak folyton nőtt a szárnya,

S a félénk gyermeket

Kerülte mindig a gyermeksereg.

Egy kis társnője éppen

Kezét tartá kezében,

Csókolta ajkait:

»Mi szép vagy, jó vagy, édes!«

Egyszer csak félelemmel ijedve felsivít:

»Oh a boldogtalan,

Nézzétek, hiszen néki szárnya van!«

Egy másszor a leányzó

Hajlik beteg fölé.

Ki láz-forró párnáin

Nyugtát nem lelheté,

A lány ajkához tartja

A hűtő poharat,

A beteg nyúl utána - de őrült rémülettel

Szivéből ily sohaj fakad:

»Távozz, boldogtalan!

Segítség! hiszen ennek szárnya van!«

Szeretett végre ő is,

Mint más ifjú leány,

Csak hogy szerelme hívebb

És tisztább volt talán.

Az ifju, hogy meglátta,

Igézőnek találta,

Karját tárta felé,

Örült, hogy eszményképét végre fellelé.

De im, egy jó barátja

Suttogva mén utána:

Nézd csak, boldogtalan,

Imádottadnak két nagy szárnya van!«

Nem volt már maradása,

Pusztába’ lőn lakása,

Elúnta a világot,

Csak nyugalomra vágyott,

S kit Isten, ember, elhagyott,

Ápolta a beteg fát, virágot, állatot.

Mit nem lelt a világba’,

Itt elhagyott magányba’

Önként hajlott felé

A szeretet, a hála sebirtó balzsamával

Lágyan körülvevé.

Es bár a környék népe

Mindig rettegte, félte,

Sok eltévedt szegény

Éledt fel, háza, szíve melegén.

De fáradt, árva lelke

Nyugalmat nem talált,

Kereste - mindhiába -

A teljes boldogságot vagy társát: a halált.

Egyszer - miért? - ki tudja,

Magányos vándor-útja

Város felé vezet.

De mit jelent a téren e gyülekezet?

Felzúg a hangya-fészek:

»Jön a boszorkány, nézzed!

Hamar, égessük el!

Mert városunkra jötte szörnyü jel.«

Már készen áll a máglya,

Piros, csavargó lángja

Kék füst közé vegyül,

Sürűbb a füst - a széles téren elterül.

Elégtek már a szárnyak,

Testéből a leánynak,

Minden mi felmarad:

Marék hamu s egy szirkós, égett csontdarab.

Egy útas, arra térve,

Kérdé, mi volt a vétke?

Mért égettétek el?

A kíváncsi utasnak ezerhangú, üvöltő

Nagy néptömeg felel:

»Megérdemlé - éltén kiváló szörnyű folt:

Hisz’ szárnya volt!« -

Virágtündér.

Álmodni jártam zöld erdőbe,

Virágzománczos szép mezőre:

Pelyhes fűszál, harangvirág, -

Érzem a fenyves illatát.

Gyantás illathullám a légbe’,

Aranyba szőtt a mennybolt kékje.

Vendége van minden virágnak,

Kelyhökbe tarka pillék szállnak,

Szárnyuk lágy, bársonyos röptével

Harmatcsepp gyöngyét szórják széjjel.

Hosszú fűszálak inganak,

Ösvényt nyit egy görnyedt alak

Füvek barnás-zöld tengerébe.

Majd elrepül a tünde fénybe,

Ruhája rongy, megtépett lába,

Szemén titkos varázslat átka,

Arczára mély redőkbe vésve

Egy élet vétke, szenvedése.

Ősz hajzata repül a széllel,

Üldött vadállatként néz széjjel,

Ijesztő rút minden vonása,

Nincsen hajléka, nincsen társa,

Vagy czimborája tán a sátán?

Fonott kosár van görnyedt hátán.

Színes kévékbe nagy kosárba,

Erdő s hegy harmatos virága,

Nagy csillagok nyíló fehérje,

Vad szegfűk bíboros sötétje.

Sárgás izzó nagy fürt alatt,

Halvány lilaszín árnyalat.

Erdő virága a keret,

A dúlt, korhadt, vén arcz felett,

Színösszhang, bűbáj tünde fátyla

Borúl kopott, zilált hajára.

Rongyos ruhája minden ránczát

Napsugár szálak általjárják.

Egy ódon templom kőfalán

Kivésett torzalak talán?

Ki tudja, van-e lelke, szíve?

Borzalmas szép alakja, színe.

Ezer sugárral fényli be

A borzalom költészete.

Felém jön, szemben áll velem.

Hol, merre jár? megkérdezem.

Felel: »Rabló fiamnál háltam,

Útközben virágot találtam,

Majd a kastélyba felviszem,

Örülni fognak, úgy hiszem.«

Nevet rám: »Pár krajczár az ára.

Mi jó lesz este pálinkára!

Csak én tudom, én ösmerem,

Legszebb virág, hogy hol terem.

Emeztet itt magamnak szedtem,

Mert kék színét mindig szerettem.«

Keres kosárja fenekén,

S egy kis bokrétát nyújt felém

Kék encziánból: - »Fogja hát!«

Többé sohsem hallám szavát.

Egy ól volt csak dermesztő télbe’

A kóbor asszony menedéke.

Beteg volt - megfagyott talán?

Három királyok hajnalán.

Nem kérdé senki, hogy mi lelte?

Nyugodni szállt, ha volt is lelke.

Az erdőn ismét itt a nyár,

Harmatdísz- s színpompába’ jár.

De mintha százezer virága

Egy megkésett alakra várna.

Fehér lepkék.

Tegnap tél volt - csak egy éj telt bele

S eljött a nyár lankasztó melege,

Éjszak szele irányt változtatott,

Délről hozá a langy fuvalatot.

A nagy város megtelt már kora reggel

Hullámzó fénynyel, tikkasztó meleggel.

Ezer sugárral ömlik szét a fény

Házak falán, utczák kövezetén.

Fogat sikamlik az aszfalt felett,

Lágyan gördülnek a nagy kerekek,

A nap tüzében felcsillámlanak

A mázos vékony küllő-sugarak.

Itt-ott megvillan a kocsi - belül

Egy halvány arczu éltes férfi ül.

Sovány halántékán a haj kopott,

Fáradt, nagy szemmel nézi a napot:

Rokáz tanár, a hírneves sebész,

Ki most a hintó ablakán kinéz,

Prémgallér van felöltője felett -

Nem várta még e szörnyü meleget.

Egy-két műtét a kórházban elébb,

Aztán csak el - falun üdébb a lég,

Árnyas a lombos kert, szellős a ház,

Nő- s gyermekekkel oda mén Rokáz.

Napfény özönlik zöld vidék felett,

Ezer levélben kél a kikelet

Uj ébredésre - fűbe, fába száll

Élet hulláma, dalt zeng száz madár.

A bokrok alján illatos havát

Terjeszti szét ezernyi gyöngyvirág,

Ezüstös nárczis, kékes liliom

Virúl a sarjadzó zöld pázsiton,

Szórják a mámor édes illatát,

Nehéz fürtű lilaszín orgonák.

Álomhozón; zúg a bogársereg,

Az illatos fényes zöld kert felett.

Oly szép e kert, - valódi földi éden -

Vasárnap van, harangszó száll a légben.

A hírneves tanár is ünnepel:

Kertjét beteg népség árasztja el.

Vasárnap, ezt jó szíve így kivánja:

Szegényeknek szolgál a tudománya.

Itt biztat, majd egy sebet vág fel ott,

Mig a beteg sereg eltávozott,

S virági, fái közt örvendve jár

Rokáz, a nagy, a hírneves tanár,

De most a szép zöldséges kertbe néz

S boldog nyugalma indulatba vész,

Mert hamvas-zöld palántjait belepte

Egy raj fehér, átlátszó szárnyú lepke.

Irtás-vágy ébred az orvos szivében:

Pusztítni kell e lepkét mindenképen!

Kosárba szedik a kertész-segédek

Parancsára a fehér szárnyu népet.

Nem állja meg Rokáz, hogy ő csak nézze,

A pusztításban neki is lesz része.

Hosszú, finom, szép ideges kezével

A pilléket egyenként nyomja széjjel.

Lecsípi körmével mindnek fejét,

Vonagló szárnyukat úgy szórja szét.

Egy jó barátja, ki mellette mén,

Szól: öld meg, mért kínlódjék így szegény!

De a tanár ismét elégedett,

Mély, csengő hangon lágyan felnevet:

»Mindegy, hadd el, annak már úgy is vége.« -

Illathullám, gyönyör, napfény a légbe’

S a napvilágba kísértetként szállnak

Halk röptű, tépett, fehér lepkeszárnyak.

Futó betyár.

Csak az erdőt járom,

Soha sem lesz párom,

Falit közelében

Nincsen maradásom.

Mint az üldött farkas,

Fázva, szomjan, éhen,

Tekergek, csavargok

Idegen vidéken.

Csak magam kerestem,

Hogy hibába estem,

Veszendőbe indult

Azért lelkem-testem.

Nehéz volt a balta,

Csiszolt volt az éle,

Mért került épp’ akkor

A kezem ügyébe?

Mért nevetett másra? -

Szeme ragyogása

Hűtlen galambomnak

Életem romlása.

Most már mit tehetek?

Vissza nem mehetek,

Igaz ember többé

Soha sem lehetek.

Oda becsületem,

»Gyilkos« lett a nevem,

Legyen hát a névhez

Méltó az életem. -

Gyertyaláng fényleti

A csárdaablakot,

Nem ösmer ott senki,

Ha bekopogtatok.

Hogy ha ösmernének,

Úgy is szeretnének,

Magamfajták ottan

Gyakori vendégek.

Csaplárlány ajakán

Kinálja a mézet,

Édes csókja, bora

Felejteni késztet.

Ide no hát véle,

Ha nagyon kinálod,

- Jaj, siessen kelmed,

Jönnek a zsandárok. -

Ez sem lehet párom,

Csak az erdőt járom,

Sivár életemnek

Sivár végét várom.

Keresztek.

Világító, párás a kora reggel

Fényes napsugár küzd a fellegekkel.

Zöld, hosszú selymes füvek hajlanak

Szivárványszínű harmatcsepp alatt.

Az illatos, friss földön tova széled

Álomból ébredő, mosolygó élet.

De im, - a házak lassan nyílanak,

Kilép belőlük egy, - két, - száz alak.

Remélkedik mind, áhitja a czélt,

Mi czélt? hogy ismét egy új napra ért?

Mit ér örömtelen, fanyar remény,

Ha zöld hajtás nincs aszszott gyökerén?

Borúlni kezd - hogy nyílik mind a ház.

És minden egyes arczon ott a láz,

A kérdés ott van mindegyik szemén:

»Uram, teremtőm, mért csak éppen én?

Oh mért csak én, csak éppen én vagyok

E szép, virúló földön elhagyott?«

És járnak-kelnek, mosolygnak egymásra,

Csak hogy a többi fájdalmát ne lássa,

Mind külön úton, külön czél után.

A czél az est, vagy a holnap talán?

És minden, minden egyes fej felett

Egy nagy, nehéz, sötét kereszt lebeg.

Homályosulni kezd a nap világa

Homályt vet rá a sok keresztnek árnya.

Apácza.

Jön a tavasz, már nyílnak a virágok,

Hiába zárják ki a külvilágot,

Az egyenes, meszelt kőfal felett

Beözönlik az egész kikelet.

Élet nedűje száll fel fűbe, fába,

Ébred a melegűlő föld porába’.

Elterjed légben, vízben, közel, távol,

Föllebbent már a szürke téli fátyol.

Mély árnyú, bársony-zöld lesz a vetés,

Hamvas színekben jő az ébredés.

Megnedvesűlő ágán száraz fának

Hány árnyalatja rózsaszín-lilának!

Hangyák mozdulnak, egyes méh repül

Még itten is e kőfalon belül.

S amott tovább a nyíló résen át

Látom a város nyüzsgő távolát.

Ébrednek mind az első napsugárra,

E tenger-élet! - Érzem - mind hiába!

Télen jobb volt. - A feszület előtt

Imádtam a megváltó szenvedőt.

A tágas templom jéghideg kövén

Elnémult, megfagyott vágy és remény.

De most! - mindegy - magam kerestem igy.

Egy szó köt csak, de e szó égi frigy.

Szivemben a sok bennfúlt szeretet

Régen megmérgezé az életet.

Szavam hideg volt, bár égett szivem,

Nem értett és nem kedvelt senki sem.

Ha hallám kis testvérim víg dalát,

Gyöngédség áhitatja rezge át,

De csak hogy el ne áruljam magam’,

Gunyos, hideg lett nézésem, szavam.

Szelíd szó mindig ajkamon fagyott,

Éreztem, tudtam, hogy magam vagyok.

Elhagytam tűzhelyet, rokont, családot.

Beteg szivem vak szenvedélylyel vágyott

Egy istenibb, hőbb szeretet után -

És mostan itt körülvesz - a magány.

Vendégszoba.

Világos nagy szoba, tágas, magas falak,

Egynéhány év óta sokszor meglaktalak!

Jó, egyszerü bútor, mind a rendes helyen,

Senki sem gondolná, hogy ide »több« kelljen.

Kék és fehér csíkos szövet a pamlagon,

Fehér sűrű függöny a két nagy ablakon.

Nem mai ember volt, ki e bútort vette,

Ki ez aranyrámás tükröt ide tette.

- Érzelgős józanság - így érezhették »ők«,

A kik akkor éltek - vagy hetven év előtt.

Még egy régibb érzés elfolyó hulláma:

A festett falakon sok kis vékony ráma,

Benne apró képek, színes rézmetszetek,

A mit ábrázolnak, csak játszó gyermekek.

De játékuk olyan, mint nagyoktól látták,

Mikor ostromolták a franczia bástyát:

Véres nagy küzdelem ártalmatlan mása,

Viharzó szenvedély - gyermek felfogásba’.

Óriás nagy kályha, zöld cserépből rakva,

Ennek is rég letünt ifjúsága napja.

De melegít híven - csak még annál jobban,

Nem mindig »új« a szív, mely melegen dobban.

E szobába’ tölték már sok csendes napot,

Sok vidám gondolat meg-meglátogatott,

Viruló hársakat innen nézegetem,

Vagy ha hó csillámlik a közeli hegyen.

Ide hozom, hogy ha nyári nap világit,

Óriás csokorban a táj vadvirágit,

Melyeket rét, erdőn, kaszálókon tépek:

Piros kis vadszegfűk, fehér százszorszépek.

Selyem harangvirág lilaszínű kelyhe

Hozzá finom fűszál barna, puha pelyhe,

Illatos, pirosas, vadliliomszálak,

Nagy, sötétkék fürtje a sisak-virágnak.

Közte éles-sárgán réti virág ragyog,

- Csokor közzé tévedt kis fényes csillagok. -

Most, a zöld cserépbe, színes virág helyett:

Sás fakult levele, aszott kóró mellett.

Poros zöld fenyűgaly tarkítja a képet, -

Igy hervad el minden, mit kezünk letépett.

Szép virág az öröm - csillog a levele,

Ha kórónak száradt, »emlék« már a neve.

Illatos volt, üde, mig nap sütött rája,

- A kórót is őrzik - ennek is van bája.

Elhervadt virágok, elavúlt emlékek,

Mindmegannyi kóbor, hazajáró lélek.

A tágas szobában, itt tanyáznak vélem,

Köztük jön mindig egy különös vendégem.

Magam sem mondhatnám: rém-e vagy gondolat?

De csak minden este híven meglátogat.

Alig hogy az égen, hold- s csillagfény ragyog,

Egy nagy fehér alak lepi az ablakot.

Lassan, óvatosan kinyílik a tábla,

Besiklik egy csontváz fehér hosszú lába.

Síma koponyája hajladoz, integet

Az áttetsző finom fehér csontváz felett.

Beljebb sohsem hatol, rádűl az ablakra,

Kényelmesen leül a párkányos padra.

Onnan nézdel reám, ismerkedik vélem,

Örül, hogy ha mondom néki, hogy nem félem.

»Jól teszed«, feleli, »bár hatalmas vagyok,

Előttem egyformák a kicsinyek, nagyok.

Az egyenlőséget én osztom egyedül,

De zsarnokuk vagyok, én maradok felül.

Születő életen növekszik hatalmam,

Minden új élettel terjed birodalmam.

Világ ura vagyok, előttem hajlanak

A túlművelt népek, a tudatlan vadak.

Férfi, gyermek, asszony mind, mind előttem áll,

Én vagyok az örök halhatatlan halál!«

Aztán bizalmas lesz, elbeszéli nekem,

Hogy ma merre került, földön, tengereken.

Hány rabszolgát hozott híres országába,

Hány reményt tapodott egyszerre a sárba.

»Kinai nagy hajó, gazdag zsákmányt hozott.

Kincsek terhe alatt meg-megingadozott.

Bátor a legénység. Hullámzó tengeren

Fosztogatni voltak - találkoztak velem.

Mondtam a haboknak: megúntam már régen

E rabló-hajókat - hozzátok el nékem.

Engedelmes habok, hogy parancsom vették,

Hajót s legénységet lábaimhoz tették.

Jó lány! vőlegénye sohsem megy mellőle -

Szép volt a menyasszony - elszerettem tőle.

Gazdag, hatalmas úr! sok világot látott,

Van pénze fizetni minden orvosságot,

Családja szereti, ápolja, gondozza,

Egyik híres orvost másik után hozza.

Mindegy - énelőttem nincs zárva palota,

El nem riaszt még oly fényes előszoba.

Gunyhót sem kerülöm, ott is otthon vagyok,

Hatalmam ott is csak oly fényesen ragyog.

Vén czigányember ül felesége mellett!

E kilenczven évnek elég egy lehellet.

Azért csinyán bántam, elaltattam szépen,

Fel se kelt, ott maradt, egy ülőhelyében.

Aztán szolgáimnak parancsom kiadtam,

Mindegyiknek napi munkáját kiszabtam.

Tudod, kik szolgáim? hol és hányan vannak?

Millió csekély szám - nincs határa annak.

Földrengés, vadállat, öldöklő fegyverek,

Lezuhanó szikla, méreg, hideg, meleg.

Ezer láthatatlan parányok a légben,

Egy vékony szakadás tükörsima jégben.

Mardosó vad éhség, a túlterhelt gyomor,

Elpuhító jólét, sanyargató nyomor.

Villám tüzes csókja, tenger hideg mélye,

Ember érzelmei, ember szenvedélye.«

Igy beszélt még soká halál ő felsége,

Érdekes volt nagyon, élénk vig beszéde.

Igazán kedves úr s mily’ leereszkedő,

Noha szava olykor kissé dicsekedő.

Hiába, nem csoda, ha világ-hatalma

Néha dicsekedés hinárjába csalja.

Aztán pártfogólag, odaveti nékem:

»Sokszor emlegetted irtózatos képem.

Szavakban, írásban sokszor felidéztél,

De szemembe azért még soha sem néztél.

Habár egy ideig a tréfát szeretem,

Vigyázz, jól meggondold, hogyan tréfálsz velem.

Ha egyszer eljönnék szavad hívására,

Közelebb, közelebb, - no de elég mára.«

Egy nesz az ablakon - valaminek árnya,

Talán éji madár elsuhanó szárnya?

Vagy megmozdította éjjeli fuvalom

Lombvesztett folyondárt a nagy hideg falon.

Felserczeg a gyertya - eddig nyugton égett,

- Mondják: nyugtalan lesz rossz szellemek végett -

Világos a szoba, mint akár csak nappal,

Gyertyafény árasztja arany sugarakkal,

Hozzásímul, olvad ablak közelébe,

A holdsugár halvány hideg kékes fénye.

Ott fehérlik, fénylik, csillog az ablakon,

Elsiklik távolabb a havas udvaron.

Fesztetics Judit.

(Tanulmányfej.)

Sötét rámában hajporos nő,

De sokszor is elnéztelek,

Képednél múlt időkbe vonzott

A visszavágyó képzelet.

Mi adta rád a férfi dolmányt?

Tekinteted hisz’ oly szelid!

Mért osztád meg, te gyönge asszony,

Vad férfiaknak harczait?

Hősnő nem voltál, nem vezérelt

Rajongó, bátor, hősi vér,

Kalandvágy nem tölté be lelked,

Nem hit, sem rózsa, sem babér.

Mi hát, mi vitt véres csatába?

Arczodra nézek - s képzelem:

Egy érzés szól tekintetedből:

A hű, az édes szerelem.

Regényes mult regény-alakja:

Csatában küzdő gyönge nő,

Lelkeddel ellentétes élted,

Mi egyszerűen érthető.

Hogyan? ámúlva kérdik mások,

»Csatába ment s nem volt merész?«

Szeretted férjed, elkisérted,

- Igy értem én, - ez az egész.

Arany himzésü zöld ruhában

Csak néki vágytál tetszeni,

Azért oly szép, kaczér a dolmány,

Mely könnyű termeted fedi.

Nyakad körül dus csipke fodra.

Kebled felett nyiló virág,

Igy készül a hitves csatába, -

Mi édes, bájos léhaság!

Nem volt nagy, hősi felfogásod,

Dicsőség nem áradt reád,

De édes volt szived szerelme,

Szeretni férjed jól tudád.

Orczy Lőrincz sírjánál.

Tarna-Őrs.

Régi magyar költő késő unokája, -

Elzarándokoltam, vonzott sírod tája.

Szívem kegyeletét ide hoztam néked;

Megköszönni édes, átkos örökséget

Eljöttem tehozzád. - Hej előttem zárva

Sírboltod ajtaja, fel nem nyílik zárja,

A hűvös, nedves lég, a borongó árnyak,

Néma sírod felett kisértetként járnak.

Kopott márványlapra szemem reátapad:

Itt nyugszik a költő; a márványlap alatt!

Csendes kis falusi templom belsejébe,

Hozzám jő alakod földön járó képe.

Költő, generális, földesúr és magyar,

Kinek szíve érzi, a mit esze akar.

Szeretted a népet, mikor megvetették,

Szép nyelvét beszélted, mikor kinevették.

Szeretted az Alföld gyönyörű lapályát,

Mikor mások még csak a »hegyeket« látták,

Érzem: bennem él a te érzésed mása,

Szívemben még ma is, szíved dobbanása.

Templomból kilépek a tavaszi fénybe,

Előttem a síkság elragadó képe.

Arany nap sugárzik a zöld vetés felett:

Életadó, bűvös, fakadó kikelet.

Éltet költ a földből nap áradó fénye,

Csak épp úgy mint Orczy Lőrincz idejébe.

