KÜZDELEM AZ ÉLETTEL

REGÉNY

IRTA
LUX TERKA

LÉGRÁDY TESTVÉREK
BUDAPEST

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest : Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2018
Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-963-417-404-2 (online)
MEK-18923

I.
Még csak május elején járt az idő, de már is olyan meleg, mint nyár derekán. Délután öt órakor, jó kisvárosi szokás szerint, már minden házigazda locsoltatott háza előtt s a földszintes, meszelt falu házak zsalui, még valamennyi be volt csukva, csak a Deák Ferenc-utcában, a Kállaiék ablakának zsalui nyiltak ki; hat közül három és három puderozott haju, szőke leányfej nézett ki a három ablakon.
Az utcán nem volt sok látnivaló. A szomszéd ház előtt egy öreg mérges arcu férficseléd locsolt s a locsoló csöve előtt egy kis sárga kölyök-kutya ugrált, a fiatalság túláradó életörömével. Vizesen, boldogan ugatva szaladgált, keskeny kis rózsaszinü nyelvét ki-kiöltötte, de a haragos szemü öreget nem tudta megnevettetni. Az utca másik oldalán egy kéményseprő jött. Papucsának sarka kopogott a járda kövezetén s valami kuplé-félét fütyürészett. Az egyik ház kapuján egy nagy fehér macska ült, zöld szemével ravaszul nézegetve az ákácfákon ugráló verebeket s valamelyik udvarról, egyenlő időközökben, kakaskukorékolás hallatszott, melyre az öreg locsoló cseléd azt mondta magában: eső lesz... s nagyot rugott a kis sárga kutyán. - Eredj a fenébe!...
A három Kállai leány unatkozva ásitott s az egyik kinyitotta a zongorát, a másik könyvet vett elő, csak a harmadik dőlt tovább is az ablakvánkosra és túlságosan apró foga között deákabrakot ropogtatott, mazsolát mandulával keverve.
Az unalom és a hőség, mint valami nehéz, lihegő sárkány, ült a házakon és utcákon. A két sor csukott zsalugáteres ház egyforma stilusával, kapujával, mész-szinével, már magában véve az unalmat szuggerálta, azt a tapadós, nyálkás unalmat, ami a piócához hasonlit, mert szinte érzi az ember, hogy szivja ki a vérét.
Amelyik leány az ablaknál maradt, egyszerre hirtelen hátrafordult és röviden jelentette:
- Jönnek a Kádár leányok!
A két leány azonnal az ablaknál termett.
A másik oldalon, egy mellékutcából, akkor jött ki két fiatal leány s egy idősebb nő, a francia nevelőnőjük.
A két leány a polgármester leánya volt.
Ella, az idősebb, huszonkét esztendős, karcsu, arisztokratikus vonásu, márványosan fehér homloku zárkózott leány, olyan szemmel, mint a lilászöldbe játszó nyári köd, mely alkonyattájt a távoli hegyekről látszik.
A huga, kinek nem volt más neve, mint: a Kisaranyos, ép ellentéte volt. Gyerekesen bájos, olyan, mint egy rózsaszinü lábu fehér galamb, vagy egy most piruló, hamvasan bársonyos őszibarack. A haja szőke, szeme kék, tejszinü állacskája gödrös, kerek, rózsás kis száján állandó mosoly, még talán akkor is, ha aludt, vagy olykor sirt.
A két leány keresztülment a Deák Ferenc-utcán s kiértek a Főtérre.
Hogy milyen a Főtér az alföldi városokban, mindenki tudja, aki egyet látott. Középen a szemetes piac, ahol a piac végződik, a templom, jobbról-balról egy sor egyemeletes ház, köztük néhány kétemeletes, a házak alatt boltok, cukrászda, az ut közepén a bérkocsi-állomás, s ami ezután következik, az már csak a vasuti állomás felé vezető ut, ahol télen sárba, nyáron porba fulnak bele a kocsik.
A polgármester leányait, amerre elmentek, mindenütt érdeklődéssel, elragadtatással nézték és hódolattal köszöntötték. A férfiak és nők utánuk néztek, a kereskedők kiszaladtak boltjukból s az álmos kisváros utcáit mintha virágszállal csiklandozták volna meg, amerre a leányok elmentek.
Mikor a cukrászda felé közeledtek, Kisaranyos kérőleg Ellára nézett:
- Ott ül Gyula bácsi meg Pista bácsi, fogjuk be hátulról a szemüket.
- Jó, - felelte mosolyogva Ella, s a járdán álló legszélső asztalhoz lábujjhegyen közeledtek s intettek a harmadik urnak, aki szemközt ült velük, hogy ne szóljon. És hátulról befogták kis fehér keztyüs kezükkel az öreg árvaszéki elnök, Tarajos Gyula, s egy régi, hires ügyvéd, Salamon István szemét.
- Ki vagyok? - kacagott Kisaranyos pajkosan s a másik két asztalnál fagylaltozók mosolyogva nézték őket.
- Nem vagyok ördög, - szólt az öreg elnök, - de ez a kezecske és ez az ezüst hangocska, a Kisaranyos kisasszonykáé.
- Ez pedig, - szólt a másik öreg ur, - minthogy a keztyün keresztül is megérzem a jegygyürüt, a jövendőbeli Szalányi Dezsőné nagyságos asszony kezecskéje.
A leányok kacagva vették le kezüket öreg barátjaik szeméről.
- Hová mentek? - kérdezte az elnök, aki távoli rokonuk is volt.
- Tud hallgatni, Gyula bácsi? - kérdezte Kisaranyos komolyan.
- Én csak tudnék, - mosolygott az elnök, - Pista bátyátok is tudna, de már erről a harmadik urról, aki szegény ujságiró, nem állok jót.
Az ujságiró, névszerint: Stein Adolf, az Alföldi Szó szerkesztője, felállt és tréfásan meghajtotta magát.
- Ha titokról van szó, bizony nem állok jót magamért, nagyságos kisasszonyok, azért inkább félrevonulok a vallomások idejéig.
Kisaranyos a két barátja közé állt, gömbölyü karját rátette a vállukra, s mint egy gyerek, olyan bájosan nézett az öreg urak szemébe.
- Tehát szilencium?
- Szilencium! - felelték komolyan az urak.
- Akkor jó. Hát kérem, én két nap mulva tizenhét esztendős leszek, s minthogy ezután nem illik többé babával játszani, ma titokban Ella megveszi nekem azt a szép nagy babát, amely után régóta vágyakozom és két napig még, zárt ajtók mögött, babázunk.
- Babázunk?! - csodálkoztak az öreg urak, meglepetést szinlelve. - Kivel babázunk? A Ninus cicával, vagy a Nero kutyával? Mert csak nem a komoly menyasszony hölgygyel, Ella ő nagyságával?
- Pszt, pszt! - kacagott Kisaranyos, - ne olyan hangosan! Hát persze, hogy Ellával! Becsukjuk a szobánkat, a komoly menyasszony nagysága leveti a hosszu szoknyáját és leülünk a szőnyegre babázni.
A két öreg ur összenézett.
- Hisz szépen vagyunk!
- Bandi legyek, ha meg nem mondom Dezsőnek! - szólt az elnök.
- Nem szabad! - kacagtak a leányok s kezet fogtak barátaikkal, kinyitották napernyőjüket s átmentek az utca másik oldalára, ahol az öreg Hoffer játékkereskedő boltja volt.
Az ujságiró visszajött az asztalhoz s a két öreg ur hallgatva nézett a fehér ruhás, bájos leányok után s az arcuk elsötétült.
- Épen most beszéltünk róluk, - szólt az elnök szomoruan.
A társa sóhajtott:
- Szegény gyerekek, ma vagy holnap rájuk szakad a gyalázat s összeomlik körülöttük minden!
Az ujságiró megrántotta a vállát és szivarra gyujtott.
- Én ezt évek óta látom, - szólt közönyösen.
A két öreg ur rosszalólag összenézett s az egyik egy csöppet arrébb huzta az ujságiró mellől a székét, a másik meg a pipája töméséhez fogott.
A református templom tornyában elütötte az ötöt s a városház-kapun fényesre kopott kabátu, agyonkefélt posztókalapos, vagy a feleség kénezésétől összesárgult, fehér szalmakalapos kishivatalnokok jöttek kifelé. Egyik-másik aktacsomókat szorongatott kezében, az otthoni munkát, melyért külön járt ki egy kis sallárium, gyerekcipőre vagy zsirozóra való.
A kaszárnyából is szállingóztak a tisztek, poros bluzzal és csizmával; siettek haza, hogy kimosdjanak s azután kiüljenek a cukrászda elé és várják a város sétáló szépeit, akik hat és hét óra között ellepik a cukrászda oldalát.
Salamon, az ügyvéd, megtömte a pipáját s rágyujtott. Az elnök kiflimorzsákat gyurogatott ujjai között s a járókelőket nézegette. Csak az ujságiró szivta nyugodtan, jóizüen a szivarját s nézegetett gunyosan jobbra-balra, miközben ki tudja, mire gondolt, a mindenkit ismerő és befelé mindenkit megvető, okos, lenézett zsidó.
- Már gyülnek, - szólt s tekintetével néhány arra jövő, nevesebb és tekintélyesebb városatyára mutatott, akik lassu és olyan méltóságteljes lépésekkel rótták a városház felé vezető utat, mint valamikor a velencei nemesek a Szent Márk-terét, mikor a dogepalotába tartottak.
Ezüstpitykés dolmányu, zsinórozott nadrágu, csizmás virilisták, kettős tokával, gőgös pöffeszkedéssel lépkedtek s ha valamelyik ismerősük megkérdezte tőlük, hova mennek, komikus fontoskodással felelték: a városi közgyülésre. S a városi szóban az á-t, a közgyülésben az ü-t ugy mondták ki, mintha ezen a két betün épült volna fel Magyarország. Majd Kovács, a milliomos vaskereskedő jött, kinek egyik leányát a főispán vette el, a másikat egy államtitkár, miután előbb százezer forint adósságot fizetett ki érte. Régi emberek azt mesélték erről a milliomosról, hogy a nagyapja még faluvégi kovács volt s inkább huzott Fáraó nemzetségéhez, mint a szittya magyarokhoz.
A vaskereskedő előtt majdnem földig hajoltak a járó-kelők. Még a tisztek is, köztük egy-két grófocska, tisztelettel szalutáltak neki s az ujságiró mélyen meghajtotta magát előtte.
Kovács kezet fogott a két öreg urral s futólag az ujságiróval.
- Na, nem jöttök? - kérdezte az öregeket.
Az ügyvéd megrázta a fejét.
- Én nem járok már kivégzésekre.
- Én meg sohse is jártam, - szólt mogorván az elnök, aztán Kovácshoz fordult. - Józsi lelkem, ne hagyjátok el azt a szegény Kádár Gyurit.
A milliomos vállat vont, majdnem ugy, mint előbb az ujságiró.
- Azt már hat ökör se huzza ki a bajból. A Wertheimer-banda kezében van s ez a zsidó-párt tönkreteszi.
- Ne hagyjátok, - kérte az ügyvéd. - Vagytok ti elegen, akik megmenthetitek. Ott vagy te, a főispán vőd és ott van mindenki, akit akarsz, hogy ott legyen.
A szintén öregedő, de vasenergiáju, okos kereskedő hidegen nézett a két barátjára.
- Egyszer már kirántottam Kádárt a ti kedvetekért, nem is a hinárból, hanem a pocsolyából; még rám is frecscsent a sárból s az ellenségeim ugy szétkenték rajtam, mint ahogy az aranyműves egy krajcárnyi aranyból bevon egy huszárt lovastól. Hát ebből nem kérek másodszor. Meg Gyurin nem is segithet már, csak az Uristen. A keze... a keze...
- Eh, - dünnyögte az elnök - a keze! Hát arról már tudjuk, hogy nem tiszta. De én ismerem ezt az embert a gyerekségétől. A lelke arany. Jólelkü, egyszerü, tiszta szivü ember, hivő és könnyelmü, rossz gazda, nem tud gazdálkodni, ez az egész.
- Na, öregem, - mosolygott a milliomos kereskedő gunyosan - ez épen elég tulajdonság ahhoz, hogy valakiből ne polgármester, hanem herceg vagy legalább is gróf legyen.
- Vagy szinigazgató, - tette hozzá alamuszi gunynyal az ujságiró.
- Vagy az! - intett elégedetten Kovács az ujságiró felé. - Valami bohém. De egy kisvárosi főbb hivatalnok, aki megközelithető minden oldalról, mint valami ledér nőszemély, az mégsem járja! Eleget elnéztünk neki a családja miatt.
- Ez, ez! - sóhajtott az elnök - a családja! Nem győzte pénzzel a családját. Elszegényedett arisztokrata leány feleség, huszárhadnagy fiu, most egy huszárfőhadnagy vő s még ott egy másik férjhez menendő leányka is. Ép most jönnek ki Hoffertől. Nézd! A kisebbik két nap mulva lesz tizenhét esztendős.
Átnéztek a másik oldalra, hol a Hoffer bácsi öreg, fakó lépcsős boltjából akkor jött ki Ella és Kisaranyos.
A nagy fekete szalmakalap alól kiragyogott selymes hajuk, az élet szeretetétől és boldogságától csillogó szép szemük és gyöngéd ajkuk körül gyermekes mosoly játszadozott. Finom fehér ruhájuk kecsesen omlott szép termetükre, formás nyakuk mint egy virágszál hajolt előre s olyan biztos, könnyed lépésekkel mentek, mint maga a szerencse gyermeke, aki bekötött szemmel is bátran megy előre, akár kőfal, akár feneketlen mélység áll előtte.
- Szép gyerekek, - szólalt meg nem minden irigység nélkül a vaskereskedő, akinek leányairól legbuzgóbb hizelgőjük sem állithatta volna, hogy szépek.
- A nagyobbik menyasszony, - mondta az elnök.
- Igen, tudom, - felelte Kovács. - A főhadnagynak, minthogy katona, vissza kell lépnie.
- Máris büzlik valami Dániában, - szólalt meg az ujságiró. - A vőlegény egészségi okokból egy hét előtt elutazott. Alighanem figyelmeztette valami jóakarója: hogy romlik a hal.
A két öreg ur szemrehányólag nézett Steinra, aki gunyosan viszonozta pillantásukat, abban a biztos tudatban, hogy egy hatalmas hátvéd áll mellette: a vaskereskedő. Egy az övéhez hasonló: józan, reális, hideg koponya, csakhogy az övénél is hatalmasabb valami: a pénz koponyája.
Ennek a biztos védelemnek hatása alatt bántóan mosolygott.
- Egyik legfrappánsabb bizonyitéka a polgármester morál insanityben szenvedő gondolkodásának, ép ez a házasság. Megigéri a kauciót, holott tudja, hogy nincs egy krajcár vagyona. Ez már szélhámosság. Vagy pedig a romlottság legalsóbb foku dekadenciája. Valami előre kiszámitott panama-manőver, melyen megnyeri a kauciót.
A két öreg felállt.
- Mi ezt nem hallgatjuk, - szólt az elnök megbotránkozva. - Nem védjük a polgármester bűnét, csak az embert védjük benne és a családját. S ezt még az esetben is védenénk, ha nem kötne hozzá több barátság, mint amennyi magát köti. Az ördögbe is, - s öklével dühösen csapott az asztalra - hisz ép maguk, firkászok, prédikálják folyton: hogy nincs bűn, csak szerencsétlenség, s ha egy szegény ördög a moslékba esik, mégis maguk mártják először bele a fejét, a helyett, hogy kihuzni segitenének és ugy, ahogy, megtisztogatnák.
Stein, a kisváros inkább félt, mint tisztelt tollu ujságirója, jóizüen szivarozott és nem épen szerényen, de igen nyugodtan mosolygott.
- Olykor segitünk - szólt - és nem egyszer meg is tisztogatjuk a moslékba cseppent uraságokat.
- Meg, - felelte haragosan az elnök, - ha valahonnét rájuk parancsolnak, vagy megfizetik érte. De az emberszeretet nevében semmit se tesznek.
- Hja, - felelte Stein félvállról - ingyen a Krisztus koporsóját sem őrzik!
- Menjen, farizeus, jezsuita, Judás! - fakadt ki dühösen most már az ügyvéd. - Se humanizmus, se igazság, semmi sincs benne és mégis ir! Hogy meri kezébe venni a tollat, ha csak a haszonlesés és a gyülölet vezeti folyton? Akkor menjen el inkább hóhérnak, álljon be Bali Mihályhoz és huzgálja kötélre az embereket s ne a tollára. A toll nem arra való! A toll szentség, a toll a tiszta harcok fegyvere, az igazságé, a gyülölet nélküli, bölcs megismerésé, az emberszeretet tűhegye, melyre az elrongyolódott erénynek tépett szálait szedik fel és foltozgatják, javitgatják vele a nyomorultak és boldogtalanok életét.