Kökény-töviságra virághintő tavasz,

Csak épp úgy mint akkor, fehér bimbót havaz.

Új búzaszem kél, hol egykor mások voltak,

Megmozdul az élet, ébrednek a holtak.

S a szív látására lázasan megdobban,

Csak épp úgy, mint akkor, - ki tudja - tán jobban?

A könyvek.

(Mese.)

Éjfél van! - máskép hogy is kezdeném?

Mese mit írok s nem verses regény.

Lesz hallgatója? hm, alig hiszem.

Mesében már ma gyermek sem hiszen.

Hisz a mit lát is azt sem érti meg,

Manapság a sok tudákos gyerek.

Jó, hát csak saját örömömre festem,

Mit könyveimről ez éjjel kilestem:

Sötét volt, egyszer csak mi fénye árad

Mint egy titokteljes kék holdvilágnak?

Nézem: honnan hatolt ide a fény?

Egy könyvből jő a ritka tünemény,

Kilép belőle egy mesés alak,

Körülte terjeng a fény-áradat.

Csak nől, csak nől: fél démon, félig ember,

Fáradt mosolylyal, égő, izzó szemmel.

A többi könyvet megvetőleg nézi

Egy- s másik czímét gúnyosan idézi:

»Mi régiek! Mi ósdi felfogás!

Mi szűk volt hajdan mégis a »tudás«.

Önök valóban meghatón avúltak,

Mint tudomány s művészet bár »kimúltak,«

Azért önök engem még érdekelnek,

Kuriozumként figyelmet érdemelnek.

Nézzék, mi más a »jelen« embere,

- Mert én vagyok az Újkor szelleme.

Eremben vér helyett villam-folyam,

Körültem a szabadság lángja van.

Ha melegít-e lángja, avagy éget?

Ki gondolkozna ily csekélység végett?

Ha lángtüzemben hamvad egy világ, -

A vég fényes volt, elmúlt - nincs tovább.«

Megindul most egy csodás mozgalom,

A recsegő nagy könyv-állványokon.

Minden könyv nyílik, ebből itt kinéz

Egy szende lány, - amabból egy vitéz.

Itt hajporos, parókás, túdós népek,

Ott fátyolos nők, mámorító szépek,

Kelet varázsló szép leányai, -

A távol éjszak zordon hősei.

Mesés királynők, - a rabszolga néger

Rájuk csak bambán, ólálkodva nézdel,

Most nyílik itt egy fehér vastag tábla:

A magyar nemzet régi krónikája.

Kik ebből jönnek a legdélczegebbek,

A többinél nagyobbak, nemesebbek.

A szívben akarat, erő a karban,

- Nem tétlen gyönge bábuk - díszmagyarban -

Szivökben áldozatkész bölcs erő,

Tűzhelyet boldogító, hadverő.

Egy más könyvből kilép egy más alak,

»Ez hozzánk méltó«, mondják - »nem salak«.

Jó Toldi Miklós arcza felragyog:

»Igen, csak hozzátok való vagyok!«

És tarkább, mindig tarkább a sereg,

Jön férfi, asszony, ifju, lány, gyerek.

Az Újkor szelleme vigan mulat,

Most egy gépész-kovácscsal elhalad;

Bizalmasan szól hozzá: »Látod, testvér,

Mi érdekes lett ez a - jelmez-estély.«

De im, megszólal a kisértet-óra,

Nagy izgalom támad a kakasszóra -

Meneküljön ki hogy tud! el, csak el!

Nincs maradás, a hajnal már közel.

S ugy kavarog most a szellem-sereg,

Miként ha űzné szilaj fergeteg.

Ki-ki keresi saját könyv-lakását,

Vagy véle jött, most láthatatlan társát.

De megtalálni őket oly nehéz,

S így, mely kezébe téved, más a kéz,

Mint az, kivel jött. - Pál Virginiája

Szűz karját fűzi Toldi hős nyakába.

Ott mennek együtt a gonosz vén »Ármány«,

S Cordélia, a jólelkű királylyány.

E szőke férfi itten senki más,

Mint a säkkingi lantos-trombitás.

Megy egy kis barna pusztáról jött társsal,

- Szép Margaréta elment úgy is mással -

Illemtudón megy a színpadi »Fösvény«

Kis Nausika után, - oly szűk az ösvény -

Dörmögve mond: »A természet hibázott,

Hogy ennyi bájt egy lényre felruházott,

És aztán, ha már ennyi bája van,

Kezén s lábán minek még az arany?

E szomorú, szép halvány képü úr

Hamlet, vele - Madame de Pompadour.«

Ophélia, ezt látva, mit tegyen?

Az Újkor szelleme felé megyen.

Ez szól hozzá: »De hisz ön csak mese,

Sohsem élt a dán herczeg kedvese.

- Ön ellenmondás lenne itt e téren. -

E könyv, mely most lakásom - nézze kérem,

Czukorgyár, vasgyár, - s több hasznos dolog,

De benne annyi gépkerék forog,

Hogy ön nyitott hajával be se menne,

Hulló virágiért mi nagy kár lenne.«

Hulló virág! - Hulló virágit látom,

Az illat édes, tündöklő az álom.

Egy hang ébreszt fel - rám süt napvilág!

»Szent Isten, mennyi temérdek virág!

Ne tűrd meg a virágot éjszakára,

Bódító méreg rejlik a virágba’,

Onnan jönnek a csalfa, zagyva álmok,

Ne tűrd éjjelre ezt a sok virágot!«

Ikarus.

I.

(Ragyogó reggel. Görög tájkép. Az átlátszó kék tenger felett sziklapart, fényes, sötét levelű babérok- s hamvas ezüstös olajfákkal. Kék ég lapjáról leválva egy parosi márvány templom vakító fehérsége.)

EGY HANG.

A föld kicsiny volt néki. Forró vágya

A naphoz vitte. - Nem volt hozzá szárnya!

Csak ismét visszahullott sáros földre,

Megcsúfoltan, szétzúzva, összetörve.

II.

(Négy órakor délután. Városi mulató hely. Józan, sivár napfény. A harmat nélküli, lankadt, de buja zöld gyepen ételkosarak, maradékok, törött boros és sörös üvegek. Egy keringő leverően-víg hangja hallatszik. Kirándúlók serege. Széles, zsíros arczok, önelégedett ravaszos mosolylyal. Mind fáradt s kissé részeg, de egy se mámoros.)

A TÖBBSÉG:

Ki földön jár, az óvatosan járjon.

Az égre nézni rossz, nem jó az álom,

Leghasznosabb a józan szürke élet,

Lidércz-tüzek a csillogó eszmények.

III.

(Aranyban úszó alkonyat. Egy hegyen. A napimádók serege. Fehér köntösökben, kitárt karokkal fordulnak a bucsúzó nap felé. Alakjaikat elözönlik a fényhullámok. Mindenik

arczán mélységes áhitat, s némelyek szemében a teljes boldogság extázisa.

NÉHÁNYAN:

Hát tudjátok ti, mi a fény, az álom?

Boldog halandó egy volt a világon.

Ha összetörte irigyen a végzet!?

A napba mégis közelebbről nézett.

Két malaczról.

Uj tavasz illata! - langyos, meleg a lég -

Nagy téli álomból ismét felébredék.

Kizöldül a mező szinehagyott leple,

Mélyebben lélegzik anyaföldünk keble.

Eltévelygő utam temetőbe vezet:

Tavasz ébredését érzik vajjon ezek?

Egy nyitott sirverem - öreg ember hányja,

Vajjon? - itt végződik az élet talánya?

Vége sohsem lehet - de hol folytatása?

Az öreg egykedvün csak a vermet ássa

Mellette közelben, a temető alatt,

Két növendék malacz túrja a kőfalat.

Vigan csavarodik az egyiknek farka,

Jókedvüen szétáll minden serte rajta,

Társa a zöldellő mező hantján játszik,

Mindkettőn az édes életöröm látszik:

Fiatal állatok öntudatlan léte -

Élet, élet, élet, a tavaszi légbe.

Temető kapuja lassan megcsikordúl,

Elsuhanó széltől sarkába megfordúl.

E váratlan hangtól a malacz megretten,

Egyszerre felvetik fejüket mindketten,

Gyorsan elszaladnak tulsó mező végre

S ismét csak játszanak tavaszi napfénybe.

A Vesta-szűz.

Mi tartja izgalomban e zúgó tenger népet?

Halottas köntösében a Vesta-szűz kilépett.

Fehér arcz, fehér fátyol az arany napsugárba’

Körülte zúg az élet, csábítja - mindhiába.

Csak le, a sírüregbe! - nincs kegyelem, remény,

Ajkán nincs szó, csak vágyak kitágúlt nagy szemén.

Még visszanéz, - még éri a napnak egy sugárja,

Legördülő nagy kőlap már aztat is kizárja.

Most hantolnak felette, - vad borzalommal hallja,

Lehallatszik még hozzá a nyüzsgő nép moraja,

Lassan eltávolodnak - s itt egyedűl magába

Ez ifjú, szűzi élet a síri vak homályba’.

Miért? hisz vétke nincsen!

Meggyűlölték talán,

Mert tisztább mint a többi és büszkébb volt e lány!

Erényben, tisztaságban sohsem hisz a tömeg,

Nagyobb mert nála lenni, most ezt boszúlja meg.

A sírbolt félhomályát mécsfény ragyogja át.

Talán elalvó lángja kitart egy éjszakát?

Aztán teljes sötétség, - mely változatlanúl,

A Vesta-szűz szemére örökre ráborúl.

»Nem, nem!« Az életösztön hatalmasan felébred,

Daczol, ví, a halállal e bátor, ifju élet,

Őrült, vad szenvedélylyel fellázad sorsa ellen

E hősi nemzedéktől öröklött, büszke szellem,

Dúl, tép: »csak szabadúlni!« bármi legyen az ára,

Hisz’ ez aczélos test még nem érett a halálra!

Gyöngéd újjával vájja a sírbolt kőfalát,

A földréteg parányit sikolyja rezgi át.

Nem használ semmi, semmi, siket marad az éj,

Megbénúl fáradt karja, lehűl a szenvedély.

Heves mozdulatától elhúnyt a mécs világa,

A szűz megtörve omlik keskeny halottas ágyra.

Nyilt szemmel, zúgó agygyal bebámúl a sötétbe,

Sürűbb a lég, nyomottabb, tompább az éj sötétje,

A lány pihen nyugodtan, csak várja, várja, várja,

Halál mikor borítja sötét fátylát reája. -

Most mintha fény virradna elkáprázott szemén,

Lelkében új erővel sugárzik, nő a fény.

Feléje integetnek bódító bűvös képek,

Már túl van a »határon«, oly messze már az élet.

Száll visszatarthatlan’ egy idegen világba.

Kibontva csillogóan lelkének fehér szárnya,

S mit nem adhat az élet, e pillanat megadja,

Magasztos nagy nyugalma az égig felragadja.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

És fenn hullámzik, zúg tovább az élet.

Habján madárdal, virágillat téved,

Színösszhangtól tulárad tünde fénye -

Száz nyugtalan vágy, gond, remény a légbe’,

Virúl, fejlődik a szép kikelet,

A csendes, fehér Vesta-szűz felett.

Az özvegy.

Nyitott koporsóban ott fekszik a párja,

Csókkal édesgeti, ébreszti, - hiába.

Fellobbanó gyertya sárgás, rezgő fénye

Halvány világot hint a halott felébe.

Koporsó díszéül leszedték a kertet,

Hervadt virágoktól nehéz illat terjed.

Virág illatától, tenger bánatától,

Özvegy asszony feje elszédül, elkábúl.

A selymes szemfedő könnyeit felissza,

Hívja, csalogatja édes urát vissza.

Megkésett szerelmét küldené utána,

A halál határán túl - a másvilágba.

Gyönge a szerelem, a terítő leplén

Nem hatolhat által - megfagy a holt keblén,

Gyönge a szerelem, ellankad a szárnya

Idegen, mérhetlen, halál távolába.

Haragra váltja most a nő a bánatot:

»Maga, egyedűl ment, hűtlenűl elhagyott!«

Úgy érzi, mintha az ünnepélyre menne,

De ő ki van zárva, nincsen része benne.

Perel Istenével, természet rendjével,

Lázas, tehetetlen, fanyar szerelmével.

Kifáradt az asszony, megroskad a térde,

Tántorogva omlik egy nagy karosszékbe.

Szeme eltévelyg az egyik oldalon:

Hálóját hogy fonja szürke pók a falon.

Most e finom szálba zümmögő légy téved,

Ez is egy elfolyó, menthetetlen élet.

Álomhozóan száll zúgása a légben -

Elszunnyad az asszony a nagy karosszékben.

Alszanak mindketten, a halott meg párja,

Csakhogy ennek álmát még az »álom« járja,

Amannak arczára nagy titok van vésve -

Egyik-másiknak majd mi lesz ébredése?

Castor és Pollux.

Barátok voltak. S im, az elmúlt éjjel

Az »egyik« meghalt. Rémülten néz széjjel

A »másik«, az élő, az elhagyott:

Mi az? Ki az? e halvány hulla ott?

Nem ösmerheti meg, bár nézi, látja:

Ki mondja meg? - ez nem lehet barátja,

Ki hozzá lelke mélyéből beszélt,

Csak néhány másodpercze látott, élt!

S most már úgy meghalt, mintha halva lenne

Sok ezredéve. - Ez a titkos benne!

Egy pillanat csak a halál után,

S már kezdődik az örökös talány:

Élet változhat minden pillanatban,

De ott, az a nagy, rémes »változatlan«.

Az ifju csak néz barátja szemébe:

Mily üveges, hogy megtört színe, fénye!

Nem érzi még a szörnyű bánatot,

Még fel nem fogta: hogy mily elhagyott.

Nem érti, hogy viselje e keresztet,

Még most csak egy titok lehétől reszket:

»Ki tudja, honnan jött e földi rögre?

Egy perczre élt, s most meghalt mindörökre!«

Lassan gyengül a gondolat fejében,

És szíve elkezd fájni, tompán, mélyen.

Ki támolyog a sötétes szobából.

Virágot szed. - Mi megmaradt a nyárból:

Kakukfüvet s néhány vadszegfű-szálat.

Alig hajlongott kétszer, már is fáradt.

Szerény bokréta gyöngéden letéve,

Halott ifjú merev, hideg kezébe.

A »másik« ismét a mezőkre téved,

Aztán - még élt vagy negyven-ötven évet.

Csépke Julcsa.

Púpos volt alakja - szegény kicsi lányka, -

Elejtették egyszer, féléves korába.

Mindig görbe maradt, sohse is nőtt nagyra,

De anyja szerette, csak úgy mint az apja.

Keresete is volt, dolgozott, varrt szépen,

Egész nap, egész nap, úgy kézzel, mint gépen.

Boldogabb volt, vígabb mint a többi lányok,

A sok czifra ruhát mind ő varrta rájuk.

Házasodott bátyja, férjhez ment a nénje,

De ő sohse gondolt, nem nézett legényre.

Vidám volt a szíve, szeme ragyogása,

»Jó a leány-élet«, ez volt a mondása.

Évek jöttek, mentek, csendes nyugalomba,

Nyugalmát, életét egy tél fújta romba:

Hosszú téli estén eljött egyszer-másszor

A szomszéd dohányos, néven Jónás Sándor.

Előbb csak úgy néha, aztán minden este,

Csak Julcsára nézett, csak Julcsát kereste.

Nem gondolta senki, hogy egy gazda lánya

Egy szegény dohányos árva fiát bánja.

Nem gondolta senki, e görbe alakba

Hogy szerelem lakhat, hogy szív van alatta.

Sándor csak járt - egyszer - elmaradt a háztól,

Julcsa szeme kigyúlt, mint egy tüzes láztól.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Forog a gépkerék. - »Mit varrsz, édes lányom?«

Durczásan szól a lány: »Menyasszony-ruhámon.«

»Már mi jut eszedbe, ugyan, ugyan, édes?

Hát nincs meg mindened? mért mennél te férjhez?«

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Nem jön Sándor, nem jön. Hír szárnyal felőle:

Fényes-Littkébe járt tegnap lány-nézőbe.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Tapasztják, meszelik a dohányos házat,

Menyasszonyt neveznek, nem egyet, de százat.

Sándor sürög-forog, alig-alig várja,

Hogy már zöld farsangon itt legyen a párja.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Özönlik a násznép, áll a lakodalom.

Julcsa megállítja Sándort az udvaron:

»Adjon neked az ég minden boldogságot!«

»Köszönöm oly szívből, mint a hogy kivánod.«

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Szárad, fonnyad a lány, hervad napról napra,

Szava alig van, csak néha mondogatja:

»Ez viszen a földbe; - férjhez megyek mégis,

Ha hozzá nem, máshoz - ha már csak ezért is.«

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Nagy betegség szállt rá, de ő sohse bánja,

Közeleg a halál - nem féli, - kivánja.

Mindent elosztogat, elrendezget szépen:

»Édes anyámé lesz fias koczám, gépem,

A többi Esztinké, csak az új ruhámat

Adják rám - nem birom, beteg vagyok - fáradt.«

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Zöldülnek az ágak, tavaszodik újra,

A könnyű porfelhőt tavaszi szél fújja.

Zsongnak, játszadoznak bogarak és méhek.

A porfelleg közé ibolya-szag téved.

Kék koporsót visznek most a falun végig,

De sokan siratják, de sokan kisérik,

Már porszemek hullnak a szegény kis lányra,

Melegülő homok könnyen omlik rája.

A szörnyeteg.

Hová ragadja földi ember gőgje?

Hogy a hány isten még leszállt a földre

- Egyet kivéve - mind, de mind megölték

Megcsúfoltan szétzúzták, összetörték.

Látjátok ott: görög-liget homályba,

A szépség uj feltámadását várva,

Széttört istennők fehér márvány teste.

A Golgothán feltűnik már keresztje

Az ártatlan, szelid istenfiának.

Csak tolakodnak, nőnek, mind az árnyak

Keresztnek árnya ott lebeg már régen

Kénkőszinű, világos esti égen.

Veres barátok, hosszú szőr csuhába’

Hajón indulnak éjszak-fény honába.

Csak neki, ismeretlen tengereknek!

Éjszak ködébe istent űzni mennek.

S hol még egy isten csöndes erdőmélyen

Lakozhatnék, - az ember nagy kevélyen

Földjét feldúlja, szép fáit kivágja,

Romhalmaz lesz az istenek tanyája.

Romhalmaz lesz a szív is, mely merészen

Isten lakása lett - csatára készen,

Üldőbe fogja minden embertársa:

»Mért lett ő jobb? Mért egy isten lakása?«

De egyszer - tán pokol tüzéből forrva -

Egy hamis isten szállt a földi porba.

Nem volt magasztos, nem riasztá széjjel

A tömeget nagy emelkedettséggel,

Egy furcsa borjú volt. - Idomtalan

Nehézkes teste tiszta szinarany.

Vihogva bámulták az emberek,

Imádkozott s tömjént szórt a sereg,

Uj istenöket sűrün körül állván. -

A borjú tündökölt vakitó sárgán.

Előbb tán nem is élt, csak bambán nézett,

De aztán lassan rászállt az igézet:

Most mintha nőne, kitolúl fejéből

Két hosszú szarva, tűz ömlik szeméből,

Jelképe lesz az állati erőnek,

Kérődző száján tigris fogak nőnek.

Eleséget kér, - emberhúsra vágyik, -

A tömeg sápad, megrémül halálig.

S maguk közül választnak kettőt-hármat

Szent áldozatnak, - de a szörnyü állat

Meg nem elégszik. Reszket, ing, az állvány,

Leugrik róla most a rémes bálvány.

Szőre bozontos lett, a háta görbe,

Tehetetlen - otrombán fordúl körbe.

Már óriás bikává öltözött,

Érczkörme csattog a sereg között.

Fogával tép, szarvával öklel, rombol,

Lehével süt, vad őrületben tombol.

Körméhez véres czafatok tapadnak, -

Az emberek rémülten megszaladnak,

Nem használ semmi, mint - egy tűzvihar

A szörnyeteg türköl, rájuk rivall:

»Imádjatok hát, áldozzatok nekem!

»A földön Én vagyok - s más nincs az égben!«

Leborul a sereg, reszketve, félve,

Rajtuk tapos a bika körme-éle.

Kitépi lelküket,

Veszett tánczát

Vonagló testükön őrjöngve járja -

Ez az arany borjú

Földpusztitó,

Lélek-ölő

Könytől patakzó véres orgiája.

Erdei predikáczió.

Túláradt áhitatja nagy szivének,

Isten igéjét hirdeté a népnek:

Az üdvözűlés, szeretet tanát,

Megváltónk boldogító szózatát.

Tanított, bátorított éjjel-nappal. -

Előbb hallgatták néma ámulattal,

Majd - mintha zúgni kezd a déli szél -

»Ki ez?« kérdék, »mit akar? mit beszél?«

»Szép, szép! de hát nem ilyen ám az élet,

Nem szép szó, vigasz, kenyér kell a népnek!

Nem jó úgy fennhéjázni a magasban.

A munka vár!« - s mind elszélednek lassan.

Város terén a szent magában áll,

Szemére ömlik déli napsugár:

»Hát senki, senki? nincs egy árva lélek?«

Álmodva indul - az erdőbe téved,

Hol rengő fűvek, hosszú zöld galyak,

Virágok, fák feléje hajlanak.

Vig-csicseregve ágról ágra száll

Ezer sebes-röptű, vidám madár.

Szárnysuhogással siklik varju, vércse,

Közbe hallatszik édes éneklése

A csalogánynak. Pintyőkék dala,

Sárga rigók lágyan-csengő szava.

A lég üde. - Megáll a szent alak,

Gyülekeznek köré a madarak,

Előbb dalolva, majd elhallgat mind.

A szent álmodva rájuk feltekint,

S beszélni kezd, oly izzó áhitattal,

Oly csillogó, bűvös-bájos szavakkal,

Miként nem hallá soha a világ.

Szive kinyilik, mint egy szép virág.

Eszméje kincsét, lelkét mind kitárja,

A hallgató erdőt most által járja

Nagy, égi szeretetnek tiszta fénye,

Egy meg-nem-értett boldogság reménye.

Minden teremtmény jobb életre éled,

Mert érinté a megváltó Szentlélek.

Királyi nász.

Egyedül, a vad ős erdőket járja,

Fején tizennégy águ koronája

Parancsoló hangjától megremeg

Birodalma a nagy ős rengeteg.

Levél zörrent? - Csak az iramló láb, -

Be a cserjésbe! mind tovább! tovább!

Hol holdvilágos rét hamvas füvén

Szendén legelget a szarvas-tehén.

De ott, a szélen, már egy más király.

A szarvas felfigyel - büszkén megáll.

Megvillanó szem, - csak egy gondolat:

S a két hatalmas ellen összecsap.

Kövekből szikrákat csal körmük éle,

Agancsuk csattog a nagy néma éjbe’.

Nyögés, dübörgés, halk felsziszszenés,

Tompa moraj - majd ismét csöndbe vész.

Megfut az ellen, és a győztes végre

Ráveti szemét a félénk tehénre.

Közeleg hozzá, az huzódik tőle,

Fél, reszket, most már futna is előle.

Tudja, nincs menekűlés, jön a végzet,

Már megfogta a rettentő igézet,

Most megremeg buta, rémülő kéjbe’.

Alázatosan néz a hős szemébe.

Folyik köztük a néma harcz tovább...

Igézőn süt a fényes holdvilág

Az ős szerelem rémes hullámára:

Erőszaknak kegyetlen nagy jogára.

Késett álom.

Csaplárné volt fiatal korában.

Odakint a »Homokos« csárdában

Jól ösmerték fiatalok, vének,

Ölelgették a betyárlegények.

»Tisztességes« asszony lett már régen,

Benn lakik a falu közepében.

Rég letette már a csapszék gondját,

Megtisztelik: »néninek« is mondják.

Rég bedőlt már a Homokos csárda.

De azért csak visszasiklik álma

Oda, hol a gabonaföld alatt

Most is szántják még a csárdafalat.

Mintha most is hallaná a szelet,

Hogy szórja a sűrü porszemeket

Vakolat-hullt, vedlett sárga falra,

Tört ablakra, festett zöld asztalra.

Mintha most is látná: mint fehérlik

Holdsugár a gyalog-bodzán végig,

Hogy ömlik el, árva csanál ágán,

Szerbtövisen, csodafa virágán.

Látja: a mint közeleg egy árnyék. -

A csaplárné vendégeket vár még?

Rojtos selyemkendő a derekán,

Piros gyöngysor barna, kövér nyakán.

Bekerül az ajtón az idegen,

A csaplárné rá néz: »nem ismerem!«

»Egy liter bort!« - már elébe rakja. -

Hol járhat a betyár gondolatja?

A menyecske ott ül már mellette,

De a legény tán észre sem vette?

Hallgatagon iszik egy óráig, -

Nem messze már hajnal hasadtáig.

Felkél, lassan, egyet ránt a vállán,

Végig törül kékes, tüskés állán,

Az ajtóból még vissza kiáltja

Elmenőben: az Isten megáldja!

Aztán többet soh’sem vette szavát.

Most, hogy már elszórta élte javát,

Úgy érzi - mert ez egy nem csókolta -

Mintha ő még sohsem csókolt volna.

A csendes hallgató.

(Egy múmia-fejről.)

Zene hullámzik bokron, fákon át

Szellő hozza virágok illatát,

A hanghullámok szerteszét repülnek,

Virágillat, napfénynyel egyesülnek.

Hullámzik a nagy, színes, örök élet.

Ének, zene a csöndes kertbe téved,

Mert amott lenn az árnyas kert alatt

Vig ifjuság ünnepli a nyarat.

Tánczolnak. - Sűrű bokrok levelén

Keresztül csillan tünde, tarka fény,

Szines kendőkről, napsütött ruhákról

- Arany kévék az élet sugarából. -

Szól a zene, mind szenvedélyesebben,

Egy hang, egy dallam felszáll - tova rebben -

És megpihen árnyas tornácz körül.

Itt, megdöbbentő, csodás diszletül

Üvegszekrényben múmia-fej áll:

- Az örök élet közt az ős halál. -

Ez értelmetlen fekete tömeg

Uralkodott tán milliók felett?

Tán hatalmas király volt réges régen,

Idegen nép közt, idegen vidéken?

Országa széthullott, elpusztúlt népe,

És mégis itten, visszajáró képe.

Egy hüvely, melyből régen kiszakadt

Minden érzés és minden gondolat.

Vagy hát ki tudja? - Mostan ajakán

Valami elsuhan, - mosoly talán?

Nem - éji lepke szállt a fej felett -

Vagy hát ki tudja? - tán emlékezet?

Tán hallja azon régi dalokat

Az ősországból, melytől elszakadt?

A pillanatban, mely e perczben éled

Már benne vannak elmúlt ezredévek.

Ki vagy te, rémes, zárkozott talány?

Egy semmi? vagy mi mindnyájunk talán?

Zöld fákon át napfényben száll feléje

Idegen népnek idegen zenéje.

Hanghullám, napsugár körülte téved:

Az ős halál körül az örök élet.

Utolsó tekintet.

Leszálló nap, magasztos, csendes béke

Arany fényben vonúl a tájon át

Édes tavasz álmodva bontja széjjel

Varázslatos, büvös zöld fátyolát.

Az országúton emberek haladnak -

Egyik most a városból érkezett,

Lisztes szekérrel - a másik kötélen

Egy gyönge, tarka kis borjút vezet.

Oly szép kis állat, rózsás, gyönge szája

Lassan morzsolja még a rét füvét,

Bámúlatos szelid, sötét szemével

Megadással tekintget szerte szét.

Közel jövök: »jó estét hová? merre?«

Kérdem az embert - és az út felett

A langyos esti légben siklik hozzám

Egy undorító, rémes felelet:

Rettentő, véres, borzalmas halálról -

S az ember oly nyugodtan mondja ki,

Oly közömbösen, talán nem is tudja,

Hogy élet-halál is csak valami?

Ime, egy ifju élet, friss erőben,

De már nem éri meg a holnapot! -

Mintha sejtelmes rémület fogná el

Az öntudatlan, gyönge állatot.

Tán ama percznek érzi közeledtét? -

Megcsillan most szelid, sötét szemén

A lemenő nap búcsúzó súgárja

A szép, hanyatló, tiszta esti fény.

Hogy elmosódott már külső alakja!

Nem látom benne csak a szenvedőt,

És mélyen, mélyen hajlok meg előtte,

Mint egy haldokló nagy király előtt.

Vendégek.

Arany vágásu régi fénykép-album

Kezembe akad ujév éjelén.

Szent Isten, mennyi behavazott emlék,

Mennyi barát, rokon, ösmert egyén!

Ezek még élnek, hisz csak most hagyták el

Vig »boldog ujév!« szóval a lakot,

Lámpásuk vissza-csillanó sugárja

Még érinti a havas ablakot.

Szán-csengőjük vidám csilingelése

Még nyugtalan hullámban visszaszáll,

Még hallom... most már elveszett a hóban,

Mint egy távolba’ eltünő madár. -

Ezek még élnek - de a többi mind, mind -

...Ez öngyilkos lett egy szép reggelen,

Ennek már régen keserűre válott

Az akkor édes, »boldog« szerelem.

Ez, híres államférfi lett azóta,

Ki hitte volna? - Mostan már szegény

Visszaesett az egykori homályba

Hisz a halott mind, mindig oly szerény.

Ezt, férje megmérgezte - gyermekágyban -

Bájos leány volt - jól emlékszem még.

Mi nagy öröm volt, midőn szép fejére

A fehér myrtuságat feltevék.

Ez ismét itt - még él; de messze távol...

Ez közel van, de szivben elhagyott;

Ez közömbös, ez hű maradt mindvégig,

De hisz szegény már öt éve halott.

És a mint nézem, hosszan, álmélkodva,

Az elhalványult, régi képeket,

Mintha titkos áramlat visszahozná

Mindegyiknek a múló életet.

Alakjuk nő, életnagyságot ért már,

Szavuk hangját ismét megismerem,

A régi mozdulat minden alakban,

A régi szenvedély minden szemen.

Körültem vannak ismét mind: - de hányan!

»Honnan ily késő?« - »Ah jó éjszakát!«

Intő hang komoly, megható rezgése

Szeli a fényes téli éjet át.

Éjféli óra, ujév első percze!

- A számtalan alak mind elhagyott. -

Egy fénykép-albummal, üres szobában,

Elhamvadó tűznél, magam vagyok.

Üres diók.

Hervadt virág közt, árok szélen,

Lombvesztett, őszi fák alatt

Ember-nem-járt magányos téren,

Ül egy hatalmas nő-alak.

Szigoru minden szép vonása,

Fehér fátyol sötét haján,

Kezében fényes, éles késsel

Diókat bontogat talán?

Egy gyermek arra megy, megkérdi:

»Játékod néznem nem szabad?

Hadd bontsam én is a diókat!

Ki vagy? mért ülsz itt egymagad?«

A nő rá néz: »Nem ösmer senki,

Senki - »Igazság« a nevem,

Nem diók ezek, mint gondoltad,

De ember-szívek, gyermekem.

Látod, miként fejtem le róluk

A síma csiszolt réteget;

Keresem minden, mindenikben

Megmásithatlan képemet.

De nem találom - egyben sincsen -

Mi bennök rejlik, nem talány!

Hiú és önző valamennyi,

Üres, porlandó mindahány,

»Ejh!« - s az Igazság türelmetlen

Eldobja mind a szíveket,

»Üres diók! ki nézegetné?« -

A gyermek vígan felnevet:

»Én vagyok a Hazugság álma,

Minden csalárd hiú remény.

Hogy az Igazság félredobta, -

Most e sok szív mind az enyém!«

Zord szél sivít, avúlt mesét mond

A fák lehulló levele:

»Volt, hol nem volt egy Istenasszony,

Hajdan, - Igazság volt neve.«

A madár.

A főoltáron hosszu gyertyák égnek.

Beszűrődik a halvány téli fény

Ezer szines, összeolvadt sugárban,

Ives ablakok festett üvegén.

Könnyű, átlátszó tömjén-felhők szállnak

A magas, arany oszlopokra fel.

Orgona hangja - édes, égi-ének -

A nép meghajlik - némán ünnepel.

Kitárul most a széles, nagy bejárat,

Megcsillannak a drága ékszerek:

Selyem-bársonyban, csillogó ruhákban

Belép egy ékes, díszes nász-menet.

Elől a násznagy, rózsabokrétával,

Majd, egy magas, szép férfi oldalán,

Fehér fátyollal, fehér koszorúval,

Egy halvány arczu, szőke szép leány.

Letérdelnek - elmondták már az esküt.

Meghajlik mélyen a fehér ara, -

Mintha egy perczre elsötétült volna

A viaszgyertyák meleg súgara:

Egy árny tolúlt a szinhomályos fénybe,

Nesztelenül, rémes-halkan beszáll

- Az Isten tudja, honnan jő? hová megy? -

Egy nagy pelyhes tollú, éji madár.

Egy nagy bagoly. - Hogy fénylenek fejében

A tágra-nyitott, izzó nagy szemek!

Elsiklik, hangtalan sötét röptével

A térdelő, fényes násznép felett.

Nem látja senki - de hogy megérinti

Szárnya hegyével a fehér arát,

Megborzad a lány, s édes boldogságát

Az irtózat hulláma futja át.

Nem tudja, hogy mért retteg? hogy mitől fél?

Nem látja még a rémes madarat,

Csak ijedve tekint fel: hogy a fátyol,

A hosszú, fehér fátyol elszakadt!

Levélhulláskor.

Könnyü fehér pókháló szálak

Tündöklő őszi légben szállnak.

Csicsergő őszi madarak -

El sárgúlt kert kék ég alatt,

Minden levél úgy fénynyel telve,

Mintha csak napsugárt lehelne.

Hajlik a csipkerózsa ága,

Piros bogyóvá vált virága.

Arany levelet szór a szellet, -

Halk nevetés a bokrok mellett.

Feltünnek most, mint szines árnyak,

Kis kecskelábak, pilleszárnyak,

Hegyes fülű vidám fejek:

Mindannyi játszó Faun gyerek.

Egyik a bogyó után nyúlna,

De lám, tövistől vérzik ujja,

Sivít - a többi felnevet,

Játszik, tép, tombol a sereg.

Egyik himbál a rózsaágon,

Másik egy elkésett virágon

Szedi a harmatcseppeket,

Szórja a fényes levelet.

Egy más piros bogyót dobál,

Majd erre ugrik, arra száll.

Csendes lesz most a bokrok alja,

A nagy Pán jő - sipjával csalja

Mind a sok játszó gyermeket:

»Mindig tombolni nem lehet!«

»Látjátok a kék égre szállnak

Már sűrü szürke felleg-árnyak.

»Aludni most!« - vidáman fujja:

Jövőre, majd jövőre ujra!

Az álmodó.

Jobbról-balról, csürkertekből

Cséplőgépek dúzmorognak,

Déli szellő hajtja árját

Forró, nagy fényhullámoknak.

Érett élet illatától

Sűrü lesz a lég szövetje,

Fény, melegség, mint egy fátyol,

E virúló földre vetve.

Csend a falun, udvarokban,

Felnőtt ember alig látszik,

Csak néhány tyúk. Három gyermek

A fehérlő porban játszik.

Hol kapufél nagy oszlopa

Szomszédolja a házfalat,

Hosszú lócza ákácz törzsből

Az utczán a palánk alatt.

Arató tót pihen rajta,

Fehér guba feje mellett,

Derekán egy széles tüszőt

Nyikorogtat a lehellet.

Álmosan néz fel, ha néha

Légy vagy dongó háborgatja.

Mig majd ismét a gépzúgás

Szépen lassan elaltatja.

Learatott - pihenhet már,

Néki cséplik az életet - - -

Mintha mosoly repülne el

Pirosra sült arcza felett.

Lélekharang.

»Zúgó, csendes erdő sötét fenyüfája,

Te léssz már ezentúl nyugalmam tanyája.

Üldöztek, kergettek kerek e világon,

Meglelem-e végre az én szabadságom?

Agarászott róka bebujhat a földbe,

Vad madarat védi rengő ágak zöldje,

Éhes farkasnak is mellette van párja,

Ha orditva a nagy téli havat járja.

Mind boldogabb nálam, én egyedül vagyok,

Foszlott lelkü korhely, megvetett, elhagyott,

Kerülnek czimborák, szép fejércselédek,

Csak egy kisérőm van: a mogorva vétek.

Nehéz hálótárs ez! itt hagyom magába,

Felkötöm testemmel a fenyü galyára,

Lelkem tán majd elszáll szabad madár módra?

- Rosszra nem fordulhat, csakis inkább jóra.

De ne tudja senki, senki e világon

Ki vagyok? mi vagyok? mi nyomorúságom?

A holló se tudja, mely szemem kiássa,

Merre, hol volt egykor életem lakása.

Felhőnek sem szólok, fűszálnak sem mondom,

Mért teszem én itt le vándorutas gondom?

Nézzük jó erős-e fenn a kötél vége?

- Harangoznak ép a faluban estére!«

Harangoznak tovább - az ember letérdel,

Néz az erdő felé megtörő szemével.

Szétfoszlik az élet, szét az emlékezet -

- Esteli harangszó száll az erdő felett.

A vágányon.

Kaparja a szenet a vasutvágányon. -

Piros ruha tűnik szemébe a lányon

A ki arra halad. -

»De régen nem láttam!

»Nagy ideje is már, hogy én erre jártam.«

»Hát most megint itt jár?« - »Erre visz az utam«.

Azt mondja az asszony, »jobb viz van a kútban

Mint a másik végen.« -

Mind e beszéd alatt

Rézkannával karján a leány csak halad.

A férfi utána még a szót igy adja:

»Sándor is volt nálunk, nincsen három napja.«

Mintha a lány arcza most tüzet lehelne,

Mintha csak két lába gyökereket verne.

Megáll, visszafordúl, majd fejét lehajtja,

Egy árva szót sem szól, csak megrándúl ajka.

A férfi egykedvűn ránéz a leányra

Aztán pipára gyujt:

»Úgy hát mégis bánja.«

Rég megtelt a kútnál már a lány korsója

A felesleges viz le is csorog róla.

Nem bánja, nem látja. - Attól az egy szótól

A sok forró emlék mind szivére tódúl:

Tavaly is igy járt az állomás kútjára,

Mindig ott volt Sándor, mindig a nyomába,

Aztán hosszú esték a kalászok között -

Mig egyszerre szíve mély gyászba öltözött.

Mintha kigyó csúszott volna kebelébe:

Nem tudott már nézni az apja szemébe.

Elverték a háztól egy viharos éjjel,

Bolyongott, csavargott, kicsiny gyermekével.

Szörnyü hetek voltak. - Járta a világot

Mig majd nagy sokára szolgálatba állott.

Hetyke, kihivó lett aztán a legénynyel,

Nem törődött többé régi szerelmével.

S most, mint nehéz emlék meglepte egy álom,

Ott lebeg a fényben, ott minden fűszálon.

Vágy-e vagy megbánás? - de elkábúl tőle,

Révedező szemmel néz a levegőre.

Nehéz hullámokban ömlik a nagy meleg,

Nehéz hullámokban jő az emlékezet.

Igy közelgett, igy jött akkor is reája

Hosszú, kinos jövő kábitó hulláma,

Majd a szerelemnek a második vége,

Megromlott édesség fanyar gyülölsége.

Megborzad a leány: »mindezt ő okozta

Mind e nagy bánatot szívébe ő hozta,

Tőle minden kínja, tőle minden gondja, -

S félve, szerelmesen, Sándor nevét mondja.

Sándor után vágyik - és még azon éjjel

Mulatoz, cziczázik uj szeretőjével.

III.

HANGULATOK.

Fehér virágokhoz.

Hogy tiszta legyen a szűz lelkek álma,

Mint csillogó, ezüstös leveled,

Szép liliom, - hogy kelyhedhez hasonló

Légyen a megtisztúlt nagy szeretet,

Oh fehér liliom,

A szűz-leányok álmát

Őrizd meg, szép fehér virág!

Hogy élvezze halandó földi ember

Az égi boldogságnak mámorát,

Hogy tavasz-ittas, örömteljes szívét

Fehér jázmin illatja fogja át,

Oh fehér jázmin,

A boldogoknak álmát

Őrizd meg, szép fehér virág!

Hogy el ne sötétüljön soha nékünk

A bűbájos tavaszi éjszaka,

Testünk-lelkünk épségét őrizd, őrizd

Fehér nárczis tündöklő csillaga,

Oh fehér nárczis,

Ifjak, s öregek álmát

Őrizd meg, szép fehér virág!

Hogy a kenyér-hozó nyár bő áldása

Terjedjen el anyaföldünk felett,

Hogy égből szálljon rá, gyöngéden, lágyan

Mint fehér hulló virág-leveled,

Oh fehér ákácz,

A munkás népnek álmát

Őrizd meg, szép fehér virág!

Hogy a nagy ég kegyelmesen könnyítsen

Hánykódó, megtört szívek kinjain,

Szállj el hozzájuk, illatod lehével

Balzsamos gyógyfű, fehér rozmarin,

Oh fehér rozmarin,

A szenvedőknek álmát

Őrizd meg, szép fehér virág!

Hogy egymástól a sors el ne szakítsa

A tisztán érző, forró szíveket,

Őrködj felettük, hiszen te magad vagy

A titokteljes, bűvös szeretet,

Oh fehér rózsa,

Szerető szívek álmát,

Őrizd meg, szép fehér virág!

És hogy ha eltünik szemünk elől már

Az egész lázas fényes nagy világ,

Őrizd sirunk csendes, hüvös nyugalmát,

Érintetlen bűbájos hóvirág,

Oh fehér hóvirág,

A halottaknak álmát

Őrizd meg, szép fehér virág!

Mulandóság.

Tél van, hólepte szép, fehér, hideg tél,

Elmúlt a földről bűbáj, szín és élet,

Csak csöndes álom - s vágyak végtelenje,

Mely tetszhalott szivemben újra éled.

Miért vágyódnék fakadó tavaszra?

Miért várnám a rózsa felnyílását,

Mért áhítnám az élet tünde fényét,

Ha már előre látom elmúlását?

Magányos szívem néha visszadobban

Más szív vigasztaló gyöngéd szavára,

Mit ér, mit ér, ha édes szeretetnek,

Gyöngéd vigasznak keserű az ára?

Mit ér, hogy van még néhány jó barátom,

Hogy szívem érez, hisz, remél, szeret?

Ha úgy is mind, mind elszakadnak tőlem,

Mint őszi fáról hervadt levelek.

A vén harangról.

I.

HARANGZÚGÁS.

Tiszta esti légben jégkristályok szállnak,

Könnyen ingadoznak holdtól-vetett árnyak.

Megrezdűl az alkony hófehér magánya,

Szétrepedt vén harang esteli szavára.

Nagy, ódon kőtorony hatalmas harangja,

Előbb csak szaggatott, fájdalmas még hangja,

Századok vigasza majd szavába olvad,

Lehozza a földnek, felveti a holdnak:

»Hisz’ én temettem el a múlt nemzedéket,

Én rivaltam harczba a fellázadt népet,

Halljátok hangomban sóhajok hogy folynak?

Úgy régen, úgy tegnap, úgy ma, úgy majd holnap.

»Emberek! emberek! hát még sem tudjátok,

Az élet nem áldás, az élet nem átok,

Jön, itt van, elfolyik, ezer változatban,

Míg jő a nagy, titkos, örök változatlan.«

Zúg az öreg harang, utolsó rezgése

Felolvad, elfolyik, szétreszket a légbe. -

Hideg-tisztán fénylik sarlója a holdnak.

Úgy régen, úgy tegnap, úgy ma, úgy majd holnap.

II.

TŰZ-HARANG.

Felcsapnak a lángok,

Körűl, körűl, széjjel,

Piros lett, izzó lett

A fekete éjjel.

Repülő sziporkák

Szállnak fel az égre,

Sárgás, piros színben

Kigyúlt falu fénye.

Egész nap villámlott,

Egész nap mennydörgött,

Most fent a toronyban

Harangoz az ördög.

Zilált, összhangzatlan

Ideg-tépő hangok,

Össze csengnek-bongnak

Vadúl a harangok.

Hogy örűl a Sátán:

Ott lent az ő népe,

Mindenik arczában

Az ő saját képe.

Az ő jármát hordták,

Ő volt a királyuk,

A sok gonosz álmot,

Mind ő küldte rájuk.

Hogy pusztúlt a falu!

S most még le is égett. -

»Várjatok! majd szebben

Harangozok néktek!«

Összefogja mind a

Három kötél szálat,

Majd bele kezd újra,

Majd újra kifárad.

Zúg a lélek-harang,

Zúg a tűz harangja,

Hozzá csendűl még a

Déli harang hangja.