A kép kezdett komikus lenni. A két öreg kivörösödött arccal állt az asztal mellett s az elnök, aki nyugodtabb volt, az ügyvéd karját fogva, igyekezett csillapitani és magával vinni, mig a vaskereskedő titokban jóizüen mosolygott a bajusza alatt s az ujságiró nyugodt maliciával nézett farkasszemet haragosaival.
- Jó lecke, - mondta egyszerüen - eszembe tartom, s ha a hatvanadik esztendőmhöz közeledem, előveszem, feltéve, ha akkorra nekem is lesz egy kétemeletes házam a piacon és legalább száz darab takarékpénztári részvényem a fiókomban. Addig pedig csak kavargatom a moslékot és mártogatom bele könyörtelenül azokat az urakat, akik megdézsmálják a szegények kasszáját, elsikkasztják az özvegyek nyugdiját, panamáznak a város vagyonával, pénzért osztogatják a hivatalokat, csak azért, hogy hitvesük: Horn-Hanns Gabriella bárónő, fogatot, két inast tarthasson, a fiát a bécsi Terézianumban neveltethesse s a leányát Kisfái Szalányi Dezső huszárfőhadnagyhoz adhassa férjhez... És most alászolgája, urak! Megyek a pokolba, a tüzet éleszteni a polgármester alá, de estére azért együtt ferblizhetünk már, elveink kölcsönös tiszteletben tartása mellett, ugy mint tiz esztendő óta minden este.
Komikusan meghajtotta magát, föltette a kalapját és elment. A két öreg ur gyülölettel nézett utána s a vaskereskedő alig tudta visszatartani kacagását.

II.
A városháza tanácstermében, ahol a közgyüléseket tartják, két szolga becsukta az ablakokat, kinyitották a szellőztető készüléket, fölgyujtották a gázlángokat, az asztalra friss vizzel teli üvegeket helyeztek s ezzel átadták a termet rendeltetésének.
Az első bizottsági tag, aki már fél ötkor elfoglalta benne helyét, a hetven esztendős Sápi Sáry Mihály, bóbiskolva ült a barnára fényezett tölgyfapadon. Hosszu, fehér prófétaszakállán egy légy sétálgatott s a neki erdőszerü rengetegből különös passzióval repült ki olykor s pihent meg az öreg civis himlőhelyes, vörös orrán. Az öreg föl-fölriadt ilyenkor, kezével orrához csapott, azután tovább aludt, mig csak a nálánál tiz esztendővel fiatalabb Mészáros Sámuel a fülébe nem köszönt:
- Adjon isten, komám!
Az öreg paraszt-nábob megtörülte kék babos zsebkendőjével izzadt arcát, azután lecsapta a port csizmájáról, erre ismét megtörülte vele az arcát s ezek után leült a másik öreg mellé.
- Nehéz nap lesz a mai! - kiáltott a komája fülébe, minthogy ez nagyot hallott.
- Azt se tudom, mi lesz - dünnyögött az öreg. - Csak bezavartak a tanyáról.
Mészáros szétnézett, hogy csakugyan ketten vannak-e s a társa füléhez hajolt:
- Bajban van a polgármester!
- Nem kell az urakat félteni - felelte az öreg nyugodtan s olyan szerencsésen csapott rá az orrára, hogy megfogta a legyet, tenyeréből ujja közé morzsolta, aztán lehajolt, a csizmája talpa alá tette és egész gyönyörüséggel taposott rá szemtelen ellenségére.
- Na, na - himbálta a fejét jobbra-balra Mészáros - olykor az urba is beleesik a kukac, nemcsak a sajtba. Oszt’ megeszi.
A másik megrántotta a vállát.
- Hadd egye! Az ur nem eleget eszik mi belőlünk?
- Dehogy nem eleget! - felelte Mészáros és kövér szája körül egy kis gyülölettel teli vonás jelent meg s még közelebb hajolt a komája füléhez. - Felőlem ugyan mindet felhuzhatják.
- Felőlem is - integetett az öreg süket. - Mi ketten, Mészáros koma, meg én, nem is engedtünk be urat a családunkba. Pedig a maga leányát is kérette a főjegyző, enyimet is az alkapitány, de abból ugyan nem ettek!
- Nem ám! - felelte kevélyen Mészáros. - Az én népségembe nem is ette bele magát a moly: az uraskodás. Még a fiukat se adtam gazdasági iskolába, pedig szerettek volna menni. De minek az? Mit tanul ott? Gőzekével szántani, meg kártyázni, műtrágyával bánni tudni, meg kávéházba járni? Nem kell! A kávéházzal jön csizma helyett a gombos cipő, dolmány helyett a német frakk, oszt’ a kisasszony-feleség s ezzel megett a fene mindent. Ha uri a feleség, az annyi, mint mikor a bundába beleesik a moly. Csak egy csöpp kis féreg s megeszi az egész drága bundát szőröstül-bőröstül.
- Meg a! - bizonyitotta Sápi Sáry. - Pedig - mondta kedvetlenül s könyökével meglökte a komáját - minden hiába! Ha mi meghalunk, mégis csak beleesik a moly a bundába. A komámuram növendékleány unokája, amint hallom, már kalapot hord. Most már meg az én unokám is ezzel lovagol az anyján: a Mészáros Zsuzskának is van!...
Az öreg Mészáros elvörösödött s mérgesen huzta föl a vállát.
- Mit csináljon velük az ember? A gyerek olyan, mint a csík, kicsuszik az ember kezéből. Hát aki hátul marad, tegye be az ajtót.
Öt órakor egyre-másra nyitogatták a közgyülési terem ajtaját s a két öreg abbahagyta a beszélgetést. A padok kezdtek megtelni, sietve, izgatottan jöttek a bizottsági tagok, minden ablak mellett kisebb-nagyobb csoportok álltak, beszélgettek, gesztáltak, izgatottan, nekivörösödve s egyik csoportban sem nyugodtan, részrehajlatlanul és önzetlenül.
Fél hatra, szokatlan pontossággal, már együtt volt az egész bizottság, melynek csak a három főszereplője hiányzott még. A főispán, a polgármester s Wertheimer, a szocialisták (itt a zsidópártnak hivták) vezére.
A padokban nem volt már üres hely s a karzat majdnem csak a Wertheimer hiveivel telt meg. Politikai pártok szerint ültek egymás mellett a bizottsági tagok, de még ezek a pártok is pártokra, kasztokra szakadtak, sőt még a kasztok is nüanszokra bomlottak szét.
Kovács, a milliomos vaskereskedő, a főispán apósa mellett a pénz és a társadalmi állás arisztokratái ültek, meg az ezeken élősködő paraziták.
Mészáros Sámuel, a paraszt-nábob mellett, a kisebb-nagyobb paraszt-nábobok, aztán igen kis számu független állásu, intelligens, lelkes, de kissé fantasztikus és rajongó modernisták, kiket minden párt, sőt még a szocialisták is lenéztek s végül a Wertheimer hivei: a szép számu zsidóság, kevés keresztény hitü szocialistával keverve.
Öt perccel fél hat után megjelent a polgármester, utána nemsokára a főispán s pár perc mulva Wertheimer, a város egyik országgyülési képviselője.
A jellegzetes arcu, nagy orru, gondosan öltözött, nagyravágyó eszes ember sietve jött, leült a helyére s anélkül, hogy szomszédjaival a köszönésen kivül szót váltott volna, jegyzeteit nézegette.
E percben a teremben olyan csönd volt, mint mikor az erdőben a vadászok lesben állnak, töltött fegyverrel, felhuzott kakassal. Hogy itt is vadászatról van szó, egy kártékony vad üldözéséről, aki ugy körül van véve reá leselkedő vadászszal, reá irányitott fegyverrel, hogy semerre se menekülhet előle, azzal mindenki tisztában volt, maga a vad is: a polgármester.
A szimpatikus arcu, ötvennégy-ötvenöt esztendős, őszbevegyülő, erős, szálas, szőke ember arcát valami leplezetlen keserü vonás rajzolta körül, szinte felismerhetetlenné deformálva, hogy még az ellenségei is megdöbbentek, mikor a főispán elnöki széke mellett elfoglalta helyét.
A főispán, aránylag még fiatal ember, nyirott bajuszu, kitünő reprezentáló képességü, automata-arcu uri ember, röviden megnyitotta az ülést, aztán átadta a szót a polgármesternek.
A bizottsági tagok között izgatott, rövid moraj futott keresztül, mint a szinház nézőterén, mikor a szinpadon egy elsőrangu szereplőre kerül a sor, akiről tudva van, hogy mindig fontos, érdekes dolgokat mondat el vele a szerző. Ilyenkor a szinházi közönség hamarosan kifujja az orrát, elvégzi a köhögését, elhelyezkedik a székében és visszafojtott lélegzettel figyel.
Csakhogy itt a közönség nem azt várta, hogy a polgármester mit mond, hanem azt, hogy fogja elmondani, amit mondania kell, s hogy mit fog ezek után: Wertheimer mondani?
A polgármester valami fürdőépitésről kezdett beszélni, megszokott nyugodt hangján, értelmes, szép előadásával. Erről áttért az artézi-kut furására, azután valami telekspekulációra s már egy félórája beszélt, anélkül, hogy valaki egy hanggal is félbeszakitotta volna. A csodálkozás, nyugodtsága fölött s izgatott várása annak: ki harap először belé? egészen lekötötte a hallgatóság figyelmét.
Csak Wertheimer nézegette sürü, fekete pillája alól fagyos gunynyal. Jegyzeteire könyökölve játszott plajbászával s ugy látszott, mintha zöld tüzbe játszó, tigrisszerü szemével azt nézegetné, melyik oldalról ugorjon reá? S mikor a polgármester a telek-spekulációnál tartott, hirtelen, metsző gunynyal közbeszólt:
- Majd ezt már a másik polgármester alatt végezzük el!
Ezzel kezdetét vette a közbeszólás, a személyeskedés s a sértegetések kinos chaossza.
Valaki, a Wertheimer-pártból, elkiáltotta magát:
- Egy tisztább kezü alatt!
Egy másik hang:
- Mikor maga már a fegyházban ül!
Erre a polgármester sógora, a városi főmérnök, dühösen felugrott helyéről s a padot verve kiáltotta:
- Magyar embernek, akinek bőr van az orcáján, nem kellene türnie ezt a zsidó-terrort!
Erre valaki elkiáltotta magát:
- Nem ám!
- Ismerjük a taktikájukat! - kiáltott a főmérnök. - Wertheimer nagyságos ur a bátyját szeretné beültetni a polgármesteri székbe!
Erre éktelen kavarodás támadt. Minden oldalról kiabálás hallatszott: Menjenek a zsidók Jeruzsálembe!... Le a panamistákkal!... Ki velük... Pokolba!...
Nem lehetett rendet csinálni, s mikor Wertheimer felállt, gunyos mosolylyal, összefont karral, hogy beszéljen, a főmérnök torkaszakadtából kiáltotta:
- Ki kell lökni! Lökjék ki!
Maga Kovács, a vaskereskedő, sem tudta lecsillapitani az izgatott embereket s a főispán kénytelen volt leszállni az elnöki emelvényről, s pazarul osztogatni a kézszoritást, melylyel sikerült is rendet csinálnia.
Mikor ismét csönd lett, Wertheimer gyilkos maliciával fordult a főmérnökhöz:
- Mi értjük a főmérnök urat! Ő egy darab sajt a polgármester ur - a holló - szájában, melyet a holló e pillanatban már kiejtett a szájából.
A hallgatóság megmozdult, mint a közönség a szinházban: Na most!... És szinte kéjes várakozással helyezkedtek el helyükön. Csak a főmérnök és a polgármester sápadtak el. De az utóbbi vissza is vágott.
- Annak a meghatározása, hogy a holló szájából kiesett-e már a sajt, - szólt nyugodtan felnézve a papirosairól - talán nem a képviselő ur hivatása?
Ez gunyos szánalommal nézett végig áldozatán.
- Igaza van - felelte - nem én vagyok hivatva ennek meghatározására. A bűnfenyitő törvényszék birája.
Az a moraj, ami erre végigfutott a padok között, a polgármestert meggyőzte arról, hogy néhány rokonán és meghitt barátján kivül, ebben a percben mindenkit elveszitett maga mellől, s hogy egyedül áll. Most már senki sem mozdult meg, mikor Wertheimer felállt, hogy elmondja vádjait. A bűnös ember, mint a bélpoklos, ott állt egyedül az országuton s elkerülte mindenki. És Wertheimer, a legpontosabb sorrendben, mint valami szinigazgató, ki ugy állitja össze repertoirját, hogy az idény kezdetén a gyönge darabokat adatja elő, később az erősebbeket s utoljára tartogatja a slágert, ugy adta elő ő is vádjait. Minden bűnét a polgármesternek, melyek tizenöt esztendő óta mint a homokszemek gyültek egymásra, mig hegy lett belőlük. Ebben a hegyben a panamák mindenféle bűnének változata feltalálható volt. Wertheimer mindent ráolvasott a polgármester fejére, kiszinezve, megnagyobbitva, elferditve, mint ahogy a régi halotti beszédekben a pap kiszinezte, megnövesztette, megaranyozta a halott talmi erényeit, aszerint, minél nagyobb salláriumot kapott a nevető örökösöktől.
A szinházban a legérdekesebb hős bukását nem kisérik több figyelemmel, mint a régi városházának falai között annak a bukott embernek kivégzését, aki ott született köztük, az övék volt, az ő vérük, majdnem a testvérük. Az a sok arckép a terem sötétvörös falain, a régi polgármesterek arcképei, majdnem valamennyi a pusztai Kádár familiából, a mostani polgármester apja, nagyapja, nagybátyja volt, akik ki tudja hány embernek a jelenlevők közül vetették meg boldogulásuk alapját, vigyáztak vagyonukra, életükre, mint jó apa a gyerekeire.
Ki gondolt itt erre? Senki!
A főispán, egy bevándorolt német gyógyszerész család leszármazottja, hátradőlve székén, az órája csüngőjével játszott s durva, vastagszálu, angolosan nyirott bajuszát rágva arra gondolt, hogy a sógorát fogja beültetni a polgármesteri székbe.
Kovács, a milliomos kereskedő, a gazdag emberek nyugalmával és biztos garanciájával az ő erkölcsi élete jelenjének és jövőjének, undorral hallgatta a kegyetlen vádakat és megvetően nézegette a polgármester arcát, aki viaszsárgán és szinte közönyösen váltogatta pillantását a beszélő Wertheimerről az apja nagy, olajba festett arcképére, mely a szemközti falról nézett le reá erélyes szép magyar arcával, kedves, kissé borongós nézésü kék szemével.
Az öreg Sápi Sáry összehunyoritott szemmel, előre nyujtott fejjel szorongatta hallócsövét füléhez, hogy el ne veszitsen egy szót se, s a mellette ülő Mészáros Sámuel lehunyta a szemét, a gyomrán malmosdit játszott ujjaival s a paraszt titkos gyülöletével és kárörömével hallgatta, hogy pusztitnak el az urak maguk között egy másik urat. És lecsukott szeme előtt látta a polgármester arcát, urias ruháját, a hintóját, házának fényes berendezését és a gondolatkapcsolódás különös szeszélyénél fogva, mindezek fölött, mint valami ijesztő kisértet, ott lebegett előtte: a Zsuzsika unokája kalapja. Az első kalap a Mészáros-ivadék asszonyfején.
A fegyelmezett gondolkodásu és temperamentumu zsidóság, orvosok, ügyvédek, kereskedők, földbirtokosok, semmit sem árultak el gondolataikból. Némán hallgattak és figyeltek, mint valami jól szervezett titkos társaság tagjai, kiknek látszólag semmi közük egymáshoz. És ezt minden megállapodás, sőt magukra oktrojálás nélkül tették. A kisvárosi intelligens zsidóság közelebb áll külsőleg, társadalmi érintkezésben a keresztény intelligenciához, mint a nagyvárosokban. Ami azonban a belsőséget illeti, a lelkeknek teljesen együvé simulását, tartozását, ebben ott is, itt is egyforma a távolság és a rejtett gyülölet ott forrong a szegény ostoba emberi lélekben, mely egyenlőséget nem ismer és soha sem is fog ismerni, csak a vágyat: egymás fölibe kerülni.
A szellőztető-készülék már jó tiz perce megállt, hirtelen elromlott s a teremben türhetetlen meleg lett. A polgármester kétszer egymásután tele töltötte a poharát, de a szája mégis olyan száraz volt, hogy a nyelve hozzátapadt a szájpadlásához s az ajka kicserepesedett. Emellett alig tudott a székén ülni, annyira szédült. Ájulás környékezte, szeme káprázott, s fulladásszerü nyomás szoritotta össze a torkát. Megrázkódott s hirtelen felállt. Mindenki ránézett s Wertheimer elhallgatott. Nem tudták, mi fog történni. A polgármester belefogózott az asztalába.