Most az öreg harang

Köteléhez nyúlna -

Megzsibbad a keze,

Lesiklik az újja.

A vén harang, - melylyel

Gonosz-lelket űznek. -

Elszakadt a kötél,

Vége van a tűznek.

III.

SZOMBAT ESTE.

Sok század óta itten téved

Hangom, betölti a vidéket.

Fájdalmatok szavamba szállott,

Láttam koporsót, fényt, virágot.

Láttam telet tavaszra válni,

Embert Istennel szembe szállni.

És mind elmúlt, és mind elszéledt,

Jött a halál, majd jött az élet.

És ismét majd halálra válva,

Csak jött az élet folytatása.

Hát nem látjátok csillagfényben

Az örök vigaszt fenn az égben?

Hát tudhatjátok mi a vége?

- Már este lett - csend! - béke! béke!

Dalok.

I.

Remegve nyúltam, vágytól égve

A távol csillagok után,

Repülni vágytam - úti kedvem

Megtört az élet derekán.

Hátha csalóka fény az is csak,

Mi ottan távol, fent ragyog?

Hátha csak képzetünkben égnek

Az örök fényü csillagok?

Oly messze, távol, nem kereslek,

Én az eget másnak hagyom,

Csak te tekints rám fényes, édes,

Szeretve bámult csillagom.

II.

Bucsujáró helyen jártam,

Áldást kértem, áldást vártam,

Bár mit kért kértem, - imádságom

Csak érted volt, gyöngyvirágom.

Elfordult a gondolatom;

A jó Istent kértem nagyon:

Szánná meg a világ vétkét,

Adjon nékünk nyugtot, békét.

Összetettem két kezemet,

Kértem az én Istenemet:

Hogy igy lenne - vagy úgy lenne,

Neved volt az ámen benne.

III.

Gondolatom bele szőttem

Egy csillagsugárba,

Úgy küldtem el messze földre

Idegen határba.

Arany sugár, csillagsugár

Megtalált-e téged?

Gondolatom, üzenetem

Elvitte-e néked?

Azt üzentem: hogy már fehér

Az akáczfa ága,

Hogy ezer új bimbót hajt a

Nefelejts virága.

IV.

Elsárgult fák levélzetére

Hull híves őszi permeteg,

Az est homálya ködbe olvadt, -

Szivem’ tavasz-vágy szállta meg.

Végig sivít az ősz fuvalma

Utszéli száraz giz-gazon,

A lég hideg, kihalt a tájék -

S én napsugárra szomjazom.

V.

Szélnek bocsájtottam

A régi szerelmet,

Új nem virágzott ki

Az »egy« »régi« helyett.

Kifakad a bimbó

Első napsugárra,

Ritkán van a szívnek

Másodvirágzása.

Sötét felhő vonul

El a fejem felett,

Lelkemen is átfut

Sötét emlékezet.

Aztán napfény váltja -

De jó, hogy még élek!

Múló a »szerelem«,

»Szeretet« az élet!

VI.

Ördögszekér, ördögszekér,

Hova kerget-kurgat a szél?

Akárhova, a szívemet

Rád kötöm és szerelmemet.

Vigyed, vigyed a szél útján,

Kopár tarlón, sima pusztán,

A homokos dombtetőre,

Perjés, füves temetőre.

Ha megállit árok széle,

Dobd le, soh’se gondolj véle,

Inkább árok legyen sirja,

Csakhogy szívem más ne birja.

Hej a legény mind hűtelen,

Igaz köztök egy se’ terem,

Ki a szívét neki adja,

Nincsen annak boldog napja.

Ördögszekér, ördögszekér,

Akármerre kerget a szél,

Vidd magaddal a szívemet.

Röpitsd el a szerelmemet!

VII.

Szakadozik lassan

A Latorcza partja.

Az én életemet a szél

Ide-oda hajtja.

Zöldes hullám felett

Vizi-rózsa szálak,

Ingadozik, hajlik kelyhe

A fehér virágnak.

Mint a vizi-rózsa

Hajlik gondolatom,

De gyökere egyedül csak

A szivedben vagyon.

VIII.

Hogy a rózsám megcsalt,

Nem az bánt engemet -

Ha - hű marad hozzám,

Én csaltam volna meg.

Az sem bánt, hogy élek

Üldött farkas módra,

Csak ne egy hűtelen

Lányért lettem volna.

Hogy magam rosz vagyok,

Az még kisebb átok.

Csak az fáj, hogy nálam

Jobbat nem találok.

Még aztat se bánom

Hogy pokolra jutnék,

Csak angyal vón’, kihez

Imádkozni tudnék.

Uton.

Utolsó házai csendes faluvégnek -

Minden kis ablakban piros mécsek égnek.

Kivilágítanak a nagy éjszakába,

Letaposott utcza fehérlő havára.

Amott a hegy felett, tiszta fehér fényben.

Ragyogó nagy csillag a távol kék égben. -

Bizalmas a mécsfény - ott emberek laknak,

Betérek hozzájuk - hátha befogadnak?

Ugyan, mért térnék be? Engem ott ki várna?

- Csak a csillag után! - tisztább a sugárja.

Vihar.

Künn zúg-búg a vihar - tovább nem állhatom -

Szívemet széttépi az őrült fájdalom.

A boldogság után nyujtom ki kezemet,

Csak visszahanyatlok - nem lehet - nem lehet -

Nem lehet, és miért? mi az oka ennek?

Mások üdvezülnek, mások égbe mennek,

Csak én, csak én legyek mindörökké fogva?

Csak körültem rakjon a fájdalom pokla

Égő, irtó tüzet?

Könnyem? - még ha vón’ is akkor sem ontanám,

Könnyebbit a könnyü érző szív oldalán,

Leborulni, sirni, egy szerető szíven,

Boldog ki teheti - nékem nincsen hívem. -

A hideg világra forró könnyem essék?

Csak hogy ezt meglássák, csakhogy kinevessék?

Azért se, azért se!

Úgy sincs nékem könnyem. -

Mosolyogva nézni a zajló világot,

Szélnek bocsájtani a kis boldogságot,

A mi még lehetne.

Hadd teljék majd kedve

A zúgó viharnak.

Kapkodja, tépdesse a száraz levelet,

Viruló, zöldelő az már úgy sem lehet.

Vigye hát magával sivitó őszi szél,

Mely az enyészetről vad szomorúsággal,

Fájdalmasan beszél.

Mosolyogva nézni a zajló világot.

Szélnek bocsájtani a boldogságot,

A mi még lehetne!

Úgy sem elég másra,

Csak hogy hosszabbuljon e nyomorult élet,

Csak hogy tovább fájjon, szenvedjen a lélek

Tovább húzni? minek veszszen hát egészen,

Mi már úgyis régen elmulásra készen,

Muljék el örökre! -

Nem készen, nem készen, - és ez fáj úgy épen,

Tudna még az élet mosolyogni szépen.

Tudna még a szívem örvendni, nevetni,

Lángolóan, forrón, igazán szeretni.

Fénylő napba nézni gyönyörködő szemmel,

Szeretni! szeretni! igaz szerelemmel.

Tudna - de hiába.

Nincsen ki kérdezze, nincsen ki megértse,

Nincs ki visszatartsa, elmulástól féltse.

Haljon be hát, veszszen az ég viharába,

Pihenjen, rohanjon a csendes halálba,

Egyedül, magába!

Napkeletkor.

Hogy rá nehezednek vállamra az évek,

Annyi édes »jelen« már mind a »múlté« lett,

Annyi gyönge virág hervadt el a réten,

Annyi fényes csillag égett ki az égen.

S még is, - csodálatos, nem sejtett tünemény:

Csak szebben sugárzik a nagy, örök remény,

Csak tisztábban fénylik a boldogság képe

A nagy, örök szépség széles tengerébe.

Túl sokat is látunk vágyó ifju szemmel,

Közelről oly gyarló az élet, az ember,

Mint megyünk felfelé, hogy az évek szállnak,

Mindinkább oszlanak a felhők, az árnyak.

Földi kéz nem szövi, földi szem nem látja,

De folyton növekszik fényeskedő lángja

Az édes, vágytalan, örök boldogságnak.

»Csak a csillag után!« - oszlanak az árnyak.

Alaphang.

Szép virágos kert lett,

Az én szivem tája,

Benne nő az öröm

Szines bokrétája.

Tiszta gyöngyharmatját

Az egekből kapja,

» Bizalom « a földje,

»Szeretet« a napja.

Áldd meg, én Istenem,

E virágos kertet!

Hisz’ minden virága

Csak is neked termett!

Altató.

Ömlik, terjed a széles nagy

Déli meleg,

Lassan hullnak a hamvas, lágy

Mák-levelek.

Nehéz kalászok csendesen

Hajlonganak,

Ezüst sugárú nyári fény

Fátyla alatt.

A teljes boldog földi lét

Virágba van,

S a szív oly boldog, oly nyugodt,

Mert vágytalan.

Egy emlék.

Eszembe jut - még nem is volt oly régen,

Egy verőfényes meleg őszi nap:

Egy öreg bölcs haladt a kerti uton,

A még lombos, de sárgult fák alatt.

Ezüst haján a napsugár csillámlott,

Hogy felveté jóságos kék szemét,

Belőle csak a szeretet, a jóság,

A bölcseség sugárzott szerteszét.

Aztán - fáklyák égtek ravatalánál,

Már régen nyugszik. - De hisz nem lehet,

Hogy ő már nincs, hogy végkép porba veszszen,

Ennyi melegség, ennyi szeretet!

Halottak napja.

Kigyúlnak a sírok,

Halottak napjára,

Valamennyinek van

Lámpája, gyertyája.

Kire nem gondoltak,

Ki már rég elhagyva,

Emlékeznek ma rá:

Hisz’ ez az ő napja.

Ma történetesen

Hogy szemedbe néztem,

Mint egy emléklángtól

Kigyuladt egészen.

Tudod - egy rég elmúlt,

Elhalt emlék lángja, -

A múltat ki kérdi?

A holtat ki bánja?

Halottak napja van

- Mért beszélnénk másról? -

Megemlékezhetnénk

E napon egymásról.

A sphinx hymnusa.

Szeretek élni, forró szenvedélylyel

Nézem az eget, földet és napot;

Megbámulom, soh’sem látott varázsként

Estenden az ezernyi csillagot.

Szeretek élni, minden uj virágban

Lét boldogsága mosolyog reám,

Mintha minden megrezdülő levélben

Az élet bűvös hangját hallanám.

És élni, élni, hosszan élni vágyom

E szép virúló földcsillagban itt,

Aztán szedni, egy szebb, tisztább alakban

Az ösmeretlen lét virágait.

Félelem.

Hogy elszakadtak messze-messze tőlem

Az ismert, kedves, régi alakok,

Idő-homályba olvadtak előlem,

Egymásután de hány is elhagyott!

Feltünnek lassan mind a múlt ködéből:

Rokon, barát - már alig ismerem -

Nevük hallatára fejem megszédül,

Pedig szerettem őket végtelen.

Egy hű cseléd öreg jóságos arcza,

Egy lány-barátnő - elhervadt virág -

Megtörtek mind a lázas életharczba’,

És nélkülök is forog a világ!

Fog is forogni!... Istenem, de félek!

- Milyen aggódó lesz a szeretet -

Körültem még e néhány drága lélek,

Hiszen még élek, hiszen szeretek!

Távolból.

Álmodtam egy varázslatos tavaszról,

Mely itt, e földön soha nem virít,

Éreztem heves, bűvös illatárját,

Láttam bódító, nagy virágait.

Gránátvirágon, rózsán napfény játszott,

És a bibor virágtenger felett

Magasan állt, ezüstös fehér fényben,

Egy liliom: a tiszta szeretet.

A csillagok - ezeket most is látom -

Mély égboltról int a fényes talány:

Mit mond? - Hogy a csodás tavasz virágit

Valamelyen meglelhetném talán?

Egygyel több.

Ismét megkondúlt a harang.

Kiért? - Egy nevet hoz a szél,

Csak úgy esik lábam elé,

Mint egy hervadt, száraz levél.

Rokonaim, barátaim

Mind elhagynak lassan-lassan,

Rá sem érek, hogy egyenkint

Mindegyiket elsirassam.

Ismét, ismét! - hogy magamba

Maradok e pusztaságon,

Ismét egygyel kevesebb itt,

Egygyel több a másvilágon.

Éji madarak.

Átmelegült léghullám hozza-hordja

Rétek, kertek, mezőknek illatát.

Jóságosan mély álmot szőtt szivemre

A nyár, a fény, a számtalan virág.

Széthullámzó ezüstös álmaimból

Gondolatim seregje felriad,

Mint holdsütött erdő magányos mélyén

Nagy, sűrű szárnyu éji madarak.

Idő szárnya.

Magános kertbe nagy hullámát

Forrón önti a dél, a nyár,

Éles zöld kerti rét füvében

Gyolcsingben egy ember kaszál.

Egyforma suhogással vágja

Kaszája a fűszálakat,

Mig a nap a kék déli égről

Lassan nyugot felé halad.

Hervadt virágról.

Árok mentén egy kórót találtam,

Csak hat hete, hogy virágba láttam.

Halvány szinű kék virág volt rajta:

Búzavirág, az útszéli fajta.

Hogy kifogyott a szin a virágból!

Hogy lehullt a zöld levél a fáról!

Nyár volt akkor, ősz lett már azóta -

Elmulásról az a régi nóta.

Akkor még tán nap is volt az égen?

Csak hat hete! - Istenem de régen!

Mi külömbség, hogy észre sem veszem?

- Hiszen akkor élt még a kedvesem.

Az első hó.

Álomhozóan hullnak fehér pelyhek

Nagy szürke égből az elalvó földre.

Fehér lepellel lágyan leborítva

Elmúlt tavasz világos, szines zöldje.

Elmúlt tavasz virágillatja kábít -

Oly fárasztó az élet - alig várom,

Hogy elfödjön tiszta, fehér nyugalmad,

Hosszantartó, titokzatos nagy álom.

Novemberi est.

Halottak napja! minden, minden siron

Virágfüzér, koszorú, gyertyafény,

Minden lángban a szeretet sugárja,

Egy vágyó gondolat, forró remény.

S midőn a kis gyertyák már mind leégtek,

Egy angyal száll a sirdombok felett,

Összegyűjti az elrepülő lángot,

A fénysugárt, mit a láng szétvetett.

Az égbe viszi - és a fehér lelkek

Boldogsága mélyebb lesz és nagyobb,

Mint körültök a föld legtisztább fénye,

A szeretet sugárja felragyog.

A fehér havas éjszakába.

Kristályos hó fehérlő leple

Széles, hideg mezőkre vetve,

Fellobban ezer csillag lángja,

A fehér havas éjszakába.

Fehér pehely hull minden ágról,

Bagoly szállt el a havas fáról,

Hangtalanul siklik be szárnya

A fehér havas éjszakába.

És ott egy kóbor, árva lélek,

Hidegtől dermed, hóba téved,

Ki néz utána és ki várja

A fehér havas éjszakába?

Ezüst nyárfák.

Mintha csak egyedül

Lennék e világon,

Körültem nagy nehéz,

Meleg nyári álom.

Száz fehér virággal,

Száz tündér mesével,

A napsugár tüzes,

Arany szerelmével.

Merre terjed szárnya

A nagy boldogságnak?...

- Hát a fehér felhők

Hova, merre szállnak? -

Keletről nyugotra,

Elfútta már a szél...

Megzörren a gyenge

Ezüst nyárfa-levél.

A nagy arató.

A búza kalásza megérett már -

Csak arat, csak arat az örök halál.

Kaszája éle halkan sivit,

Vágja a mezők kalászait.

Vágja a rétek nyiló virágát,

Vágja az élet százezer szálát.

Jön, halad gyorsan, már látom közelbe,

Fényes kaszáját már felemelte.

Mi rémes, rejtelmes sugárja e fénynek -

Hisz csábító a nap! hisz oly szép az élet!

Felcsillan a kasza, mintha már vágna,

Majd lecsapódik, mint sebzett madár szárnya.

Oly nehéz a munka, oly sűrű a kéve.

A nagy arató is megpihen végre.

Már fénylik sarlója a növekvő holdnak:

- Ma nem, még ma nem - majd holnap, majd  holnap! -

Hullt levél közt.

Mi zörren a lehullt levélbe?

Tán szép asszony ruhája széle?

Elsiklik felette uszálya -

Vagy elrebbenő madár szárnya?

Nem. Sűrűdnek az esti árnyak,

Apró tövises disznók járnak

Behúzott fejjel, fénylő szemmel,

Mint megannyi kis - gubás ember.

A nagy munka.

Nem hiába kél fel a nap,

Csakis boldogságra virrad,

Boldogságra hí az élet,

Boldogságra hí sugára

Holdvilágnak, csillagfénynek.

S szegény ember ügygyel-bajjal

Csak a bánat után nyargal,

Letapos minden virágot,

Míg eléri végre, végre

A nagy - boldogtalanságot.

Állandóság.

Mit kivánsz még? - Hiszen

Szerelemre vágytál!

Gyöngébb a szerelem

Hervadó virágnál.

Letörli zománczát

Kezed érintése,

Ajkad első csókja,

Karod ölelése.

Hűséget mért várnál

Futó délibábtól?

Gyémánt-keménységet

Mezők harmatától.

Jön mint könnyű felhő,

Csak az Isten tudja,

Honnan jő, hova visz

A szerelem utja.

Bachánsnő.

Töltsd, töltsd a serleget,

Rövid az élet!

Szívjad be mámorát

Bódító kéjnek.

Röpítnek, hordanak

Hatalmas szárnyak:

Lángolva lobbanó

Olthatlan vágyak.

Csak csókold ajkamat! -

Te sápadsz, fázol?

Szemed hol révedez?

Mért hí a távol?

A serleg eltörött,

Mámor elszállott,

Letépted fejemről

A nyiló virágot.

Tudd meg: más szerelem

Nincs e világon,

Hiába keresed,

Minden csak álom.

Tudd meg: más élvezet

E földön nincsen,

A vágy, a szenvedés:

Ez minden, minden.

Most csókold ajkamat, -

Nézd szemem hogy ragyog!

Ne félj, szerelmesem,

Én a halál vagyok!

Tavasz hymnusa.

Életkedvet önt a tavasz hatalma

Minden kibontakozó zöld levélbe,

A föld majd elmerül szerelmi vágyak

Puhán ringó méz-édes tengerébe.

Csak vágytól duzzadó fénylő egészség,

Madárdal, illat, bármerre is lépünk,

Erőnk elfoszlik kikelet varázstól,

Balzsamos mámorába olvad létünk.

Harmatos fűben felvillámló lángok:

Szerelmi lángja ezer fénybogárnak,

Illattól nehéz orgonavirágról

Szól epedő dala a csalogánynak.

De mind ez édes, túl-édes gyönyörbe,

E mámorító lágy-kegyetlen kéjbe

Egy rémes hang száll, hosszan behuzódik

A bűbájterhes, fényes tavasz-éjbe.

Száll mint egy sűrű, nehéz, sötét fátyol,

Mint még nem sejtett vész jelzőharangja,

Kérlelhetetlen egykedvű ütemben

A vizi bika rémes, szörnyü hangja.

Hú! Hú!« - a csalogány-dalon keresztül

Szól mint egy vészjel, mint maga a végzet,

Hú! Hú!« - ma még tavasz van, de majd aztán,

Hú! Hú! Sötétség, Hú! Hú! - csak Enyészet.

Csodálkozás.

Naponta reggelen

Csodára ébredek:

Mindenütt a fákon

Temérdek levelek.

Sárgarigó hangja

Száll a levegőbe,

Piros pipacslevél

Hull a zöld mezőre.

Virággal ellepve

Mezők, rétek, kertek,

Gyantás fenyűfákról

Erős illat terjed.

Cserjén, fán új hajtás,

Virág, bimbó fakad,

Napfényben játszanak

Bogarak, madarak.

Hogy lehet? - Hisz nem rég

Hó volt az utakon,

Zúzmara csillogott

Leveletlen galyon.

Nem volt hang, sem illat,

Dermedezve jártam

A fehér, nyugalmas

Álmodó világban.

S most, ámulva kérdem:

Hát ez mind nem álom?

Ezt a sok virágot

Mind, igazán látom?

E tenger boldogság!

Elszédülök tőle -

Sárgarigó hangja

Száll a levegőbe!

Asszony-élet.

Violák, szegfük, rezedák közt

Itt tölté máskor a nyarat

Most a nagy kertben eltemették

Sugár magas fenyük alatt.

Szép asszony volt, fiatal is még,

Ereje mégis megtörött

Az élet pókháló-szövésü

Gyapot-lágy torlaszi között.

Hogy várta itt a boldogságot,

- Nem jött - ő csak fázlódva élt,

Mert a teljes nagy boldogságnál:

Létörömnél »többet« remélt.

Késő lett már, midőn megtudta,

- De annál jobban fájt a seb -

Hogy boldogság művészetében

E »több« mindig a »kevesebb«,

Hogy sétált a porondos úton,

Hogy rendelkezett azelőtt,

Gyümölcsfa, virágágy a kertben

Csakis az ő szavára nőtt.

Gyümölcs érik, lehull a fáról,

Nem küldi a kertészeket

Kosárba szedni - foszló keze

Már virágot sem tépeget.

Virág ha nyílik már nem látja,

Madár ha dalol is a fán,

Soha, soha többé nem hallja:

Vadgalamb-e vagy csalogány?

Őszi rózsák.

Szép halvány asszonyok, a kertben játszanak,

Nem fiatalok már, de még nem is vének,

Bűvös mosolya van némelyik ajkának,

Tüzes csilláma van némelyik szemének.

Finom mozdulatú, finom arczú urak

Fáradt vágyódással feléjük hajlanak,

A légbe repűlnek, levelek közt szállnak

Szerelmes pillantás, szerelmesebb szavak:

»Emlékszik?« »Emlékszem!« - »És ha megtagadja

Szép szemei néha mégis miért sírnak?« -

»Akkor gyöngyvirág nyílt, pacsirták daloltak,

Már a levél sárgúl, őszi rózsák nyílnak...

Tovább egy lugasban - mind egy sorban ülnek -«

Nyíló rózsabimbók, növekedő lányok,

Ide-oda lebben, mind könnyebben szebben

Gyönge testük körül rózsaszín ruhájuk.

Heves tekintetű, nyugtalan ifjak

Titkolt vágyódással feléjük hajlanak,

A légbe repülnek, levelek közt szállnak,

Szerelmes pillantás, szerelmesebb szavak.