- Bocsánatot kérek, - szólt rekedten, - rosszul vagyok, haza kell mennem...
A karzatról kacagás hallatszott s egy durva vicc. A polgármester nem hallotta.
- A képviselő ur vádjaira - folytatta - képtelen vagyok válaszolni. Csak annyit mondhatok, ezek a vádak túlzottak, részben hamisak, de azért van bennük igazság is. Ennek kijelentésével tartozom és azzal, hogy levonom belőle a konzequenciákat és leköszönök állasomról.
- Egyebet nem is tehet, - felelte Wertheimer hidegen. - A többi a törvény dolga.
A teremben mély csönd volt. Mintha temettek volna. Egy-egy ember elsápadt, összeborzongott, s a legtöbbnek lelke mélyén egy kis szégyenkezés-féle vibrált, mint a lázas ütőér, de maguk sem tudták, miért.
A polgármester keserü mosolylyal fordult el Wertheimertől, azután valamit mondott a főispánnak, aki fagyos arccal hallgatta s tüntetőleg az asztalon tartotta mindkét kezét, nehogy azt higyje valaki, hogy kezet fogott ezzel az emberrel.
A polgármester végigment a termen, bement a hivatalába, föltette a kalapját, előkereste a botját s a sógorára támaszkodva, elhagyta a városházát.
Már hét órára járt az idő, a Főtér tele volt sétálókkal s a két férfi kocsira ült. Nem szóltak egymáshoz egy szót se. A polgármester torkát zokogás fojtogatta, s mikor a kocsi megállt a háza előtt, két nagy könycsepp folyt végig az arcán.
- Mit fog szólni a feleségem? - suttogta összerázkódva s látszott rajta, hogy ez a kérdés jobban kinozza, mint előbb egy csomó idegen ember előtt elszenvedett gyalázata.

III.
A polgármesterné a szalonban ült s a leánya staffirungjához tartozó cimerrajzokat nézegette, melyek most érkeztek a fővárosból. Lorgnettjén keresztül figyelmesen nézegette a kombinált cimert, az ura és a vőlegény nemesi cimerét s homlokát boszusan összehuzta arra a gondolatra, hogy miért nem teheti a cimerek fölibe legalább az ő bárói koronáját? Boszankodott és sehogyse tudta megérteni, miért nem viselheti a gyerek az anyja cimét is, ha az apjuk után csak egyszerü nemesek, de az ő, az anya származása révén: arisztokraták?
Tehát e szerint félig nemesek, félig arisztokraták, kiknek jogukban áll az apai cimer fölibe a bárói koronát oda tenni. Ki tilthatja meg ezt? Erre nem lehet törvény. A józan érzéke azt sugta ugyan, hogy a jóizlés megtiltja a kettős korona használatát, de annyira tetszett neki ez az idea és annyira helyesnek találta mindig a maga okoskodását, hogy elhatározta, nem a jövendőbeli vőjének cimerét kombináltatja az ura cimerével, hanem a magáét s a maga hétágu koronáját rajzoltatja a nemesi koronához.
Érezte, hogy izléstelenséget követ el, hogy gunyolódásra ad alkalmat, de erre hidegen vállat vont. A kisváros társaságának privát véleménye levegő volt reá nézve. Nem érdekelte.
Horn-Hanns Richárd ezredes, a német származásu szegény báró leánya, Gabriella, huszonöt esztendővel ezelőtt nyujtotta kezét a polgármesternek, ki akkor még ősi birtokán gazdálkodott s a kisváros gentry gavallérjai között az első helyet foglalta el.
A vérére, származására büszke Gabriella, ezt a házasságot a lelke mélyén, még ma is mésalliance-nak tartotta.
A nagyon szép, fekete haju, kékszemü bárókisasszony, a katonaleányok különös, bohémszerü neveltetésénél fogva, tizenöt esztendős korától már társaságban élt s a társaság bálványa volt. Szépsége, gőgje, mely csak a maga szoros társaságában olvadt föl a fiatal leány kedvességévé, idegenek között fagyosan huzódott össze, mint a virág az első hideg őszi napon. De annál elbájolóbb volt a hasonló rangu, intim társaságban. Itt olyan volt, amilyen lett volna egész életén keresztül, ha esetleg egy birodalmi grófnak, vagy egy kisebb hercegség szuverénjének ajándékozhatta volna szivét és kezét.
Különben is ilyen állásra predesztinálta őt klasszikus szépsége, természete és egész neveltetése. Művésziesen zongorázott, szépen énekelt, pompásan táncolt, lovagolt, korcsolyázott, vadászott, tenniszezett, de azt, hogy a kenyér dagasztott állapotban terem-e a földeken, s hogy egy négy tagból álló családnak fél kiló, vagy két kiló hus szükséges-e a leveséhez, vagy pedig hogy tiz forintnak annyi-e az értéke, mint tiz krajcárnak, erről halvány sejtelme sem volt.
Nem azért, mintha a szülői házban valami udvarmesteri kéz rendezte volna a háztartás ügyeit és fizette volna ki láthatatlanul a család kiadásait.
Világért sem. Az édes anyja, nem is báró, hanem grófi leány, szintén katona családból, ugyanugy lett nevelve, mint ő és férjhez menése idejéig mindig azt hitte, hogy az életben senkinek sincs más dolga, mint a bálokra, a jégre, a szalonba, a tenniszhez, szinházba, vizitbe öltözködni s egyszer az életben egy három méteres uszályu, fehér selyemruhát venni föl s egy nagyon csinos, kitünő táncos fiatal tiszttel az oltár elé állni s azután egy rózsaszinü, vagy kék selyem bölcsőben, egy apró emberkét ringatni.
Mikor aztán a fiatal Horn-Hanns Richárdnak felesége lett, rövid tiz esztendő alatt olyan oldaláról tanulta megismerni az életet, amelyet bűnnek tartott volna a leányával megismertetni; ahogy bizonyára az ő édesanyja is bűnnek tartotta megismertetni és elrontani vele az élet egyetlen kincsét, tavaszát, mely soha sem ismétlődik meg többé: az ifjuságot.
S az élet minden tövises, szuró, de mosolygós álarcu gondja: a feleség, az anya lelkét sebezte össze a vidám katona-családban, a nyolc-tizszobás pompás lakásban, ahol a hitelezők ép oly joggal nyithatták ki éjjel-nappal a drága lakás ajtaját, mint ők, a családtagok.
A szalon plafondjától elkezdve a konyha legutolsó sarkáig, minden a hitelezőké volt itt.
Az aranyozott luszterek, a finom függönyök, a konyhában a nyujtódeszka, a hus a fazékban, a cipő: az ur, az asszony, a gyerekek lábán s a kalap a kisasszonyok szép fején s a keztyü fehér kezükön. Minden, minden.
De a gyerekek a legnagyobb gonddal zárattak ki ezekből a szomoru titkokból, minden családon keresztül. Isten tudja, a csodás anyai szeretet okából történt-e ez, vagy pedig az arisztokrata vér büszkesége irtózott-e, hogy a szegénység lealázó voltáról beszéljen még a hozzá legközelebb állókkal is, vagy pedig a nőknek különös praedesztinációja: az önkényes mártirságra, az egyedül viselt gondok titkaira való vágyakozás volt-e, melyek nélkül a nők, bármilyen ranguak, alig tudnak ellenni. Ha túl is adnak majd minden titkukon, de nyomban igyekeznek uj titkok birtokosává lenni.
Csakhogy a szép Horn-Hanns Gabriella ugy lett nevelve, mint Mária Antoinette, aki azt mondta: adjanak a népnek kalácsot, ha nincs kenyerük.
Mindene megvolt és soha sem szenvedett hiányt semmiben. Az apja s különösen az anyja, a föld alól is előkeritette, amire szükségük volt a gyerekeknek. A báróné állandó levelezésben s a legjobb viszonyban volt minden rokonával, s azzal a némely főrangnak között feltalálható, szoros, szabadkőművesszerü érdeklődéssel viseltettek egymás sorsa iránt és segitettek egymáson, amely a szimpatikus, nagyon finom formájával, a legkényesebb lelkeket sem sérti meg.
Megkönnyitette az anyák dolgát ezekben a családokban, a családtagok oly irányban való nevelése is, hogy mindenek fölött, a milieu volt első előttük: a cimeres tálban felszolgált krumplileves s az ezüsttálcán szervirozott sültalma. Meg természetüknek vagy belenevelt szokásaiknak előkelő tónusa, az a királyi magatartás és önbizalom, melylyel az olcsó ruhát is előkelőséggel viselték s nem ők nyertek külső értékben a ruha által, hanem a ruha nyert ő általuk.