»Fog rá emlékezni?« »Mindig!« »Alig hiszem!

Miért tekint reám csak úgy elmenőben?«

»Meglátom?« »Meg!« »Mikor?« »Majd ha gyöngyvirág nyit

És csalogány dalol, kint a zöld erdőben.«

Elmúlt szerelemre gondolnak amazok,

Ezek még jövendő szerelemre várnak. -

Heves szélroham jő, elfujja levelét

Korai virágnak, késői virágnak.

Szárnyas gulya.

Öreg czigány asszony

Sárga, ránczos képe

Aranyosra fürdik

Felkelő napfénybe.

Megfujja a tülköt

Fonnyadt, hervadt szája,

Csak ezt a jelt várja

A falu libája.

Megnyilnak a kapuk

Megnyilnak a házak,

Libát bocsájtanak,

Nem egyet, de százat.

Mindegyik kapuból

Kisebb-nagyobb falka

Ömlik ki az útra,

Fehér szárnya, farka -

Fénylik a libáknak

Reggeli sugárban

Arany porfellegben

Hajnalhasadásban.

Jár kis vidám fejük,

Piros csőrük gágog

Repkedést próbálva

Megmozdul a szárnyuk.

Az öreg csak tülköl

Mind a falun végig,

Libái követik

Libái kisérik.

Elhaladt a vidám

Fehér szárnyas sereg -

Sürübben járnak a

Falun az emberek.

Éjji nyugalomban

Összefolyt a homok,

Nem látszanak még, se

Ló, sem marha nyomok.

De most négyszáz liba

Háromszögü lába

Az úti homokot

Mustrásra kijárta.

A halastó.

Vasárnapló czifra népek

Halastóba mélyen néznek,

Sűrűn úsznak vidám halak

A tó zöldes lapja alatt.

Rövid körmű, érdes kezek

Dobják nekik a kenyeret,

Máskor szép királyné dobta

Édes morzsát a habokba.

Közkatonák, varrólányok

Nézik itt most a virágot,

Máskor herczeg ifju tépte

S dobta udvarhölgy ölébe.

Nyirott lombok árnya alatt

Hol királynők árnya haladt,

Összecsillant minden éjjel

Gyémánttűz szemek tüzével,

Most nehezen, lassan lépnek

Vasárnapló czifra népek.

Hangos szóval említenek

Egy-egy gyöngéd, régi nevet.

Hanyatló nap fénysugárja

Rá tüz kék s piros ruhákra,

Piros ruha mintha égne,

De homály borúl felébe:

Régi fátyol múlt ködéből

Elmúlt élet emlékéből.

Lassan-lassan jő az éjjel

Holdsugárral, csillagfénynyel.

Felfigyelnek most a halak:

Elmosódott minden alak,

Mely a csendet megzavarta.

Ismerős lesz a tó partja,

Régi álom, régi élet

Uj felébe visszatéved

És az éjbe halkan szállnak

Szép királynők, fehér árnyak.

Don Juan dala.

Szuró tövissel volt bevonva,

Mely hozzád vezetett, az út.

Hervadó rózsák illatából

Fonok fejedre koszorút.

Érzésem minden drága gyöngyét

Hajadra hintem, kedvesem.

Csalogánydallal, csillagfénynyel

Betakarlak szerelmesen.

Csókot kérjek? Szerelmi csókot

Hány asszonyajk nyujtott felém!

Adj nékem fájóbb boldogságot,

Mélyebb üdv légyen az enyém.

Szeretni vágyom végre, végre!

Ah, engem hány is szeretett!

Ne légy te hozzájuk hasonló,

Légy az, kit én szerethetek.

Tested-lelked szépségét adnád?

Adj többet! Ez még nem elég!

Ha őrülten szerelmed kérem,

Légy hideg, tiszta mint a jég!

Még él!

Hajnal hasad, reggel ébred -

Harmat-tiszta, szép az élet.

Őszre fordúl a nyár heve,

Sárgúl már a fák levele.

Minden szenvedélynek vége,

Csak boldogság, csend és béke.

Aranyba szőtt halvány kéken,

Csengő hangú, távol égen,

Habos, fehér felhők járnak.

Az erdőben könnyű árnyak.

Piros gyümölcs fán megérett. -

Csak csendesen, mert felébred!

Nem látjátok, nem halljátok,

Mégis hogy mosolyog rátok.

Ő a nagy Pán! - Szól a monda:

Hogy már meghalt. - De ki mondja?

Hiszen hallom sípját nappal,

Alkonyattal, virradattal.

Hangja megtölti a berket,

Éjjel csillag-sugárt kerget.

S ha letűnt a csillag-álom,

Lepkét fogdos a fűszálon,

Szöcskét üldöz a mezőkön,

Gyíkot fog a háztetőkön.

Harmatot szór a virágra

Bimbót csókol minden ágra.

De hogy ember meg ne lássa,

Sűrű erdő lett lakása.

Pán órája.

Halvány zöld rozs vetések

Halvány kék ég alatt,

A forró déli szellő

Felettök elhalad.

Homokosan fehérlő

Kiégett út felett

Hosszú szálas kalászok

Hajlongnak, intenek.

Im látod, dél van, nyár van!

Tudod ez mit jelent?

Boldogság fenn az égben,

A földön béke, csend!

Pán flótája.

Fütyölt nádsípján, csermelytiszta hangon

Világitó, aranyszin éneket,

Örömtől megremegtek a virágok,

De nem hallgatták meg az emberek.

Egyik munkába járt, vagyont szerezni,

Egy más ment tompa gyűlölség után,

Egy harmadik léha szerelmet hajszolt,

Egy mást körülvett unalom s magány.

Haragra lobbant a baklábu isten,

Hétágu fuvoláját fölveté,

Föl a kék égbe, a fehér felhőkhöz,

Magas ivben a zöld lombok fölé.

Fenn akadt a síp lombok sűrüjében,

Szárnyat kapott s tovább csengett dala,

Most is örömre hí erdőt, zöld kertet:

Sárga rigó, Pán arany madara.

Gombák mente.

Erdők felett, virágos réten

Repül el egy dalos madár.

Füvektől kérdi: »Nem tudjátok

Urunk, a nagy Pán, merre jár?«

Barlang-üregben, erdő-mélyen,

Fák közt hiába keresem.

Tanyája még zölden pompázik,

De őt magát már nem lelem.«

Az erdő fái zúgva-búgva

Egymás fölébe hajlanak:

»Hol rejtőzik urunk, a nagy Pán?

Ő eltünt és a nyár halad!«

Mint hűvös szél fuvallatától,

Virágok ezre megremeg,

Némán szórják mohára, fűre

A nehéz harmat-cseppeket.

Óz, nyúl ha fut, pille ha rebben,

Szitakötő, dongó ha száll -

Egymástól kérdik: »Nem láttátok,

Urunk, a nagy Pán, merre jár?«

Mohák közt a kis gombák hallják

Erdő siralmát, bánatát.

Most összesúgnak: »Fölkeressük!

Csak menjünk itt a hegyen át.

Talán ott lesz a tulsó végen? -«

- S megindul az apró sereg:

Piros légy-méreg, csirke-gomba,

Duzzadó, fehér pöfeteg.

Rózsaszin húsu lágy piczirkék,

Sárgán fonyadt taplós lapok,

Virág-gyöngéd kis harmatgombák,

Szétterjedt gomba-kalapok.

Ezer alakban, árnyalatban

Kapaszkodnak fel a hegyen,

Kinéz egyik-másik a mohból:

»Hol vagy, hatalmas idegen?«

S mig mellette gúnyos közelben

A gomba-sereg elhalad:

Mosolyog álmában a nagy Pán

Hulló, sárgúló lomb alatt...

IV.

APRÓ TÖRTÉNETEK.

Zúg a harang...

Zúg a harang, de csendesen.

Csak úgy lassan, szegényesen,

A ki húzza, az is tudja:

Nincs ki érte megfizessen.

Megkérdezem elmenőbe’:

»Ki jut most a temetőbe?«

Azt felelik az emberek:

»Senki - csak egy czigány gyerek.«

Egy életről.

Felnevelték! - mint gyermeket

Csókolgatták, édesgették,

Jó szülei, testvérei

Jaj de nagyon is szerették.

De a gyermek türelmetlen’

Várta, míg »nagy« lesz belőle,

Boldog álmát bele szőtte

Ifjú korba, jó előre.

Csinos fiú vált belőle.

Hogy kikerűlt a világba,

Mint a többi, gondtalanúl

Csakis a bolondját járta.

Míg egyszer köd szállt szemére,

Már nem olyan vígan látott,

Nem tudta mért, nem tudta hogy? -

Meggyűlölte a világot.

A szerelem, a férfikor

Egymásután eljött sorba,

Ő a boldogságot várta,

A jelent megölte - borba.

Egy nap múlt a másik után,

Mondták: »Esze megjött végre.«

Ő még mindig remélve várt,

Napról napra, évről évre.

Nyár múlt, tél múlt, hó szállt, olvadt,

Egy szép napon, hogy meglepte

Tudni: hogy már alkonyodik,

Hogy már késő vágyra, tettre.

Nagy nyugalom jött szivére,

Elment régi otthonába.

A hanyatló gazos kertet

Arany, őszi napfény járta.

Leült egy kis régi padra,

Fehér haját fúta a szél,

Lassan hullott lábaihoz

Az ellankadt sárga levél.

Úgy elnézte a levelet,

Nézte hosszan, meggondoltan,

Majd csendesen mondogatta:

»Milyen boldog gyermek voltam!«

Betegekről.

I.

MÁSOKÉRT.

Láz égeti szemét,

Testét tüz futja át,

Kinok közt tölti az

Álmatlan éjszakát.

Az ő bajára ég

Még gyógyszert nem adott:

Vérében zajlanak

Rég letünt századok.

Borzalmas árnyai

Egy rég letűnt világnak,

Körülfogják szivét

Az ártatlan leánynak.

Ő szenved másokért

Másoknak rettegése

Ott dúl idegzetén

Ott minden szívverésbe’.

Vendégek jönnek - most

Ajka mosolyba fagy -

Mondják: »oh kedvesem,

Milyen jó színbe vagy!«

II.

SEMMI.

»Mért nem vagy oly vidám?

Mért nem oly beszédes?

Mi fáj édes lányom?«

»Semmi anyám, édes.«

Rossz volt az éjszaka,

Nagy az aggodalom,

Mosolyog a leány:

»Hisz’ nincs semmi bajom!«

»Nem, nem - semmi, semmi« -

Lágyan, halkan mondja, -

S lehajtja szép fejét

Örök nyugalomra.

III.

MÁRCZIUSBA.

Kérlek, nyissátok ki az ablakot,

Hiszen talán már jobban is vagyok?

Lám, lám, ott a hegyen az erdő széle,

Már színesedni kezd, zöldűl szegélye.

Fák galyzatába élet nedve száll,

Már szól az első tavaszi madár.

De látjátok, egy hófelleg kerűl

Nehéz-szürkén, zordan kelet felől.

Egyszerre, hirtelen, hogy megzavarva

Közelgő kikeletnek langy nyugalma.

A küzdelem - jaj - újra megkapott,

Midőn vad felleg váltja a napot,

Midőn a fának, mely virúlni vágyna,

Uj fagytól dermed minden egyes ága.

Mi szörnyű ez a hosszas küzdelem,

Egymást üző remény és félelem.

Enyhe tavaszra vágyódom nagyon.

Nem jő - fáradt vagyok - nem várhatom!

Este.

Árok szélén a fű

Hőségtől szárad,

Partján egy lány pihen -

Elkábúlt, fáradt.

Egész nap csak kapált -

Megroskad térde,

A nap fejkendőjét

Egész nap érte.

Behúnyja most szemét,

Pihenni vágyna.

Tán hűsebb szellőt hoz

Az est a tájra?

Nem - forróbb még a lég -

Vagy hát mi lelte?

De mintha égő tűz

Reá lehelne.

A leány feltekint:

Közel hozzája

Egy nevetős legény

Nagy széles szája.

Felcsillant két szeme

A nyugvó napnál,

A leány rá rivall:

»Meleg van, - hagyjál.«

Az utczáról.

Fakadó kis élet

Ott játszik a porba’,

Szekér vágtat arra -

Egy percz: eltiporja.

»Mamám, mamám,« mondja,

Piheg hármat-négyet.

Vége. - Kis gyertya volt,

Fellobbant - kiégett.

Volt!...

Tél kezdete! - az útczán még

Hanyatló nap fénye,

Az út sara lassan dermed,

Lassan fagy keményre.

Falu-útczán legény kurjant,

Dala most ért véget,

Érdes hangja betölti az

Üvegtiszta léget.

Átrepűl e durva hangú

Szerelmi kikelet

Lombja-vesztett, finom rajzú

Ákáczsorok felett. -

Öreg ember néz a legény

Kihivó szemébe:

»Ugyan öcsém, hadd el már azt -

Mi lesz majd a vége?«

Vállat von az: »Hát mi lenne?«

Majd oda int balra,

Faluvégi, fehér-házas,

Keritett udvarra.

»Mit tudja az, ki világát

Úgy éli magába?

Hát volt kendnek szeretője

Fiatal korába?

Hosszan néz az öreg ember

A halványzöld égre -

- Feljött már az első csillag -

»Volt!« feleli végre.

Hó-nyomok.

Nincs nyugta, nincs helye

Az édes anyának,

Elvitték a fiát

Messze - katonának.

Nyoma még ott látszik

A kis kerten végig,

Sárgás puha hóban

Kékesen fehérlik.

Leszalad az asszony

Százszor is napjába,

Forró könnyeket hint

A fia nyomába.

Most még itt van, látom,

De mi lesz majd holnap?

Mi lesz majd tavaszszal,

Ha a hó elolvad?«

* *

Kizöldűlt már a fű

A virágos réten,

De a nyom még ott van.

Az asszony szemében.

Hajlongó fűszálon,

Frissen húllt hó alatt,

Ő még mindig látja

A nyom merre haladt.

Tízszer borúlt a tél

Fehéren a földre,

Tíz tavasz festé már

A kis kertet zöldre.

Ő csak mindig ott jár,

Vágyva, várva, lesve,

Elhalt fia fehér

Hónyomát keresve.

A tréfa-rontó.

Csinos jó fiú volt,

Mégis megvetették,

Érzékeny és gyönge,

Azért csak nevették.

Nem volt az élethez

Többé bátorsága,

Menedéket talált

A védő halálba.

Szürke koporsóját

Sorban körülállják,

Itélnek felette

Birálják, sajnálják.

Mintha mind szemére

Akarná most vetni:

Elrontád a tréfát,

Kin fogunk nevetni?

Követ zúditana

Mindegyik fejére,

De már nincsen élő,

A ki őt elérje.

Saïsi kép.

Szép asszony volt, fiatal volt,

Öreg volt a férje,

Nyíló tavasz tüzet öntött

Heves ifjú vérbe.

Csalogány szólt, rózsák nyiltak. -

»De mit ér az élet?

Hisz számomra nincs szerelem!

Hisz’ tán nem is élek?«

»Áldott ember, szeretem is« -

S rá néz az urára...

»Boldogságot még se lelek

Ölelő karjába’.«

Fűszál hajlik, virág nyilik

Az illatos réten,

»Mért nem jöttél előbb, édes?

Itt várlak már régen!«

»Jaj az uram! ha megtudná! -«

»Ugyan mit is bánod,

Egy-két sárkány ha őrzi is

Ezt a mennyországot?«

Reszket, halványúl az asszony,

Beszédül karjába.

Most, így, vele, keblén száll az

Igért mennyországba.

»Nem, - még se leszek szeretőd!«

S eldobja magától.

Most már fél a nagy, közelgő

Nehéz boldogságtól.

Majd a másik ezer csókkal

Szép szemét lezárja.

Ezer forró, őrült csókkal

Felel rá a szája.

»Boldog leszek!...« Órák múlnak,

Sötét lett a réten,

Fényes esthajnali csillag

Ragyog fenn az égen.

Úgy érzi az asszony, mintha

Legvégső reménye

Feloszlana, beolvadna

Az esteli fénybe.

Mintha mostan felébredne,

Elhagyná az álom:

»Mindhiába! nincs boldogság

Ezen a világon!«

»Fázom!« mondja, s csengő szava

Keserű lett s érdes. - - -

Közömbösen szól a férfi:

»Csak menj haza, édes!«

Ádám és Éva.

Szép kis leány, édes kis lány,

Gyönge még egészen;

Minden szava, mozdulata

Pirulásba vészen.

Mellette ül szerelmesen

Vőlegénye, párja,

Büszke, boldog, gondolja tán:

Ő a föld királya?

Boldog érzés! - Mámoritó

Édes szerelemnek

Nagy hulláma körülfolyja -

Már az égbe mennek!

Úgy élnek, mint virágszálak

Szép, illatos nyárban,

Harmathulló, fényes reggel,

Arany napsugárban.

De egyszerre - éles fulánk

Jön az ölelésbe,

Bele csúszik, bele siklik

Az őskigyó mérge.

Meleg, nyári, andalitó,

Holdsugaras éjjel -

Lombsátorból zene hallszik,

Fény sugárzik széjjel.

Zene hallszik, fény sugárzik,

A vendégek gyülnek,

Lombsátorban, holdvilágnál

Lakodalmat ülnek.

Lassan, lassan oszladozik

Mámora az éjnek,

Hidegebb lett, szintelenebb

Fénye a holdfénynek.

Szürkületkor fázik, remeg

A fiatal asszony.

Ha oly édes a szerelem,

Könnyet mért fakaszszon.

Könnyü mégis mért gyülemlik

Fiatal szemébe?

Mért oly üres keserűség

A tekintetébe?

Férje mostan megöleli, - - - -

Ő már alig bánja,

És a férfi? - szereti még?

Vagy inkább csak szánja?

Véghetetlen pusztaságban

Előttük az élet,

Most tudják csak, hogy ők eddig

Édenkertben éltek.

Ajtózárás.

Árnyas kert aljából kis ház felé látok,

Csak úgy önti hozzám a gyertyavilágot.

Körülfont sugárja meleg gyertyafénynek,

Amott a ház előtt nevetnek, beszélnek.

Jő a hang, jő a fény, hivogató szála,

- Ösmeretlen vigság hozzám miért szállna? -

Megyek - tán belőle nékem is lesz részem? -

Bezárták az ajtót - sötét lett egészen...

Egy gondolat.

Szénás szekér megy az úton

Magasan megrakva,

Egy fiú ül a szekéren,

Mellette az apja.

Két hosszú zöld ákáczsor közt,

Hol a szekér halad,

Utána a porfelhőben

Nehéz illat marad.

Nagy, fűszeres szénaillat

Telíti a léget. -

Felnéz hirtelen a fiu:

»Hogy a nap ugy éget!«

Nem szól semmit, - az apja is

Felnéz most az égre.

- Fehér felhők kondorúlnak

Már a tiszta kékre.

Aztán lassan visszadőlnek

Illatos szénára,

Égő nap süt mindkettőnek

Szalma kalapjára.

Egyik sem szól. - Ugy is tudja

Mit gondol a másik:

»Három boglya kint maradt még,

Kár lesz, ha megázik!«

Hold fogytán.

Mikor elvitték a rózsám katonának,

Azt hittem: vége lett az egész világnak.

Hogy az ablakában nem volt már a lámpa,

Azt hittem: elfogyott a napsugár lángja.

De hányszor elnéztem a kis szomszéd lakot,

Az elhagyott, üres, fekete ablakot!

Sötét lett az ablak, sötét lett az élet -

Hát az én galambom idegenbe téved?

Hátha hütlen lenne? - Nem - vissza fog térni.

Nem győztem eléggé a jó Istent kérni.

Csak utána szállott minden gondolatom,

Három hosszú télen fájt a szivem nagyon.

De jobban megfájúlt még ezen a nyáron:

- Világos az ablak - de én már nem bánom!

Egy útas.

Álmosító tavaszhullám

Lepte el már a világot,

Fehér, poros országúton

Messze, messze végig látok.

Ott egy fehér nyirfa törzse

Világit az árokszélen,

Távolabb a város tornya

Felmagaslik a kék égben.

Az elhagyott országúton

Fuvaros jön - lassan léptet,

Terhe nehéz, lova fáradt

Kék ruhája rongyos, tépett.

Koporsó van a szekéren

- A vasútra viszi talán? -

Egy koszorú inog rajta,

Benne egy szép halott leány.

Senki, senki nem kiséri,

Csak a fényes nap sugárja

Siklik vele, - fényfoltot tép

A koporsó oldalára.

Körülte a déli szélben

Meg-fellebben fehér leple

A kifüggő szemfedélnek,

Mint egy tépett, fáradt lepke.

Nyikorog a nehéz szekér,

Fáradt a ló, alig birja -

Hol várja a halott leányt

Nyugalomra csöndes sirja?

Országuton józan fényben

Éles-tisztán siklik a nap,

S a ködös végtelen felé

A koporsó lassan halad.

Eljegyzés.

Temetőben jártam.

Szeretőmre vártam.

Gyepes sírdomb felett

Sokáig megálltam.

Fehér keszkenőmet

Ottan elvesztettem,

Én édes Istenem,

Hogy észre sem vettem!

Most feljár a halott

Hozzám minden éjjel,

Hivogat, integet

Leaszott kezével:

»Fehér keszkenődet

Nékem jegyben adtad.

Meddig kell még várni,

Fehér lány, miattad?

Tudom, tudom: véle

Immár jegyben járok. -

Sivit az őszi szél,

Hullnak a virágok.

Örökség.

Eltemették! - Szegény asszony

Volt csak úgy, mint ezren, százan.

Nem hibázik a világban,

Ha csak nem a rossz kis házban.

Beteg lett, mert sokat küzdött.

Aztán nem ápolta senki,

Most a falu kikisérte,

Elment tisztességet tenni.

Temetőről hazafelé

Jön az ura, meg a lánya,

- Még alig hogy tiz éves múlt -

Sokan mondják: »szegény árva!«

Úgy érzi a gyerek, mintha

Világ terhe rá szakadna,

Pedig csak nagy, érdes kezét

Tette vállára az apja.

Hangosan, hogy mind meghallják,

Mondja: »szegény feleségem!«

Majd halkan szól a gyerekhez:

»Most már te fogsz főzni nékem!«

A várban.

»Akarja látni? - jó!« - mást nem szólt,

Csak csomó kulcsát felvevé,

S fehér babos karton ruhában

Ment a hegyen, a vár felé. -

Hogy kinyitá az öreg asszony

A nagy nehéz bejáratot,

Mintha kitárt volna előttem

Egy rég feloszlott századot.

Körültem nagy csend. Minden romban.

Beomlott már a bástyafal.

A nagy torony már dülő-félben,

Megtépte ezer zivatar.

Tető alatt mi megmaradt, csak

E nagy széles, meszelt terem,

S három-négy arczkép - emberekről,

Kinek nevét sem ösmerem:

Egy asszony, kék selyemruhában,

Hajpor fején, gyöngyék nyakán,

Szemében életbüszkesége,

Kaczér mosoly szép ajakán.

Látszik: hogy ünnepelt volt s büszke,

És most? ez alak hol lehet,

Melyet az élet csilló habja

Egy pillanatra felvetett?

Ott, hol a többi! - Még néhány kép -

Komoly, meggondolt férfiak

Nehéz, nagy gond tekintetükben

- Az ország, vagy e nő miatt? -

Ki bánja már ma? és ki tudja? - -

Szekerem már nagyot haladt,

Poros, fehérlő országúton

A csillagfényes ég alatt.

Futó homok.

A város-végi temetőhöz

Vásártéren vezet az út -

Diszes fogaton, úri-asszony

Visz holt férjének koszorút.

Halála évfordúló napján

Hozzá mindig ellátogat,

Bár könnyei már rég kifogytak

S kétéves gyásza elapadt.

Mellette - hogy halad a téren -

A zöld káposztafejeket

Szegény asszony ponyvára rakja,

S az úrnő felé integet.

Ez is özvegy. Hisz urát még csak

A múlt héten temette el,

De már gondoskodik a télről,

Nem gyászolhat, mert - élni kell.

Az úrnő felsohajt magába:

»Mi nyomorúlt is életünk,

Hogy még gyászunk is léha, múló,

Hogy oly könnyen feledhetünk.

Az unalom itt, ott a munka

Elmossa az emlékeket,

S az élet kis-hullámú árja

Szétfut a nagy halál felett.«

A hála.

Csárdásné lánya, a zsandárt várja,

Várja vacsorára

Ölelő karjába.

Egész álló este, éjféli óráig

Csárdásné lánya

A zsandárral játszik.

Tüzet önt szemébe, mézet önt csókjába,

De felfigyel mindig

A zsandár karjába:

Kihallgat a szélre, hulló esőre,

Elmenekült-e már

Betyár-szeretője?

Másnap a legényt csak vissza kivánja

Régi szerelme,

Csárdásné lánya.

Lóczán űl mellette: »Juli lelkem, mondjad,

Nyomomról a zsandárt

Hogy marasztottad?«

»Csókkal marasztottam« - a legény rá bámúl -

Csárdásné lányát

Eldobja magától.

»Úgy? - csak maraszdd tovább! A fene bánja!«

Sirva néz utánna

Csárdásné lánya.

V.

BOSZORKÁNY-DALOK.

Boszorkány-dalok.

I.

ÉJI ÉNEK.

Fonjad, fonjad koszorúdat

Tánczra hí a csendes éjjel,

Átlátszóan sötét, hosszu

Fátyol-szárnyad bontsad széjjel.

Harmatos, virágos réten

Elsiklik a hold sugárja

Fénybogarak jönnek, szállnak

A fehérlő holdvilágba.

Csak nagy, hosszu fátyol-szárnyad

Ne kerüljön ember-kézbe,

Ember keze durva, érdes,

Összetépne ijedtébe.

Hogyha egyszer összetépne,

Mindig csak a földön járnál,

Nincs szomorubb, szárnyatépett

Földön járó boszorkánynál.

Fonjad, fonjad koszorúdat

Tánczra hí a csendes éjjel,

Síma röptű, sötét, hosszú

Fátyol-szárnyad bontsad széjjel.

II.

TŰZ-RÓZSA.

Mint varázslót

Égeték el

Az édes apját.

»A boszorkány

Nem tud szeretni«

Igy mondogatják.

Nem is akart,

Nem is tudott,

Úgy földi módra,

De szive lángolt

Égett, mint

Egy csoda-rózsa.

*

Egyszer egy legény

Szólt hozzá:

»Légy feleségem!«

A leány csak rá néz:

»Miért mondod

Ezt te nékem?«

*

A legénynek

Volt szeretője,

Nem egy, de három,

Egy szép menyecske,

S két legszebb lány

Kilencz határon.

Az egyik hűtlen lett,

S a legény

Kést vert szivébe,

Nem tudta senki,

Ki a gyilkos?

Kire száll vére?

*

Együtt ülnek

A komoly bírák,

Találják, kérdik. -

Egy csengő szó

Hangzik feléjük,

De meg nem értik.

Előlép lassan

A boszorkány,

Mindenki hallja,

Miként magát

Nagy nyugalommal

Gyilkosnak vallja.

*

Kimondva a

Kemény ítélet

Már kész a máglya,

A lány körül

Lobogva csapdos

Pirosló lángja.

Hogy éri testét

Izzón, forrón

A lángok csókja,

Kinyilik szive

Mint egy büvös,

Nagy bibor rózsa.

Az égő, nyíló

Rózsa mostan,

Lágy harmat helyett,

Kelyhébe fogja

Az egész, nagy

Égi szerelmet.

És szenvedélylyel,

Némán néz a

Bámuló népre,

Fájdalmas-boldogan,

De köny csak

Nem jő szemére.

A láng elalszik -

A nép elfeled

Keresztet vetni.

Halkan mondják:

»Hiába -

Nem tudott szeretni.«

III.

HIDON.

Kopott, tépett, szürkés ruhában

Félénken megy a hidon át,

Bizonytalan, ingó lépése,

Koldusleánynak mondanád.

Azt mondják: szárnya van,

Mégis oly nyugtalan.

Egy ember ott jön véle szembe:

»Ej, a boszorkány erre jár!

Éji madár, nem félsz, hogy egyszer

Még megperzsel a napsugár?«

A leány csak halad

Boltives hid alatt.

»Mért nem nézel úgy mint a többi?

Mért ég ily tűzben két szemed?

Azt mondják, tánczod bűvös-bájos,

Gyere hadd tánczoljak veled!«

Vakmerőn néz a lányra,

Két kézzel kap utána.

A leány csendesen tekint rá:

»Hagyjál - mért beszélsz így velem?

Hisz rosszat nem tud rólam senki,

Hisz ártalmatlan életem.

Boszorkány hirben állok,

De nem vagyok rossz, látod!«

A férfi durván szól: »Ki bánja,

Ha jó vagy rossz a nőszemély,

Csak olyan legyen mint a többi,

Ha más, ha jobb, ez a veszély.

Nincs leány e határon

Ki ne lett volna párom.

És te?« A leány rá néz lassan,

A férfi megkövülve áll,

Reá lövel tekintetéből

Vad szerelem, őrült halál.

Hosszan bámúl a lányra, -

Már széjjel bontva szárnya.

*

Eltűnt, elszállt a zöldes légben

Egy fehér felhő távol égen.

IV.

A LILIOMRÓL.

Boszorkány-virágok az erdőben nőnek,

Két hajtása vagyon ugyanazon tőnek.

Egyik a fehér-szüz-liliom virága

Másik a pokolnak égő tüzrózsája.

»Tündér« a boszorkány, ha liliom marad,

Ha rózsává nyilott, tüz-kévéket arat,

Elperzseli véle az egész világot,

Ő maga nem talál soha boldogságot.

Szép boszorkány lányok, legyetek »tündérek«,

»Amazt« a szerelmet sohsem keressétek,

Túl-gazdag szivetek szeretete drága,

Maradjon a bűvös liliom virága.

Túl nagy érzelemnek kétféle a vége:

Menny világa vagy a pokol sötétsége,

Szent legyen a lélek, tiszta a szerelem,

Földi boldogság is csak az égben terem.

V.

VISSZAHIVÁS.

»Térj vissza hozzánk, szépen kérlek,

Magányos, bátor, büszke lélek!

Előtted minden gyönyör tárva

Tied a föld minden virága.«

»Nem mehetek, nem mehetek

Hisz gyűlölnek az emberek,

Félnek szemem izzó tüzétől,

Félnek szivem láng-melegétől.«

»Nász koszorút fonunk fejedre

Minden vétked el lesz feledve.«

»Egyet meg nem bocsájttok nékem:

Hogy tiszta vagyok, s nincsen vétkem!«

VI.

JELENSÉG.

Hosszu fehér ruhája

Sepri a rét füvét.

Kakukfű illat árad

Körülte szerteszét.

Zöldes-fehér bürökből

Koszoru van fején,

Felette lágy hullámban

A csöndes déli fény.

Nyomán, hajló fűszálak

Hosszan meginganak,

Bogár, méh, tarka pillék

Körülte zsonganak.

Halad mint déli álom -

Most visszanéz a lány,

Szitakötő pihent meg

Leomló fátyolán.

Kezében hosszú kéve:

Ezerjófű, beléndek,

Áldott gyógyfű az egyik,

A másik gyilkos méreg.

Hol halad, balra, kígyók

Nőnek minden bokorban,

Jobbra, liliomszálak

Fehérlő, hosszú sorban.

VII.

A KÜLDÖTTSÉG.

Megjelentek, diszes ruhákban

Magános, árva küszöbén,

Kinéz a lány: mit is jelenthet

Ennyi sohsem látott egyén?

»Isten hozott! Mi kivánságtok?

Pihenni jöttetek talán,

Vagy szomjuság vezet lakomba?

Jó szivvel látlak!« mond a lány.

»Nem, csak végetted, érted jöttünk.« -

S előtte mélyen hajlanak.

»Ne hervadj itten a magányban,

Szánunk, te bűvös, szép alak.

»Jer közzénk, légy hozzánk hasonló,

Feléd a boldogság ragyog.«

Nyugodtan felel a boszorkány:

»De hiszen én boldog vagyok!«

»Boldog! hallottátok mit mondott?

Ez nem lehet, ez nem szabad!

Erősebb akarsz nálunk lenni?

Oldd le legalább szárnyadat.«

»Szárnyam! hát nekem lenne szárnyam?

S ez vétek volna? vagy erény?

De hát mit árt, mit árt ez néktek?

Hisz bogárnak sem ártok én!«

»Hát még sem érted?« s durva hangon

Szól ajkukról a vallomás:

»Légy bűnös, vétkes, szennyes, gyönge,

Csak ne erősebb, csak ne más.«

Szavuk értelmét fel nem fogja,

Csak merőn, hosszan néz a lány,

Zöld fátyolszárnya széjjel bontva

Rengő harangvirág haján.

»Jó, pusztulj hát!« és elszélednek.

Másnap a hajlék lángban áll,

De a boszorkány érintetlen

Zöld fátyolszárnyán tova száll.

VIII.

A NORNA ÉNEKE.

Csak be a ködbe!

Hisz köd az élet,

Belé napsugár

Alig hogy téved.

Csak rémület-szülő

Sötétlő árnyak,

Tán körvonalja

Kiszáradt fáknak?

És amott távol

A ködön keresztül,

Tán örök tavasznak

Visszfénye rezdül?

Csak be a ködbe! -

Pihenni vágyom.

Az élet fáraszt.

Meglep az álom.

Kitérés nincsen,

Csak be a ködbe!

Rövid időre?

Vagy mindörökre?

IX.

ÉLVEZET-BOLDOGSÁG.

Bűvös-bájos rózsát kerestél,

De csak tövist találtál,

Nem juthatál a boldogsághoz,

Mert - élvezetre vágytál.

Napfény ömlik rád, s lelked megfagy

Az éltető sugárnál,

Szépségét, fényét már nem látod,

Mert - élvezetre vágytál.

Szerelmet leltél - fonnyadóbb volt

A hervadó virágnál,

És most többé nem tudsz szeretni,

Mert - élvezetre vágytál.

Már kezdettől enyészeté lett

Az élvezet virága,

Sohsem nyilhat, sohsem virúlhat

Mert minden féreg rágja.

Az élvezet nem létezik - nincs,

- Egy álomképnek árnya -

De tündöklő, fehér valóság

A boldogság virága.

Az élvezet felcsillanó fény

Sötét undok mocsárba,

De csillagnál szebb, tisztább fényű

A boldogság virága.

Bűzös mocsár lidércz-tüzében

Mért üldöd azt az álmot?

- Hisz soha meg sem közelíted -

Keresd a boldogságot!

X.

HARMATHULLÁS.

Bűbájos éj! bódítón száll a légben

Hársfáknak holdsugáros illata,

Holdfénytől, csillagfénytől, fénybogártól

Tündöklő lett az árnyas éjszaka.

Az ismert, napvilágos, földi élet

Varázslatos homályba elmerül,

Lelkünk felett az éj ezüstös fátyla

Megnyugtatón, gyöngéden elterül.

Egy angyal hosszu, fényes fátyolszárnya

Siklik most el az alvó föld felett,

Hajlongó fűszálakra hinti, szórja

A tündöklő, nagy harmatcseppeket.

XI.

BOSZORKÁNY SZERELEM.

Hagyjatok, hagyjatok

Magános utamon!

Itten a boldogság,

Itt a nyugodalom.

Poros országuton

Ugyan minek járnék?

Túl erős ott a fény,

Túl sötét az árnyék.

Túl sok népet látok

Ottan jönni-menni,

Ezeknek nem lehet

Lelkem soha semmi.

Vigaszt hogy vihetnék

Járó-kelő népnek?

Mikor meg sem állnak,

Hisz’ még rá sem érnek.

De magános úton

Ha elémbe téved

Fáradt, összetörött

Elhagyatott lélek:

Vigaszt mondok neki,

Szivemre ölelem,

- Ennyit jelent nékem

Csakis a szerelem! -

XII.

FÁTYOL.

Boszorkány-lányok fátyolt szőnek

A holdvilágos réten,

Pókhálószál, csillagsugárból. -

Lement a nap már régen.

És véle ment zajló morajjal

A durva élet árja,

Csak harmatcseppen siklik lágyan

Fehér moly-lepkék szárnya.

»Ott, - hallottátok? - Ember-léptek«...

A szép boszorkány-lányok

Lehúzódnak. - Rengő nagy fűben

Világit zöld ruhájuk.

»Csak meg ne lásson, meg ne lessen!

Szüzi erőnk ellágyúl

Ember sivár tekintetétől

Ember mézes szavától!« -

Lehúzódnak. Nagy félelemtől

Karjuk egymásba fonják,

S a fátyol alig-kész szövetjét

Maguk felébe vonják.

Védőn rájuk borúl a fátyol

Könnyű, fehérlő leple.

Az emberek mondják: »a rétet

Ködfelhő hogy belepte!«

XIII.

AZ ITÉLET.

»Ne szólj többet, hiába, nincs mentséged,

Büvös tekintet, szép szó hasztalan,

Oly rettentő, irtóztató nagy vétked,

Átkos lettél, örökre jogtalan.«

»De hát mi vétkem?« »Miért élsz magadba?«

»Szeretem az erdőt, a szép mezőt,

Gonoszat soha, soha nem müveltem,

Csak kissé jobb vagyok mint azelőtt.«

»Csinos legény kért. Hű hitves kezébe

Miért nem tészed soha se kezed?«

»Mert egyedül tisztán tudok szeretni,

S ő is talán engem tisztán szeret?«

»Mért nem szereztél tüzhelyet, családot?

Hisz szép vagy, hát mért nincsen gyermeked?«

»Gyermekem mind, ki hozzám jő segélyért,

És csak is az, mert - tisztán szeretek.«

»Miért nincs könnyed, hogy ha mások sirnak?«

»Segítek nékik!« »Oh ez nem elég!

Nincs férje, nincs családja, nincsen könye!

Átkos boszorkány! rémes szörnyűség!

Máglyára véle! látjátok mi vétkes!

Boszorkányság, bűbájban egyaránt!«

- Nem volt családja, sem férje, sem könye. -

S elégeték az ártatlan leányt.

XIV.

A MAGÁNYOSAK.

Hatalmas szürke szikla

Magas kopár hegyen,

Felette tiszta csillag

Sötétlő, kék egen.

Bár létük közel hozva -

Egymást nem ismerik,

Szavuk nincs - némák, árvák

S magános mindenik.

Éjente felviláglik

A tiszta fénysugár

S éjente távol égről

A szikláig leszáll.

De magányos a csillag,

Mert nem is tudja tán,

Hogy fénye visszacsillan

A szikla oldalán.

S a szikla meg nem érzi

A tiszta sugarat,

Örökre, mindörökre

Csak magános marad.

XV.

ÓVA-INTÉS.

Ha széjelbontom fátyolszárnyam,

Nincs már reményem, nincsen vágyam.

Röptöm után hol, merre szállok,

Megingnak a harangvirágok.

Csak el a légbe, fel az égbe,

Az »Ismeretlen« fényködébe,

Társ nélkül örökös magányba,

Kristályos, fehér tisztaságba.

Szép földi lény vigyázz - megárthat -

Ne vedd fel a boszorkány szárnyat!

Nehéz a földet oda hagyni

S a csillagok felé haladni.

XVI.

PÓKHÁLÓK.

Boszorkány-lányok, szép tündérek,

Tánczra gyültek hetvenheten,

Fogyó hold halvány sarlójánál

A harmat-füves réteken.

Repültek erdőkön keresztül.

Fenyűfák tűin megakadt

Ruhájuk, szárnyuk fátyolából

Egy-egy fehér foszlánydarab.

Tarló tüskéin, málnabokron

Hol elvonúlt a szép sereg,

Hajnalfényben, a fátyolfoszlány

Útjuk mentén mind ott lebeg.

Ott lebeg, futó szederindán,

Borzas, zöld bábaguzsalyon,

S az emberek álmosan mondják:

Pókhálós lett a rét nagyon.

XVII.

ARATÁSOM.

Arató lányokkal

Mezőre mentem,

Nehéz arany kévéket

Mind összeszedtem.

Fekete kis magot

Szedtem belőle,

Piros lesz jövőre

A mező tőle.

Piros lesz pipacsok

Láng levelétől,

Fehér lesz székfüvek

Csillagfejétől.

Égszinre festi majd

Búzavirág kékje

Violaszinre szarkaláb

Bársony sötétje.

Nem ismert meg senki,

Csak tovább arattam,

Érett kalászokat

Mind nekik hagytam.

Virág nem kellett

Egyiknek sem kellett,

Nem is néztek reá

Dús kalászok mellett.

Nevettek szemembe

Az arató lányok:

»Mi életet aratunk,

Te csak virágot!«

Sarlójuk élétől

Hullott az »élet«,

Én nyugton arattam

Az »örök Szépet«!

XVIII.

A LÁTHATATLAN.

Pipacsból fonok

Koszorút fejemre,

Liliomszálat

Veszek kezembe.

Sárga rigó dalhoz

Erdőbe térek,

Holdsugár fénynél

Csillaggal beszélek.

Bokrok aljából

Nevetek rátok

De ti, kaczagásom

Sohsem halljátok.

Moly lepkékkel szállok

A harmatos réten

De ti nem értitek

Az én gyönyörüségem.

Szép vagyok, szép vagyok!

Csak ember ne lássa.

Emberi szemtől

Foszlik varázsa

Bűvös szépségnek,

Szűzi erőnek.

Emberi szemtől

Csak gonosz vágyak nőnek.

Pipacsból fonok

Koszorút fejemre,

Liliomszálat

Veszek kezembe.

Ember ne hallja,

Ember ne lássa -

Boldogságomnak

E földön nincs mássa!

XIX.

BOSZORKÁNY TAVASZ.

Itt vagy szép madárkám, téli csalogányom!

Feketében károgsz, leveletlen ágon,

Jelzed ama tavaszt, melyet csak én értek,

Melyet az emberek elneveztek: »télnek«.

Kifagyott a mező rózsaszin virága,

Kifagyott az érzés hitvány puhasága,

Forróbb, tisztább érzés, mely helyette támad,

Uj életet adott százezer virágnak.

Fehér jég-csillagok kristályból szövődnek,

Minden kis fűszálon fényes pelyhek nőnek,

Terjed a hidegség mindeneken által,

Egyenlő erejű izzó forrósággal.

Terjed a hidegség, - nem halál, de élet -

Megdermed bár tőle hitvány, puha féreg,

De életet ád a fényes tisztaságnak,

Az erősebb, bátrabb, átlátszóbb világnak.

VI.

MAGÁNY.

Magam vagyok.

Magam vagyok! E földön nincs velem rokon,

Vigyen bár útam tüskén, vagy virágokon.

Szerelmi csillag én felém sohsem ragyog. -

Magam vagyok!

Magam vagyok! Egykor pedig tudott szívem

Szeretni forrón, lángolón, tisztán, híven.

Rajongó álom, ifju kép - mind elhagyott -

Magam vagyok!

Ha fáj az élet, fáj a szív, jó - tűrni kell -

Öröm- vagy búról arczomon nincs semmi jel.

Csendes nyugodt lesz a folyam, ha béfagyott -

Magam vagyok!

Nem tudhatom, nem kérdezem: mi az oka,

Panaszra meg nem nyilott még ajkam soha.

Szivem így, ha nem boldogabb, - tisztább, nagyobb.

Magam vagyok!

A szerelem csak egyesé, de szeretet

Mindenkié. - Szeretem a természetet,

Az embert is, ha szenvedő, - ha elhagyott, -

Magam vagyok!

Egy fájó, büszke szó kisér völgyön, hegyen,

E szó hangzik keresztül a természeten:

Magam, ha élek, és magam, ha meghalok. -

Magam vagyok!

Magános úton.

Hiába szólok, nem felelhet senki,

Nem érti senki, senki meg szavam,

A rettentő, félelmes pusztaságon

Magam vagyok, egyedül, egymagam.

Ki távol áll, ki alantabb, ki feljebb,

De vélem egyik, egyik sem rokon,

Előre csak! fáradtan, összetörve,

Vad, tövises, magános utakon.

S te fenn az égben, Te Örök-magános,

Meghallod-e kiáltó gyermeked?

Vagy te is oly magasan állsz felettem,

Hogy szavam soha meg nem értheted?

Délben.

Álomlátó dél, áhítat órája,

Erdő mélyén hányszor meglestelek!

Midőn a földre újra visszaszállnak

Az elfelejtett régi istenek.

Éjfélnél csöndesebb a déli óra:

Vad elpihent már erdő hűs ölén,

Nesz nélkül, halkan, némán terjed, árad

A mámorító tünde déli fény.

Illathullám merül a fényhabokba,

Csönd-, illat- s fényben áll a rengeteg,

Virágok ezrén, fák sürűjén által

Özönlik szét a fényes nagy meleg.