Ilyen milieuben és tradiciók között nőtt fel Gabriella és érte el huszonnegyedik esztendejét, anélkül, hogy magához méltó párra talált volna.
A katonatisztek nem nősültek, s ha nősültek, inkább polgári származásu leányt vettek el, de igen sok pénzzel. Egyetlenegy komoly és számbavehető udvarlója volt, az is tizennyolc esztendős korában, egy huszonkét esztendős német herceg. Ez a fiatal ember könnyen megfejthető két okból udvarolt nagyon komolyan a szép baronessznak. Először, mert nagyon fiatal volt s minden huszonkét esztendős fiatal ember meg akar házasodni, másodszor, az ifju herceg tüdőbajos volt, s mint minden beteg, ő is görcsösen ragaszkodott az élet minden szálához, pláne az olyanhoz, amely a boldogság felé vezetett.
Aztán, egy esztendei boldog illuziók után, ugy a leány, mint az ifju részéről, egy őszi napon elvitte a herceget az édes apja Egyiptomba, ahol néhány hónap mulva meghalt.
És Gabriella huszonnégy esztendős korában, mikor egy évvel előbb elveszitette a nagy, csodás martirságu édesanyját s a fényes háztartás szomoru titkainak papirmaché-épülete az ő szegény nyakába szakadt és egy nap káprázó szemmel nézett bele az üres gipsz-oszlopok, papirosgerendák közé, szédülve fogózott meg rózsaszinü leány szobája selyem butorába és azt mondta magában igen határozottan, egyszerüen: férjhez kell mennem akárkihez...
Természetesen, ez az akárki Horn-Hanns Gabriella előtt csak olyan valaki lehetett, mint például a fiatal pusztai Kádár György, aki nem arisztokrata ugyan, de sok száz esztendős nemesi család ivadéka, aki bár nem katona, de elegáns gavallér, kedves fiu, nem nagyon gazdag, de nem is szegény s ép ugy szereti a lovakat, a társaságot, ahogy ő szereti. Ezenkivül Kádár Gyuri már két esztendeje hüséges udvarlója, minden kétséget kizáróan szerelmes belé és akármelyik percben boldogan vezeti oltár elé. Tehát... előre!... Le kell szerelni a büszke illuziók hattyúhuzta Lohengrin-csónakját, az árbocról le kell szedni a büszke lobogót s a vágyak és álmok minden fegyverét le kell rakni a nagy ellenség: az Élet lába elé.
Gabriella nem volt szerelmes a vőlegényébe, mint ahogy soha életében nem volt szerelmes az emberbe, csak annak rangjába, születésébe, s aki annyira szereti önönmagát, mint ő, az nem is tud a nő szerelmével szeretni.
Huszonöt esztendős korában aztán, jól megfontolt elhatározással, - bár a szive mélyén az utolsó percig hitte és várta, hogy nem ezzel a vőlegényével, hanem az igazival fog az oltár elé állni, egy szép szeptemberi délelőtt mégis csak elmondta az egyszerü nemes embernek a kis alföldi város régi templomában, a holtomiglant.
A harminc esztendős fiatal ember imádta szép, hideg, büszke feleségét és minden óhaját teljesitette. Nagy lábon éltek, jövedelmükön felül költöttek s pár év alatt csőd alá került a több száz esztendős Kádár-birtok s a fiatal férjnek, akkor már két gyermek apjának, hivatalt kellett vállalnia.
Nagy és régi összeköttetéseinél, meg személyes érdemei- és kedveltségénél fogva, gyorsan haladt előre s néhány esztendő után már a polgármesteri székben ült, ahol tizenöt esztendőn keresztül meg is maradt.
A házaspárnak három gyermeke született s a gyerekekkel az asszonyt mélyebb szálak füzték már urához. Hideg, büszke természete vele szemben is mindvégig megmaradt, de a gyerekeit imádta s a fényüzési szenvedélyét leszámitva, melyet az ura még fokozott imádásszerü szerelmével s minden vágyának, szeszélyének teljesitésével, az asszony maga volt a megtestesült korrektség. Hű, családjának élő, gyerekeiért minden áldozatra kész, azonkivül: az előkelőség, az arisztokrata vér, a büszke becsület fanatikusa.
*
A bárónő határozott a cimer- és koronaügyben, mire összehajtotta a rajzokat s leült, hogy megirja utasitásait a rajz készitőjének.
Ép belemártotta tollát a tintatartóba, mikor az ura hangtalan lépésekkel megjelent az ajtófüggönyök között s szivdobogva, szédülve ült le a legelső székre.
A szék, amint ráült, megroppant alatta s a felesége meglepetten hátranézett.

IV.
- Már itthon vagy? - kérdezte csodálkozva s ugyanekkor szeme megakadt a sógorán, ki az ajtófüggöny között állt és zavartan, sápadtan nézett reá.
- Valami történt? - kérdezte az asszony s felállt.
Egyik férfi sem válaszolt. A volt polgármester kezével eltakarta arcát s a mérnök lesütötte szemét.
- Mi történt? - kérdezte az asszony másodszor s megfogta az ura kezét, mely nedves volt a könytől.
- Te sirsz! - kiáltott fel megdöbbenve. - Mi történt? Valami borzasztó történhetett veled, mert még soha sem láttalak sirni.
Kádár odaszoritotta homlokát a felesége kezéhez s széles válla remegett a zokogástól. A másik férfi szeme is könnyes lett s az asszony megdöbbenve, ijedten nézett egyik emberről a másikra.
- Az Istenért, beszéljetek! - könyörgött s az uráról a sógorára nézett. - Beszélj, az Istenre kérlek, beszélj!
Kádár megtörülte szemét s felállt. Odament a sógorához.
- Ez az én kötelességem, - szólt s kezet szoritott vele. - Most hagyj magunkra.
A házaspár egyedül maradt. Az asszony feszült figyelemmel várakozott, habár sejtelme sem volt a katasztrófáról mely reá várt s ijedt gondolata két szerencsétlenséggel foglalkozott. Azzal, hogy vagy a fiával történt valami baj, vagy pedig valami nagy anyagi veszteség érte őket. Egyébre nem tudott és nem is lehetett gondolnia.
Minden perc a halálos aggodalom gyötrelme volt, s már meg se mert szólalni, sürgetni se merte az urát, ki az ablak előtt állt és kétségbeesetten nézett ki a tavaszi alkonyatba.
A szalon üvegcsillárja enyhe, kékes fénynyel világitotta meg a szobát s az ablak mellett egy kakadu ezüstös fénynyel csillogtatta rózsaszínű tollát, mintha a hold sütött volna reá. Valamelyik szobából, ahol két hónap óta varrták már az Ella staffirungját, gépzakatolás hallatszott s ugyanonnét a Kisaranyos ezüstös kacagása. Az ebédlőben az inas vacsorához teritett s a poharak össze-összecsendültek a kezében.
Néhány perc telt el s az asszony kimerülten leült. Már tudta, érezte, hogy valami rendkivüli, különös csapás fogja érni, olyasvalami, amilyen még soha sem érte s szive kinosan dobogott, füle csengett s annyira meg volt rémülve az ismeretlen szerencsétlenségtől, hogy mikor az ura feléje forditott, elszánt arcába nézett, rémülten kérte:
- Ne még!
Kádár leült melléje.
- Meg kell lenni, Gabriella! - szólt elszántan.
Az asszony összekulcsolta a kezét.
- Csak annyit mondj, Richárddal történt valami?
- Nem.
Az asszony lelkéből megkönnyebbült sóhaj szakadt fel.
- Tehát anyagi veszteség?
Kádár lesütötte a szemét.
- Az is. De ennél is rettenetesebb.
Az asszony csodálkozva egyenesedett ki s a megdöbbenésnek ujszerü, másféle kifejezése látszott szemében, mint az előző pillanatokban. Arca szinte megmerevedett a hideg sápadtságtól.
- A halálnál is rettenetesebb? - kérdezte.
- Annál is, - intett az ura.
Az asszony felállt s éles, kegyetlen, parancsoló pillantással nézett az ura szemébe.
Ez nem birta el a tekintetet. Lesütötte szemét.
- György! - sikoltott az asszony, - nézz reám!
A boldogtalan ember fölemelte szemét s ránézett. Kétségbeesett, nyilt vallomással.
Pár percig néztek igy egymásra, mialatt a lelkük néhány szempillantás alatt olyan megmérhetetlen távolságra szakadt el egymástól, mintha már egyikőjük az örökkévalóság partjáról nézett volna vissza a másikra.
Kádár tudta, látta a felesége arcából, szeméből, hogy mindennek vége reá nézve. Hogy elveszitette a feleségét is.
Az asszony leült, térdére támasztott kezét rászoritotta szemére s kétszer egymásután ismételte, halálos undorral ejtve ki a szavakat:
- Tehát valami becstelenség...
Azután felállt, becsukta az előszobába vezető ajtót s hidegen ránézett az urára:
- Beszélj!
Az ura hallgatott.
- Beszélj! - sürgette az asszony, lábával toppantva. - Mit követtél el? Sikkasztottál?
Kádár felállt s végigment a szobán.
- Elveszett ember vagyok, - felelte.
Az asszony a rémülettől kitágult szemmel nézett rá.
- Mit követtél el?
- Majdnem tiz esztendeje visszaélek hivatalom hatalmával és bizalmával.
Az asszony jó öt percig nézett reá, valami tébolyodott irtózattal vegyes pillantással.
- Az nem lehet, - suttogta rémes megdöbbenéssel. - Te, az én uram, az én gyerekeim apja?!...
- Én, - felelte Kádár keserüen.
Az asszony lerogyott egy székre és sirt, ahogy csak a ritkán siró, nagyon erős lelkü nők tudnak sirni. Nem sokáig tartott. Megtörülte szemét, párszor végigment a szobán, miközben az arca szinte megkövesült a belső szilárdságtól és erőtől. Azután ujra leült és szilárd hangon igy szólt:
- Mondj el mindent. Mondd el, miért tetted? Nem kártyázol, nem iszol, már lóra sem költesz. Hát miért tetted?
Miért tette?... Kádár bután nézett az asszonyra. Azután a levegőbe nézett. Miért tette?... Ujra ránézett a feleségére és szeretett volna felkacagni. Oh, isteni tudatlanság, naiv gonoszsága a nőnek, szánalomraméltó gonoszsága! Miért tette? Talán ezért a kérdésért tette... Vállat vont. Már nem is keserüséggel.
- Igaz, - mondta, - nem kártyázom, nem iszom, lóra sem költök már, csak...
Az asszony csodálkozva nézte.
- Mit akarsz mondani?
Kádár lassan himbálta a fejét, mialatt valami késői bölcseség szállt a lelkére, arról a régi igazságról: hogy az ember egyedül születik, egyedül hal meg és egyedül él. Imádta a feleségét e pillanatban is, de egyszerre valami nagy fájdalom nehezült a lelkére, az az egyszer minden embernél jelentkező nagy fájdalom, mikor egy szerencsétlen pillanatban leesik szeméről az optimizmus hályoga, ami valamely irányban ott ül a legpesszimistább ember szemén is.
- Mit akarsz mondani? - kérdezte az asszony másodszor.
Kádár fáradtan hunyta le a szemét.
- Csak azt akartam mondani, - szólt, de nem fejezte be. - Minek? - gondolta. - Eh, - mondta s arrébb taszitott utjából egy széket, - hagyjuk!
- Tudni akarom! - felelte az asszony hidegen.
Kádárnak a szivét ugy szurta ez a hang, mint valami hegyes kés.
- Hát jól van, - felelte. - Tudni akarod... Te reád költöttem, Gabriella és a gyerekeinkre.
Az asszony összerázkódott az undortól és megbotránkozástól.
- Mi reánk? - kiáltott fel. - Hát mi is részesei vagyunk a te gyalázatodnak?
Kádár nem birta ki tovább.
- Gabriella, - szólt, - ne kinozzuk egymást. Nagyon szerettelek benneteket és közönséges sikkasztóvá, tolvajjá lettem értetek. A fényes háztartás, az erőmet meghaladó milieu, melybe, szegény drágám, a te pénzzel való bánásmódodnak tudatlansága állitotta be: a gyerekeket, magunkat, az egész háztartást, apró kis fizetésemet, - ez a milieu, Gabriella, a becstelenségbe sodort engemet. Én vagyok a hibás, de túlságosan szerettelek. Házasságunk első évétől megszoktad a gondtalan, nagyuri életet, s minthogy soha senki nem tanitott meg, szegényem, arra, hogy: kétszer kettő csak négy, én legkevésbbé mertelek megtanitani reá. Eladósodtam, eluszott a birtokom, hivatalba kerültem, de tovább is szakács főzött a házunkban, inasokat tartottunk, fogatot, a fiunk a Thereziánumban nevelkedett s a leányaink mellett szeri-száma nem volt a nevelőnőknek. Azután a Richárd pályája. A huszárság, hol csupa mágnásfiuk szolgálnak, a váltók, adósságok kifizetése, a... Mit tudom én már, hogy mik! Csak azokra a rettenetes éjszakákra emlékszem, mikor hajnalig jártam le s fel a szobámban s a hajamat cibálva kiabáltam magamban: honnét vegyek pénzt? S azután... hát azután egyszer rájöttem, hogy igen sok gazember van a világon, s ha egygyel több lesz, senkinek se lesz belőle kára... Az első manipulációt a város erdejével követtem el. Tizezer forint hasznom volt belőle... Azután mentem tovább. Nem állhattam meg. Richárd egyre többet költött s itthon hol a selyembutorokat kellett áthuzatni, hol egy-egy pesti vagy bécsi bálra kellett a szegény kis Ellát fölvinni és nekem muszáj volt lopnom, rabolnom, mert nagyon szerettelek benneteket... Tiz esztendő alatt nem volt egy hét, hogy ne loptam volna, de nem volt egy nap sem, hogy valakivel jót ne tettem volna. Azt hiszem, igy akartam ellensulyozni a bűneimet. Végre már az óvatosságról is megfeledkeztem és eleinte a hivatalos körök, aztán mindenki kezdett beszélni a dolgaimról. S ma az ellenségeim rám csaptak. A közgyülésen Wertheimer nyiltan megtámadott s le kellett köszönnöm... Már nem vagyok polgármester. És most következik majd minden ingóságunk és ingatlanunk lefoglalása s a bűnügyi vizsgálat. És elitélnek...
Néhány apró légy repdesett a luszter lángja körül s az asszony azokat nézte. Kádár háttal állt hozzája s a szép rózsaszinü tollu madarat bámulta, anélkül, hogy akármit is látott volna. A gépzörgés egyre hallatszott a távoli szobából s valahonnét Kisaranyos kacagása, majd futó lépései az ebédlőből. Valaki, talán épen ő, megfogta a szalon ajtajának kilincsét, majd a lépcsőkön futott le valaki, azután az inas szava hallatszott, amint a nagy dán dogghoz beszélt.
A hosszu csend után az asszony megszólalt. A hangja olyan nyugodt, hüvös volt ismét, mint amilyen lenni szokott. Az asztal előtt ült, két karjára támaszkodva s folyton a láng körül repdeső legyeket nézegette és igy szólt:
- Elrontottuk az egymás életét, György, bocsásson meg mindkettőnknek az Isten. Megöltük egymást. És most a bűnhödés következik. Ez a dolog tiszta és egyszerü. Én és gyerekeink egész életünket arra fogjuk feláldozni, hogy visszafizessük, amit te... - nem tudta kimondani. - Dolgozni fogunk. S te, még ma, ebben az órában, leszámolsz kötelességeddel, melylyel a gyerekeidnek, nekem s a világnak tartozol... A revolvered ott van iróasztalod fiókjában. A napokban, Isten tudja, micsoda előérzetnél fogva, magam töltöttem meg.
Odament az urához, hogy elbucsuzzon tőle. Hogy megszoritsa a kezét és csókra nyujtsa a homlokát. Az ura irtózattal taszitotta el magától. Szeme kidülledt s keze ökölbe szorult.
- Irtózatos vagy, Gabriella! - kiáltotta magán kivül. - Olyan irtózatos vagy, mint egy haramia, aki nem ismer irgalmat. Irtózom tőled és kész vagyok inkább minden gyalázatot elviselni, minthogy a te szivtelen, kemény kezeid között hagyjam a gyerekeimet. Hisz még a sirban sem nyugodnék, ha a te gőgös, lelketlen kezeid között tudnám jövőjüket, a két leányom sorsát. Nem, Gabriella, - s megrázta az asszony vállát, - nem igy fogunk mi bűnhődni! Élni fogok, elszenvedem a törvény büntetését s azután dolgozni fogunk. Helyes! Dolgozunk mindannyian, hogy visszafizethessük, amit együtt ettünk meg, együtt élveztünk el: te, én, a gyerekeink! Ez az igazság, ez a család! Közös a jólét, az öröm, a becsület és közös: a nyomor, meg a becstelenség is! Ez a család!