Füszál ha intve, hajladozva bólint,

Ha bársonypille légi útra kél,

Csak annyi hangja van mozdulatának,

Mint árnyéknak, mely holdfénynyel beszél.

A nagy Pán alssza csöndes déli álmát

Virágarczú nimfák veszik körül,

Mosolygva őrzik bűvös fuvoláját,

Mig ő a selymes fűben elterül.

Egyik pirosló ajkához emelte

A bűvös hangszert - de csak ujra csend

Az ajk mosolyg tovább, a hangszer néma

»Urunk, a nagy Pán alszik, álma szent.«

Hüs borzalom vegyül a déli légbe,

Távol morajként, meg nem fogható

Hangzűrzavart hoz az iramló szellő,

Szemét kinyitja a nagy álmodó.

Most álma megvalósul: im előtte

Mi szép e földön művész szívben élt,

Mi küzködő lelkekben, vígaszt osztva,

Mint eszménykép irgalmasan beszélt.

Mind, mind eljő hozzá, mellette áll már

Bölcsesség s szépség istenasszonya,

Üdvöt lehellő csöndes fuvalomtól

Megrendül a nagy erdő távola.

Egy súgárzóbb, magasztosabb jelenség

Áll kívül még a bűbájos körön

Szelíd hangon szól az ember szivéhez:

»Tiéd a föld, a boldogság, öröm.

A földnek édes tiszta boldogságát

Nyujtják feléd ez isteni kezek,

Hogy boldogságtok égig felhatoljon,

Én, megváltótok, még többet teszek.

Nektek adom, - hogy szívetek megértse

A mindenségnek örök Istenét, -

Virúló édes földi boldogsághoz

A szánalom s lemondás gyönyörét.«

Szól, s elmerengve nagy szelíd szemével

Jóságosan néz a nagy Pán felé,

Ki fuvoláján, reszkető örömben

Erdő legszebb dalát most fellelé.

Testvéri csókként lágyan olvad össze

A Megváltó s nagy Pán tekintete.

A dallam hangzik - elvonul az erdőn

A láthatatlan Isten szelleme. -

Maya.

Ködpárák hullám-fátyolán keresztül

Napsugár szivárványos fénye rezdül.

Hajnal friss szellő hordja szerteszét

Vad menták illatos lehelletét.

Zöld pázsitot kiszínezé a reggel

Ezernyi fénylő, csilló harmatcseppel.

Fű fűszálhoz simúl szerelmesen,

Ezer madárhang suttog édesen.

Erő, életvágy száll a mindenségbe,

Az örök élet, melynek nincsen vége.

A reggel üdesége megkapott,

Megérzem azt a legelső napot.

Mikor a tiszta napfényes világba’

Nem létezék még salak vétke, átka.

Nincs már betegség, halál, vétek, átok.

Áldást lehelnek harmatos virágok.

Még nem foszlott le ébredő világról,

A hajnal-tiszta hamvas szüzi fátyol.

Lángsugarakban ömlik e világra,

Mindent-teremtő szeretet világa.

Ugy érzem, mintha én lennék e fénybe’

Föld első öntudatra ébredt lénye,

Minden virág mosoly’gva int felém,

Ez ifju szép világ mind az enyém.

Enyém, enyém! mert összefűz az élet,

Nagy mindenség, hisz’ egy vagyok tevéled

Egy perczre im a végtelenbe látok,

Szerelmem átölelte a világot!

Keresem az Istent.

Imádkozom Hozzád, erő, elme, élet -

Teljes életemben csak kereslek Téged.

Szívem forró vágya, hivatása itt lent:

Emelkedni, szállni. - Keresem az Istent!

Gyönge Te előtted az erény, a vétek.

Külömböző módon tisztelnek a népek:

A láthatatlanban - szemlátható képen.

Neveznek százezer külömböző néven,

Egyik tulajdonod más felébe teszik,

Egyiket tagadják, másikat felveszik.

Minden szó lényeged csak egy csekély része,

- Az egy, osztatlan fényt földi szem hogy nézze? -

Kereslek, kereslek, természet ölében,

Emberi elmében, emberek szívében,

A nagy végtelenség titokteljes fátylán

Érezlek keresztül - Te utánad vágyván.

Néha lényegednek kivillanó fénye

Égő tüzet gerjeszt szívem közepébe’,

Képesíti szivem minden nagyra, jóra,

- Elhamvad a szikra, elmúlik az óra. -

Hitnek, szeretetnek, reménységnek vége,

Körültem az ürnek hideg sötétsége.

Mig belőle újra bizodalom támad.

Élek, élek! hiszen: vágyódom utánad!

Újra csak kereslek templomban és mezőn,

Emberi lakásban, elhagyott hegytetőn.

Eszmény, világosság! hol lellek meg Téged?

Keresem az egy nagy, örök Istenséget!

Jó égiek.

A nagy Pán jó, sipjával hí örömre

Virágot, fűt, fát, embert állatot,

Piros rózsát szór - hinti életünkbe

A dalt, a fényt, az édes illatot.

És jó Urunk, az áldott Jézus Krisztus,

Ki nemessé tevé az életet,

Ki égi szeretetnek balzsamával

Meggyógyitá a szenvedéseket.

Szerelme láng, szánalma tiszta csillag,

Igéje hamvas liliomlevél,

Megérti minden szenvedő e földön,

Kicsinyhez, nagyhoz egyformán beszél.

És Buddha jó, bánat s öröm helyébe

Nyugalmat nyújt engesztelés gyanánt,

Nemlét fátylát kegyelmesen borítja

Örömre, fájdalomra egyaránt.

?

Miért kisértesz, ősi kérdés:

Miért az élet oly nehéz?

Mosoly miért repűl az ajkra,

Ha végre is csak könybe vész.

Madárdallal mért csal virágot

Föld felszinére kikelet,

Ha már ott leng enyészet hamva

A fakadó bimbó felett?

Szivünket mért, oh mért ámítja

A hit, remény s a szerelem,

Ha múló minden érzeményünk,

Csak szenvedésünk végtelen?

A változhatatlan.

Csendes, sötét éjjel, meglepett egy álom,

Idegen az élet - holtak után vágyom.

Barátok, rokonok voltak körülöttem,

Éltem javát velök de rég’ eltemettem.

Csendes, sötét éjjel vissza-visszajárnak

Emlékek, visszhangok, ködbe olvadt árnyak.

Virágos kertekbe hívnak, csalogatnak,

Mennék - de már késő - úgy is vége annak.

Egyedül, egyedül kell a pusztát járnom,

Nem tehetek róla, hisz’ nem választásom.

Azt hiszitek, hogy nem szívesebben lennék

Élet asztalánál vígadozó vendég?

Mint így, a sötétben, tágra nyitott szemmel

Nézni, miként szenved féreg, állat, ember.

Segédkező kézzel hajlanék hozzájuk,

Visszataszít szemök, visszariaszt szájuk.

Néma kérés szállong mindegyik szeméből:

»Kimélj meg legalább szánalom terhétől!«

Behúnyom szememet, inkább ne is lássam,

Mindhiába - örök, hozzám kötött társam:

Saját szenvedésem, mások szenvedése.

Ezer tövis mélyed minden szivverésbe.

Sötétség, pusztaság - ki segíthet itten?

Könyörüljél rajtunk, hatalmas nagy Isten!

Istennel szemben.

Imádlak téged, eszmények eszménye,

Ki alkotóan létre hoztad éltem,

Ki rettentő-kegyelmesen megadtad

Az öntudatot, melyet sohsem kértem!

Nem lázadok fel a meglévő ellen,

Nem mondom: hogy az élet kín és átok.

Van, a mi van, mert hogy lehetne máskép?

Teremtél, és - én Néked megbocsátok.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Eunoïa.

Az egy, hatalmas, végtelen, nagy Isten

Lebeg a végnélküli Nirvanában

Elszenderül - a nagy, kimondhatatlan

Kétségbeejtő magasztos magányban.

Elszenderül, - és teremtő erővel

Álmában megteremti most az álmot,

Megálmodja magát, eget és földet

Meg az egész, nagy, végtelen világot.

Oly mélységes, hatalmas lett az álma,

Hogy mind, e változandó álomképek

Folytatva, az örök nagy Isten álmát

Azt álmodják: hogy léteznek, hogy élnek.

Az Isten álma szép, magasztos, tiszta,

De bele folyt a nagy harmoniába

Elferditőn, zavartan, visszatetszőn

A sok teremtett álomképek álma.

Hová fejlődik még e vad zavargás?

Ilyen alakban meddig tart még itten

Az árnyak képződése, szétfolyása?

Mikor ébred már fel az öreg Isten?

Egy talányról.

Megmozdúl a föld, nő az élet!

A világ uj tavaszra éled,

Szétfoszlik a hólepte álom

Mindent befénylő napsugáron.

Kizöldül száraz ágak vége,

Aranyfehérség távol égbe’

Sirhantokról a hó leolvad.

Virulni fog már minden holnap.

Virúlni - s te aggódva nézed:

E virulásból mi a részed?

Létörömben úszó világba’

Mi örökséged? néked szánva?

Mi? - Minden! - hisz’ egy vagy a léttel

Az örök boldog mindenséggel.

Ha láza szíved által járja,

Hisz’ ez is csak az élet árja!

Félsz, hogy oda vagy mindörökre

Föld porladó rögéhez kötve.

Hát nem tudod, boldogtalan:

A föld is csak az égbe van!

Párhuzamban.

Az ég alján alkony-sötétben,

Felcsillanó, kialvó fényben,

Libeg-lobog villámok szárnya.

Vasuttöltésen ember árnya,

Halad, megy, tétovázó lépttel

Bizonytalan-fáradtan lépdel.

Mellette nyugtalan-lebegve

Egy fehér szárnyú halvány lepke.

Ez is haladna, - visszakésve

Villámszerű lesz röpkedése,

Inog, lebeg, függ a viharban

Növekvő, nyári zivatarban.

Az ember csak megy tétovázva,

- Sárgás sugár egy távol házba, -

Reménykedőn nézi a mécset:

Eléri még? - nem, már elkésett,

Az első sűrü cseppek hullnak,

Villanyos illatok simúlnak

A légben el, a földön széjjel,

Oly izgatott, rezgő az éjjel.

Délről egy forró szélroham -

A láthatár oly nyugtalan,

Villámok mind sürübben égve,

Libeg-lobognak távol éjbe’.

Elhullámzó fényből kiválnak

Sötét, nyugodt, hatalmas árnyak:

Faóriások koronája,

Támpont e villámló homályba’.

Sötét tömegjük körvonalja,

Oly mozdulatlan a viharba,

Szilárd, határozott, kemény,

Körülte úszik, nő a fény.

Az ember csak megy, s száll a lepke,

Mind fáradtabban, visszavetve,

A fény s az árny mind egybe olvad.

Hol van a tegnap? hol a holnap?

Hol van a lepke? már nem látom.

S az ember? - hát ez mind csak álom?

Elkésett, vagy már elhaladt?

Vagy már pihen fedél alatt?

A fák még tisztábban kiválnak.

Sürűbbek, zordabbak az árnyak,

A fény most élesebb, nagyobb,

Mi volt? - A villám lecsapott.

A fény útja.

Istenem! oly sokan a haláltól félnek? -

Engemet elkábit ez a tenger élet,

Hiszen nincsen halál a nagy mindenségbe’,

Csak élet, csak élet, - nincs kezdete, vége.

A régi istenek feltámadnak sorban:

Pán sípja megszólal zöldelő bokorban,

Buddha nagy madara széjjelbontva szárnyát

Beútazza földek s tenger pusztaságát.

Szétfoszlanak, jöttén az Isten fiának,

Sirokat környező, megsürűdött árnyak,

Feltámad porából a test és a lélek,

Győzedelmeskedik a nagy, örök élet.

S éjjelente leszáll hozzánk, rezgő fénybe’

Kiégett csillagok tévedező fénye.

Kiégett a csillag. -

Hát az ürt nem járja

Fényeskedő lelke, széthintett sugárja?

S mi téves gondolat, rég letünt alakok

Rólatok azt hinni: hogy már »meghaltatok«,

Hiszen még megvagytok. Szemlátható képen

Utazik fényetek a légben, az égben.

Ki tudja? a tejút valamely csillagja

Talán ép e perczben azt a súgárt kapja,

Mely Krisztus keresztjét alkonyodón érte,

S megfürdött ama szent, elhullatott vérbe’. -

Amott meg távolabb az a halvány másik:

Rajta tán Lesbia szeme tüze játszik?

S másokon, másokon, szentek - hősök hadja:

Változó földünknek mind megannyi napja.

A ma elmult napnak széjjeldobott fénye

Látom, hogy száll, repül, szét a mindenségbe,

Látom, hogy utazik csillagról csillagra,

A legtúlsó, szélső, legtávolabb napra.

Találkozik ottan rég elszállt lelkekkel,

Rég letünt időkkel a mai szép reggel,

S onnan ismét felénk vissza-visszaszállnak

Földünk légköréből eltünt fények, árnyak.

Halhatatlansága a nagy Mindenségnek!

Elszédit, elkábit, ez a tenger élet.

Chaos.

Fárasztó az élet - csak már vége lenne -

Értelmét nem értem - nincs örömöm benne.

Könnyen itt hagyhatnám, de ha eltávoznék,

Annyi kedves szivre búbánatot hoznék.

Elmúlik a »tegnap«, a »mának« már vége,

Pihenés órája - az is eljön végre.

De előbb elfonnyad minden egyes ágról

Minden egyes virág, - lehullik a fáról.

Melegség, napsugár, kifagy mind a légből,

Minden egyes csillag letűnik az égről.

Aztán csak sötétség - sűrü ködös fátyol -

Pihenés órája, hol vagy? - közel? - távol? -

Virradat.

Mért kívánsz napról napra élni,

Midőn már megszűntél remélni?

Ha lelked más, mint »mások« lelke,

Vigaszt, nyugalmat merre lelne?

Bolyongsz társ nélkül mindörökre

Az átláthatlan szürke ködbe.

Üldöd a bűvös eszményképet:

Az örök változatlan szépet,

És mégis hányszor utad állja

A »rút« posványos ingoványa.

A »köznapi« csak szived marja,

De átölelt soványos karja,

Erősen tart - betévedsz végre

Ízetlen, hitvány örömébe.

De várj, csak várj, rezdűl a szellő,

Keletről jött egy fehér felhő,

A nap már rajta átviláglott,

Elmosta a zavart világot.

Hosszú úton.

De nehéz igy fel a hegynek menni!

Álmaimban nem kisérhet senki.

Hogy birjam el e nagy boldogságot,

Ezt a nehéz, gyönyörű nagy álmot?

De szomorú lenn a völgyben lenni! -

Álmaimban nem kisérhet senki.

Hogy birjam el e szomorúságot,

Ezt a nehéz, gyönyörű nagy álmot.

Fehérednek körültem az árnyak,

Párás, ködös fátyol-felhők szállnak,

Hogy elvesztem e nagy fehér ködbe

Álmaimmal egyedül, örökre.

Fátyol.

Mért háboritnátok,

Csekély gondolatok?

Jövőt nem kérdezek,

Múltat nem kutatok.

Csak megyek utamon,

Ki tudja hol vége?

Esténként felnézek

A csillagos égre.

Sohsem téveszt útat

Millió csillagja,

Egyik a másiknak

Sugár fényét adja.

Nem kérdem: túl rajtok

A végtelenségbe

Mi van? örök harcz-e?

Vagy örökös béke?

Tán még egyszer szemem

E titkon is átlát,

Ledobja majd az ég

Sűrű, örök fátylát.

És ha nem, és ha nem -

Csak előre bátran,

Örök nyugalom van

Az örök halálban!

Isten felé.

Te szóltál hozzám, harmatos hajnalba’

Ki uralkodsz a mindenség felett,

A külvilágon át szóltál szivemhez,

Legyen imádva, áldva szent neved!

A földi élet sötétlő határán

Tul, egy örök fényű csillag ragyog:

Elképzelem a halhatatlanságot -

Hozzád illő, halhatatlan vagyok.

Félve előtted nem borúlok porba,

Hozzád emel a leghőbb szeretet,

Egyenlők vagyunk: engem te teremtél,

Én gondollak, s igy megteremtelek.

A sors.

Pihenni? - nem, még nem lehet.

Ne álmodjék ki él, tehet!

Az élet fájó küzdelem,

A végperczé a győzelem.

A végperczé, mely már talán

Ott van a holnap hajnalán,

Vagy távol évek végén áll,

Bizonytalan-biztos halál?

A czél homályos, szűk az ut,

Verejték, könnyü, összefut,

Virág, ha nyilva lát napot,

Verejték s könnyü áztatott.

A fűre önti harmatát,

Lábunk alatt a föld porát

Áztatja, véle egyesül,

Por lent, verejték s könny felül.

A sors ragad, tovább, tovább,

Megállás nincs - előre hát!

Előre hát e tengeren,

Melyen csak bánat s kín terem.

Az élet kín és fájdalom.

Nincs más öröm, csak nyugalom,

Nyugalmas, csöndes, szép halál,

Még nem - előttem élet áll!

Szivem harczolni, tűrni kész,

Mégis remegve visszanéz,

Hogy elmarad a végremény

Gyermekkorom derült egén.

Letüntek a derült napok,

Mi voltam - többé nem vagyok.

És a jövő: mit tartogat

Titokzatos homály alatt?

Küzdelmet, harczot, életet.

Megyek, jövő, megyek veled!

Fájó gyönyört, bizalmat ád:

Megállani bátran a csatát.

Megállni, bár a vég közel,

Nem biztat semmi égi jel,

A nagy jövőnek éjjelén.

Nincs egy sugár, nincs egy remény.

Csak érzemény, csak gondolat,

A lelkesűlés elragad,

Hő lelkesűlés égi jel -

Megyek a merre menni kell!

Nem kérdem én: mi lesz a vég?

Harczolni kell, ez már elég.

Szivem harczolni, tűrni kész,

Emelj, vezérelj égi kéz!

Névtelenek.

Kisértetként szállongnak hozzám

Körvonalatlan alakok:

Még meg nem lett, meg nem fogamzott

Jövendő, késő századok.

Látom: még nem vetett virágok

Már fonnyadt, hervadt táborát;

Még őse sincs meg a gyereknek,

Kinek már látom aggkorát.

Körűltem millió parányok

Melyekből majd testük kikél:

Jövendő nemzedékek lelke

Már itt, közöttünk téved, él.

Jövendő állatok világát,

Népek seregjét ösmerem,

Tudom: hogy bizton élni fognak

Csak még számukra nincs nevem.

Látom bizonytalan vonásuk’,

Szerelmük, életük hevét,

Megmérhetetlen bánatuknak

Kifogyhatatlan tengerét.

Születni fog mind, majd meghalni,

Mind, bizton, kérlelhetlenül,

Belép mindannyi a »jelenbe«,

Mig majd a »multba« elmerül.

És akkor is, csak úgy mint régen,

Lesz a mi már volt - semmi más: -

Az örök élet folyamában

Egy pillanatnyi változás.

Nyomok.

Hogy volt, hogy élt köztük,

Nem tudják már holnap,

Annyi nyomot sem hagy,

Mint vizen egy csolnak.

Amannak élete

Bevésődött jobban:

Mint egy kerékvágás -

Szélfújta homokban.

Emeztet szerették,

Több emléket hagyott:

Mint nyom, ha friss hóban

Jégkeményre fagyott.

Mély nyom, tartós, »örök«,

Látszik ma, meg holnap

Talán - tavaszig is

Megtart, míg elolvad?

Felelősség.

Alant ne járjon szíved gondolatja,

Mert tudjátok, a rossz gondolatok

Hogy öltenek anyaggá testesülve

Ezer borzalmas, undok alakot?

Kikél belőle pondró, hernyó, féreg,

És mind mi itten él mint üldözött,

Elátkozott, kitagadott teremtmény,

A többi boldogabb lények között.

Ezek mind, mind csak miattad szenvednek,

Mert, látod: mint lelkedből kiszakad

És mielőtt Istenhez visszatérne,

Alakot ölt a földi gondolat.

Földi anyag csoportosúl körülte:

Hogy mi lelkedben rejtve, titkon él,

Ha undok volt, undok formában, színben

Szenvedjen a nap tiszta fényinél.

Szórj hát szivedből hófehér virágot

Illatost, hamvas-színüt, - mely felett

Ragyogó napsugárban hullámozzék

A boldogító arany kikelet.

Némák kara.

Gyönge panasz száll fel naponta az éghez:

Hogy ez, az mit szenved, hogy ez, az mit érez.

De jobban elmondja kínját e világnak

Velőt rázó hangja a nagy némaságnak.

Nézd, az árva gólyát: gyönge, - Isten tudja,

Miért nem mehetett hosszú vándor útra?

Még utolsó este anyja mindig nézte:

Nem jöhet-e vele? Most - üres a fészke.

Fázik, - s álmodik egy boldogabb országról,

Fényes napmelegről, hajlongó pálmákról.

Lába jégbe dermed, tollát vihar tépi,

Vihar tombolását ő csak némán nézi.

Nézd, a teher-hordó, kifáradt szamarat,

Némán roskad össze nehéz terhe alatt,

Nincsen ki segítse, de van a ki nézze:

Csak egy szamár: mért is kerűlt ember-kézbe!

Látod, szegény bogár: itt az uti porba,

Hogy vonaglik, szenved, - lábad eltiporta -

Még élő, nagy, fényes, fekete szemével

Kétségbeesetten, merőn tekint széjjel.

Minden új lépésed újabb kínra talál,

Melyek közt legkisebb, leggyöngébb a halál.

Nagy, nehéz némaság mind e kínok felett,

S a világ csak zajong, forog tovább - s feled.

Jövőnk.

A fényes holdvilág előtt

Repülnek, szállnak

Szétfoszló, hosszú, nagy, fehér

Köd-fátyol szárnyak.

Hangtalanúl simúlnak el

A fák felett

Leseprik az elsárgúlt

Levélzetet.

Felettünk is nesztelenűl

Siklik az élet,

Felcsillan ma, tán holnap is!

Majd ködbe téved.

Hatványozott.

Mért van életemnek annyi rejtett szála?

- Százszoros életnek száz halál az ára. -

Fűben-fában élek, fellegekkel szállok,

Szivemben hervadnak, nyilnak a virágok.

Minden új növénynyel kifakad életem,

Minden húllt levéllel újra eltemetem.

Lelkemben az egész nagy természet mása:

- Anyaföldünk heves szivedobbanása. -

Nem elég, nem elég - a megfoghatatlan

Leszáll hozzám, ködös csillagsugarakban.

Elhoz egy rejtelmes, idegen életet,

Érzem nagy hatalmát szivem-lelkem felett.

Érzem: hogy egy vagyok, a földdel, az éggel,

A megfoghatatlan, egész mindenséggel.

Sohsem érthetitek örömem, bánatom -

Meg nem nevezhetem, magam sem mondhatom.

Mért van életemnek annyi rejtett szála?

- Százszoros életnek, száz halál az ára.

Igazság.

Mint redves fa, melyet a féreg kirágott,

Egyenként hullat el levelet, virágot,

Mig csak nagy, kiszáradt leveletlen réme,

Vihartól tördelve, meredez az éjbe.

Úgy foszlik le rólunk naponta az élet,

Naponta egy öröm már a tegnapé lett,

Még csak most csillogott a tavaszi fénybe,

Már lesiklott lassan enyészet ölébe.

S Isten haragjából, mind eztet minékünk

Tehetetlen-gyöngén, nyugodtan kell néznünk,

Nyugodt, öntudatos, tágra nyitott szemmel:

Hogy púsztul el minden: virág, állat, ember.

Miért ne? - hisz a nagy, örökös enyészet,

Csak azt fogadja be, a mi elenyészhet,

A mi több, a mi jobb - mit tudjuk a végét?

Ember hogy érthesse Isten bölcseségét?

Bizalom.

»Hiszed-e, hogy hatalma van

A látható felett

A láthatatlannak?« - Hiszem,

Mert máskép nem lehet.

»Hiszed-e, hogy győzelmesebb

A szeretet, a fény

Az árnyaknál?« - Hiszem, mert így

Sugallja a remény.

»Hiszed, hogy boldogságot ád

Az örök nyugalom?

Hogy él az örök szeretet?«

- Hiszem, mert - nem tudom.

Őrület.

Már hetek óta kísérget egy álom:

Hogy nincsen semmi, semmi e világon,

Hogy nem létezünk, s a föld minden lénye

Távol alakok visszatükrözése.

Megmozdul a jelenség ottan távol,

S eltünik itt a tükrözés magától,

Az Isten tudja, mely új égi testre

Lesz már ezentúl kósza fénye vetve?

És még tovább szövődik a talány:

Azon lények sem léteznek talán,

Melyeknek föld minden lakója, lénye

Csak visszavetett tükröződő fénye?

Tán ez is csak visszfénye azon fénynek

Melyet »Istennek« neveznek a népek?

Felicitas.

Oh évek, édes boldog évek száma!

Kinyílik mindeniknek egy virága,

Hogy haladunk a végtelen felé...

Nagy boldogság... elszédülök belé.

Soká csak vakon járunk a világon,

Szemünk borítja nehéz sűrü álom,

Lelkünk érzése még mélyen lefogva,

Szivünk a nagy összhangot fel nem fogja.

De egyszer csak - büvös varázs talán -

Viradni kezd egy szép nap hajnalán,

És látunk, hallunk, - énekelve száll

Szivünkbe minden egyes napsugár,

Özönnel ömlik éltünkre a fény,

Már nincsen vágy, csak boldogság, remény.

Minden szinben ezer uj árnyalat,

Egy nagy öröklét minden pillanat,

Rá nő szivünkre a szépség hatalma,

Árad, terjed, fejlődik birodalma.

Érezzük fényét, színét, illatát,

Halljuk vizek, fák, csillagok dalát

Es nő és nő a szépség merre lépünk,

Mig a nagy ég kinyilt egészen nékünk.

Hogy birjuk el - ha ilyen szép világod,

Szent Isten - ezt a tenger boldogságot?

Microcosmos.

Valaki meghalt - nem sokan siratják,

Hisz már oly rég beteges volt szegény,

Aztán még annyin, annyin vannak itten.

Mit is jelent sok közül egy egyén?

Mit is jelent - ha elhervad a réten

Milliók közül egy egyes virág?...

Nem is gyanítják, hogy ez alvó szemmel

Lezáródott egy egész nagy világ.

Hogy soha többé így nem tükröződik

A mindenség már halandó szemén.

Lesz szín is, fény is, de már soha többé

Nem az a szin, és már nem az a fény...

Az őszi rózsát legjobban szerette -

Máskép látta a virágcsillagot

Mint mi - kigyótól rettegett, mert jobban

Érezte, mint mi, az irtózatot.

Hozzá hasonlók lesznek ezren, százan,

De őt már, mint felhőt az őszi szél

A halál elseperte - egy világ volt -

Hát van a fán egyforma két levél?

Minden lehunyt szempár egy hulló csillag, -

Megösmerjük majd külön sugarán?

S e számtalan letünt, elmúlt világot

Az Isten szivén megleljük talán?

Az üvegfal.

Magányos, árva minden lélek,

Mint egy üvegharang alatt,

Halandó kéz még át nem törte

Ez átlátszó, kemény falat.

Felolvadnál a természetbe? -

Hiába nyúlsz a hold után!

S a rét virága itt melletted,

Azt hiszed, közelebb talán?

Hisz’ szól a holdsugár szivedhez,

S szól illatával a virág,

Mégis oly mérhetetlen távol,

Idegen az egész világ.

Rokon lelket látsz, mely közelben,

Melletted vágyva elhalad,

Kezed kinyujtod - s megérinted

A jéghideg kemény falat.

Isten felé vágyódna lelked?

Kibontja szárnyát, felrepül.

Meddig? - Az égboltot elzárja

Az üveglap kegyetlenül.

Nem lelhetsz semmit e világon,

Önmagad sem keresheted,

Hiszen előtted az üvegfal

Elzárja - saját lelkedet!

Megnyugvás éneke.

Tavasz ébred a világon,

Bimbó fakad száraz ágon,

Zöld levél, virág lesz rajta,

Ha az Isten úgy akarja.

Vissza jöhet régi kedved,

Embertársad megszerethet,

Orvoslás jön minden bajra,

Ha az Isten úgy akarja.

A felhőket miért nézed?

Édes boldogság a részed,

Könnytől ázott földnek sarja,

Ha az Isten úgy akarja.

Világos lesz élted napja,

Tiszta, szíved gondolatja,

Kétség lelked már nem marja,

Ha az Isten úgy akarja.

Fáradt vagy már - nézz az égre

Az a nap is eljön végre -

Elringat a halál karja,

Ha az Isten úgy akarja.

A baklábu isten.

A NAGY PÁN.

(Felhőtrónon ül, maga alá húzza kecske-lábait, hasát fogja s kaczag, de úgy kaczag, hogy megrendül az égbolt. Lenn a földön

AZ EMBEREK.

figyelve az égi háborura.)

Szörnyű vihar, az égbolt reszket tőle,

Mennyi villanyosság a levegőbe!

A NAGY PÁN.

(Tovább kaczag, hogy megerednek könnyei.)

AZ EMBEREK.

Most meg már esni kezd. - Medárd nap óta

Folyton így megy ez az unalmas nóta.

VÉNUS.

(Esthajnal-csillag képében közeleg Pánhoz.)

Nagy isten, mit kaczagsz?

A NAGY PÁN.

(A földre mutat, hol egy tavaszi bimbózó erdőben egy ifju emberpár sétál. Egyszerre a leány sírva borúl az ifjú nyakába.)

Van okom rája,

Nézd lenn már zöldül föld tavasz-ruhája.

S azt hiszed, hogy amazok ott ezt látják?

Természet örök szépségét imádják?

Dehogy! vakon, siketen, búsan járnak,

Nevetséges komoly arczokat vágnak,

Szép látvány, mondhatom, még hozzá toldva

Mozdúlatjaik nevetséges volta.

VÉNUS.

Oh Pán, könnyelmű értelme szavadnak.

Azt hívod nevetséges mozdulatnak,

Mi a természet legszentebb varázsa,

A legszebb érzés megnyilatkozása.

Hisz az ott lenn - milyen jól ismerem -

A boldogító forró szerelem.

A NAGY PÁN.

(Megvetéssel.)

Úgy? - értem már - valóban szép varázs!

Te is csak asszony vagy, és semmi más

A nőstény. - Alakod szépsége, bája,

Nem isteni voltod bűvös csodája,

Csalárdság csak, mert te sem ismered

Mi a valódi tiszta élvezet.

Hiába mondanám is - úgy sem látod,

A nagy, magasztos, égi vidámságot.

VÉNUS.

De nézd csak, szegény, kedves gyermekek,

Nem megható, a lány miként remeg?

(Az erdőben levő párra mutat.)

A LEÁNY.

(Zokogva.)

Hát elhagysz édes, drága mindenem.

A NAGY PÁN.

(Rigó hangon szól hozzá.)

Örülj hogy elhágy, kedves gyermekem,

Csak így lehet lelked ismét szabad,

Így megtalálhatod majd önmagad,

S belátod tán, mit leltetek mind ketten

Ez izléstelen, bárgyú őrületben.

A LEÁNY.

(nem hallja a rigó dalát, kezét tördeli, haját tépi, míg az ifjú erőltetetten sötét arczczal távozik.)

A NAGY PÁN.

Már látom: forr benne a gondolat,

Csak nehány percz, s buta fegyvert ragad,

Utálatos sebet üt szíve táján,

Vagy rést lő, szegény üres koponyáján.

Átadja testét kora rothadásnak.

Pedig nem oka lelke e tanácsnak,

Nincs kedve rá, szeretne élni, élni!

Szökdelni, mint Pán fiatal kecskéi.

De »komoly férfiasság« másra késztet,

Eszét már megvette a rossz igézet.

Ha, ha, ha! szegény ostoba fiú!

(Ujjait nádszálra változtatja, s meglegyinti velük az ifjút.)

Megállj gyerek, ne légy oly szomorú!

Gondolkozzál! ne szórd el éltedet,

Csalárd lidércztűz, mely úgy rászedett.

AZ IFJU.

Mi kedvesen susog-zörög a nád,

Pihenni vágyom - de csak hajt tovább

Mindig tovább kietlen végzetem.

A kínt itt sem, sohsem felejthetem.

(Fegyvert vesz elő - nézi - visszaretten a hideg pengétől, de aztán, gyors elhatározással, mellébe döfi, és holtan rogyik össze.)

A NAGY PÁN.

Mi csúnya látvány kékült habzó szája!

Szegény bolond! megsemmisűlést várja?

Mintha a semmi lehetséges volna,

A lét, s a nem lét csak úgy összefolyna.

Hogy fog csodálkozni, ha rájön végre,

Hogy ha már rászedett volt életébe

Kétszeresen rászedi a halál.

OSIRIS.

(Egy vércse képében repül Pán félé.)

S az ős-rejtély, melyet túlnan talál,

Nem rendít meg? Gonosz ajkad nevet

A legvégső, rémes titok felett?

A NAGY PÁN.

Már hogy ne? Bár árnyából a halálnak

Szemfényvesztőid nagy dolgot csináltak

Mulatságos vad pompa-fejlesztésben,

(Egy a földön elhaladó, nagyszerü temetési menetre mutat.)

Megláthatod - hisz most temetnek éppen -

Egy bűzös rothadékot hogy kisérnek,

Melyet nagy drágán felöltöztetének,

Arany csipkékbe, bársonyos ruhákba,

Felpuffadt, szegény, vízkóros gyomrára

Felrakták - már csak ilyen gondolat! -

A leggyöngébb, legszebb virágokat.

Valóban ki ily ellentéteket

Teremthet, igaz nagy művész lehet.

Hja, művészet az ember birodalma.

(Kaczagása belevegyül az emberek zokogásába.)

OSIRIS.

S téged nem hat meg bánatuk siralma?

A NAGY PÁN.

Már miért hatna meg? Hiszen ha hisznek

Létezésében annak, kit ott visznek,

Tudhatják úgy is, hogy az el nem veszhet.

Szivük akkor fájdalmasan mért reszket?

Ha pedig a lényeget nem is bánják,

Csak e porlandó hústömeget szánják, -

Ezt előbb kezdted volna édes népem!

Születése előtt egy évvel éppen.

OSIRIS.

(Tova száll.)

JUNÓ.

(Feltünik Pán előtt. Mellette pávája. Komoly hangon.)

Igazad van, a föld parlandósága

Nem méltó, örök istenek gondjára.

De van mégis, egy magasztos dolog,

Mely körül a nagy mindenség forog:

Látod oltárom előtt ama nőket

Áldozni? - miként fogja körül őket

Reményteljes jövendőnek sugárja.

Az anyaság rejtelmes boldogsága.

A NAGY PÁN.

(Harsogó kaczagásba tör ki.)

De ugyan Junó! Nem értem szavad.

Nézd csak, ez idomtalan vonalat

Testük hajlásain, szemük nézését,

Májfoltos arczuk bölcs kifejezését.

Oly bárgyú mindegyik, mint egy nagy hombár,

Csak nem veheted komolyan mit mondtál?

JUNÓ.

(Oktatólag.)

A legkomolyabban. Ha be sem látod,

Ez úgy van, s én nem értem léhaságod!

Természet legszentebb titkával szemben.

Termékenység van az isteni rendben.

Hiszen termékenység vagy te magad,

Ez isteni erőd, csak ne tagadd.

A NAGY PÁN.

Csalódsz Júnó, nem ebben rejlik, - másban -

Isteni erőm: a nagy kaczagásban.

Minden bőlcseség kezdete és vége:

Magasztos vidámság közömbössége.

JUNÓ.

Hisz nézetednél a világ kihalna. - -

S a termékenység isteni hatalma?

A NAGY PÁN.

Csak addig isteni, mig öntudatlan,

De nevetséges lesz a pillanatban

Midőn először tudatossá válik,

És nevetséges marad mind halálig.

De megtetőzi még a nevetséget,

Ha ünnepelik mint valami szépet.

Hol teremhet, - mint emberek fejébe -

A gondolat ily izléstelensége.

(Jönnek minden idők nagy törvényhozói Drákó által vezetve Pánhoz. Egy hosszú teremre mutatnak, hol egy gyilkos felett mondanak itéletet. A birák arcza, mint ruhájuk, komoly ránczba van szedve. A gyilkos vadul fintorgatja arczát.)

DRÁKÓ.

Lásd itt, míg mások búsulnak, nevetnek -

Egy igaz komoly percze az életnek:

Bírák nehéz, rémes kötelessége

S a bűnösnek rettentő bünhödése.

A NAGY PÁN.

Ember, s te ezt komolynak nevezed?

Hát nem látja visszanéző szemed,

Mi csúfúl hánykódott az áldozat

E gyilkos majom karmai alatt?

Utálatos, nevetséges a vétek,

S birák tetézik még e nevetséget.

(Feltűnik

TIBÉRIUS

Pánhoz fordúlva.)

Óh vélem rokon isten, hogy imádlak!

Nincs szó mely kifejezné. Az imádat

Szeretet, hódolat, ez mind kevés.

Lásd, mint rám jött a világmegvetés,

Midőn barátomat is megvetettem,

Komolyan többé már semmit sem vettem.

Ott voltam ezer s ezer halál-harczon,

Hörgésüknél csak meg se mozdult arczom.

A NAGY PÁN.

Igen Tibérius, te közel jártál

A győzedelmes isteni vigságnál,

De útat vesztél, s bele tévedt végre

Lelked a legvalódibb nevetségbe.

Mert önmagadat vetted komolyan!

Hát nem érzéd kicsinységed magad,

S végtelen nevetséges voltodat?

Midőn ezreket szántál zord halálra,

Csak rád szállt vissza mindannyi halála.

Nem érzéd, minő nagy jelentőséget

Adtál te magad minden szenvedésnek?

Mert te magad is eszközévé lettél:

Magad körül rútságot terjesztettél.

Hazugság minden közönyöd, s nem érdem.

TIBERIUS. (Ordítva.)

Óh hogy még ezt a kínt is meg kell érnem!

Kinevetve, rászedve, eltiporva.

A NAGY PÁN.

Barátom, ez már földi ember sorja.

Rászedést keres, rászedést talál,

Az élet rászedi, rá a halál,

Rászedi lelke magas szárnyalása,

Még inkább rászedi anyagisága.

Rászedi ellenség és jó barát,

De legjobban rászedi önmagát.

Nem roppant mulatságos ez?

(Ismét hangosan kaczag.)

TIBERIUS.

Hát nincs menekvés, se földön, se égben?

A NAGY PÁN.

Csak jótékony vidámság közönyében.

BUDDHA.

(Jő, s mélyen meghajlik Pán előtt.)

Te kegyelmes, jóságos, csak te érted

Vigasztalást, e nehéz mesterséget.

Oh ha csak egy szemernyit is, adj nékem

Csodabalzsamodból, hogy vigaszképen

Vihessem, a szegény szenvedő népnek.

A NAGY PÁN.

Jó égi társ, hisz magunk vagyunk! kérlek

Hagyjuk ezt. Hisz nem állunk kórteremben,

Miért használod még velem is szemben

Jótékonyság szenteskedő szavát?

BUDDHA.

Mert szenvedésük lelkem’ járja át.

A NAGY PÁN.

Meggyőződéssel szólsz, - de nem lehet

Hogy te, - eszményibb mint az istenek

Többi seregje - komolyan vedd számba

Mi csak néhány idegszál rángatása,

Vagy fejletlen koponyák híg agyának

Szüleménye, mit úgy neveznek: bánat.

BUDDHA.

Hisz éppen ez istenek kiváltsága.

Tőlük jő földre, életbe-halálba

A könyörűletesség, szeretet.

A NAGY PÁN.

Jó! - anya is vigasztal gyermeket.

Ha megütötte apró fenekét,

Vagy kedvencz új babáját törte szét.

De leggyöngédebb anya sem gondolja,

Hogy nagyot fordul a mindenség sorja

Tört bábúval, vagy megütött fenékkel,

Mit gyermeke oly nagy fontosnak képzel.

BUDDHA.

Milyen pogány kegyetlenség van benned!

(Szigorú, bánatos arczczal el.)

A NAGY PÁN.

(Egy perczre elkomolyodik.)

Te szelid bölcs, így kelle tőlem menned?

Hát benned is csalódtam, te sem értesz,

Még néked sincs közöd a mindenséghez.

Oly anyagias vagy, nyilt, látó szemmel

Mint bármely elvakított földi ember.

Néked is csak e rángatózó béka:

A test számít, s a búbánat hajléka,

Csapkodó bőr-egér: a képzelet,

De te sem érted még a szellemet,

Mely egy fénysúgár csak kék levegőbe,

Madárdalból, virágillatból szőve,

Mely Szépség, Jóság, melybe sohsem szállhat

Se sötétség, se fájdalom, se bánat.

Ezt te sem érted. Hiába! hiába!

(Ujból hangos kaczagásba tör ki.)

Hisz így növekszik még Pán vidámsága.

Oh jó Buddha, komoly bölcs, jámbor lélek!

Hát téged is csak nékem szült az élet?

Mulatságomra termettél te nékem

Te legszebb furcsaság a mindenségben.

Játszódtok mind, magam maradok végre

A nagy komédia élvezésére.

(Mind vidámabb lesz, virágokat mosolyog a földre, zenét fuvoláz a patakok-tengerek zugásába, madárdalt kaczag az erdőbe.)

AZ EMBEREK.

(A földön.)

Mi szép a természet, a víz, virág!

A NAGY PÁN.

(Ütemesen kaczag.)

Mi megható az örök butaság!

[*] »Suskó«-nak nevezik a Nyiren a tengeriről lehántott levelet.

TARTALOM

NYITÓLAP

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

I. A NYIRSÉGBŐL

Soká elbolyongtam...

Anyaföld.

Pusztán.

Őszi áldás.

A régi ház.

Honvágy.

Otthon.

Aratás.

Faluba.

Őszi kép.

Nóta a tengeriről.

Az eleven szent.

A dohány.

A falu csufja.

II. KÉPEK.

Visszfény.

Vásár után.

Czigány temetés.

Esteli ima.

Örök élet.

Vis inertiae.

Egy darab élet.

A boszorkány.

Virágtündér.

Fehér lepkék.

Futó betyár.

Keresztek.

Apácza.

Vendégszoba.

Fesztetics Judit.

Orczy Lőrincz sírjánál.

A könyvek.

Ikarus.

A Vesta-szűz.

Az özvegy.

Castor és Pollux.

Csépke Julcsa.

A szörnyeteg.

Erdei predikáczió.

Királyi nász.

Késett álom.

A csendes hallgató.

Utolsó tekintet.

Vendégek.

Üres diók.

A madár.

Levélhulláskor.

Az álmodó.

Lélekharang.

A vágányon.

III. HANGULATOK.

Fehér virágokhoz.

Mulandóság.

A vén harangról.

Dalok.

Uton.

Vihar.

Napkeletkor.

Alaphang.

Altató.

Egy emlék.

Halottak napja.

A sphinx hymnusa.

Félelem.

Távolból.

Egygyel több.

Éji madarak.

Idő szárnya.

Hervadt virágról.

Az első hó.

Novemberi est.

A fehér havas éjszakába.

Ezüst nyárfák.

A nagy arató.

Hullt levél közt.

A nagy munka.

Állandóság.

Bachánsnő.

Tavasz hymnusa.

Csodálkozás.

Asszony-élet.

Őszi rózsák.

Szárnyas gulya.

A halastó.

Don Juan dala.

Még él!

Pán órája.

Pán flótája.

Gombák mente.

IV. APRÓ TÖRTÉNETEK.

Zúg a harang...

Egy életről.

Betegekről.

Este.

Az utczáról.

Volt!...

Hó-nyomok.

A tréfa-rontó.

Saïsi kép.

Ádám és Éva.

Ajtózárás.

Egy gondolat.

Hold fogytán.

Egy útas.

Eljegyzés.

Örökség.

A várban.

Futó homok.

A hála.

V. BOSZORKÁNY-DALOK.

Boszorkány-dalok.

VI. MAGÁNY.

Magam vagyok.

Magános úton.

Délben.

Maya.

Keresem az Istent.

Jó égiek.

?

A változhatatlan.

Istennel szemben.

Eunoïa.

Egy talányról.

Párhuzamban.

A fény útja.

Chaos.

Virradat.

Hosszú úton.

Fátyol.

Isten felé.

A sors.

Névtelenek.

Nyomok.

Felelősség.

Némák kara.

Jövőnk.

Hatványozott.

Igazság.

Bizalom.

Őrület.

Felicitas.

Microcosmos.

Az üvegfal.

Megnyugvás éneke.

A baklábu isten.