Szemközt álltak egymással, huszonöt évnek szerelme, boldogsága, barátsága nélkül. Mint két vadidegen. Két ellenség. A gyilkos és áldozata. Neki készülve a harcra, elkeseredetten, könyörtelenül, kegyetlenül.
És ebben a percben, az egyik nyitva hagyott ajtón, mely a belső szobákba nyilt, a függönyök között megjelent a két fiatal leány: Ella és Kisaranyos. A délután vett óriási babát kézen fogva hozták, mint valami kis gyereket, ugy hogy a baba egyik kezét Ella, a másikat Kisaranyos fogta. Lábujjhegyen jöttek s a két gyönyörü leányfej mosolyogva vált ki a komoly függöny hátteréből.

V.
A két ellenfél megdöbbenve, sápadtan nézett a viziószerü látványra, a két mosolygó, fehérruhás szép leányra.
- Jaj, de furcsák vagytok! - kacagott Kisaranyos s oda futott hozzájuk. Szőke fejecskéjét az apja arcától az anyja arcához dörzsölte, mint egy szép nagy hizelgő macska.
- Veszekedtetek! - kérdezte mosolygó szemhunyoritással. - Hisz sohse szoktatok!
Az anyja megfogta a kezét s az ajtóhoz vezette.
- Menj ki, kicsikém, - szólt egy csöppet remegő hangon - most nagyon komoly beszélni valónk van a papával.
- Én is menjek? - kérdezte Ella.
- Nem, - felelte az anyja - te maradj!
Kisaranyos csodálkozva nézett rájuk, de szó nélkül elhagyta a szobát, mire az anyja ismét ráforditotta a kulcsot az ajtóra, azután odament Ellához, kézen fogta s igy szólt hozzá:
- Még csak huszonkét esztendős vagy, Ella, de ujjadon jegygyürü van s hat hónap mulva asszony lesz belőled, tehát nem vagy gyerek többé és különben is, természeted komolyságánál fogva, soha sem tartoztál a gondolat nélkül élő gyerekleányok közé. Tehát ime, nézz bele az élet rettenetes mélységébe, mely e percben nyilt meg előttünk. Mindannyiunk előtt. Ella, szegénykém, a te apád közönséges tolvajjá sülyedt, aki tiz esztendő óta lopja hivatalos állásában a város reá bizott vagyonát. És ezt tudták, talán már több esztendeje, az egész városban, mig ő fölemelt fejjel járt az emberek között, a családja között! Ma aztán nyilvánosan szemébe vágták gyalázatát a közgyülésen és neki lesütött szemmel, szó nélkül ott kellett hagynia a becsületes emberek társaságát, ahová soha többé az életben nem mehet vissza. De ez a te apád, Ella, nemcsak becstelen ember, hanem gyáva is. Nem akar meghalni... Érted, mi ez?
Irtózatos perc volt. A fiatal leány halálsápadtan állt szülői előtt. Ajka reszketett, szeme elhomályosult, s akik életet adtak neki, vadul dobogó szivvel, az izgalomtól és fájdalomtól eltorzult arccal néztek reá s várták ajkáról a feleletet, mely mindannyiuk élete fölött volt hivatva dönteni. A gyereket helyezték birául maguk fölé s ez érezte, a neki egyformán drága két arcot nézve, hogy ennek a biráskodásnak rettenetes befejezése lesz. Nem tudott szólni, ájulás környékezte. A luszter alatt keringőző apró legyek zümmögése olyan tisztán hallatszott, mintha valaki körmével cérnaszálat pengetett volna, sőt a szivek dobogása is szinte hallható volt s a mellek ziháló lélegzése.
A szalon egyik asztalán, ezüst tálcán egy félpohár viz állt s a rózsaszinü madár egyszer csak odarepült a csillogó pohárhoz, melyre rá akart ugrani, de lelökte szárnyával s a pohár darabokra törött a kemény parkettán.
A három ember észre se vette. Az anya közelebb huzta magához a leánya kezét.
- Azt mondja az apád, - folytatta - hogy mi érettünk lopott és azt mondja: együtt kell bűnhödnünk és vezekelnünk, mert az ő szemében, a családtag egyik vétkéért, a másik családtagnak is bűnhődni kell. Ő igy értelmezi a családot s én ugy értelmezem: hogy a bűnös tisztitsa meg családját a reá hozott gyalázattól. A te apád, Ella, vagy gyáva, vagy azért, mert csak közönséges nemes ember, nem ismeri a becsület kényes formáit. Ha itt lenne a bátyád, akinek, hála Istennek, minden csepp vére a Horn-Hannsok vére, megtanitaná az apját arra, hogy kell magát viselnie az igazi férfinak. Minthogy a bátyád nincs itt, tanitsd meg te őt reá! Hisz benned is többnek kell lenni a Horn-Hannsok nemes véréből, mint a Kádárokéból. Egész külsőd, a büszke szemed, a hallgatag, tartózkodó modorod, azé a fiatal Horn-Hanns grófnőé, aki a francia forradalomkor Párizsban élt, s mikor vérpadra hurcolták, a csőcselék kegyelmet igért neki, ha a hóhért megcsókolja. S ő inkább meghalt.
Ella ugy nézett az anyjára, mintha most látta volna életében először, s a fiatal leány arcán egyszerre különös változás történt. Ajkának remegése megszünt, szive dobogása elcsöndesült s lilászöldbe játszó szemének bársonyos lágysága megkeményedett. Fehér homloka, mint a kinyilt liliom, még fehérebben ragyogott s látszott, hogy e homlok mögött az ész a szivvel egyszerre kormányoz, s hogy ez a sziv nagyon jó s ez az ész rendkivüli erőre és bátorságra képes.
Megfogta édesanyja kezét, megcsókolta s komolyan, remegés nélkül igy szólt:
- Nem tudom, hogy a Horn-Hannsok vagy a Kádárok véréből van-e több bennem, csak azt tudom, hogy sem az uramnak, sem az apámnak és senkinek se tudnám azt mondani: halj meg, ha elvesztetted a becsületedet! Én azt hiszem, a becsület és az élet nem egyenlő érték az egyénre és a világra nézve. Mert a világ nem az életét, hanem a becsületét kéri számon az embertől, mig az emberre fontosabb az élet, mint a becsület; mert mig az életet nincs módjában semmiféle eszközzel ujra kiküzdeni, addig a becsület visszaszerzéséhez vannak eszközei. Az erős akarata, a megtisztulási vágya, az a nagy, csodálatos erő, melylyel szembe mer nézni az egész világgal, föl meri emelni ismét lesütött szemét, melylyel azt látszik mondani a világnak: akkora bűnhődést szenvedtem el, amekkorával jónak láttál sujtani. Mig a bűnhődésem tartott, kiálltam soraitok közül, de most ismét közétek állok, mert érzem magamban az erőt, hogy soha többé nem botlom meg. Más az, ha ismételve megbotlanék! Akkor jogotok van leereszteni előttem sorompótokat, de addig nincs!... Én nem ismerem az életet, drága anyuskám, de gondolkodni szoktam rajta s látjátok, még a gyerekek is meglátnak egyet-mást. Például - hisz most ezt is elmondhatom - tizenkét esztendős voltam, mikor Péter, a kocsisunk, szolgálatba állt hozzánk. A papa az egész házban csak egyedül nekem mondta meg, hogy ez a Péter fegyházból kiszabadult rab. Már akkor, tizenkét esztendős koromban is ugy gondolkoztam: furcsa! Ha én vagy Kisaranyos hibázunk és megbüntetnek bennünket, az egyszeri büntetéssel leszolgáltuk bűnhődésünket. Miért nincs ez ugyanigy Péterrel is? Miért mondta a papa, hogy nem szabad a házban senkinek tudni, hogy Péter rab volt, mert akkor a többi cselédek lenéznék s a mama azonnal elküldené? De miért küldené el, - gondoltam, - mikor Péter olyan jó, hüséges, hallgatag természetü cseléd? Csak azért, mert rab volt, dacára, hogy most becsületes, hüséges cseléd? Nem tudtam ennek a kérdésnek nyitjára rájönni, de engem az igazságtalanság mindig nagyon bántott. Én igazságra és őszinteségre törekszem s azt kivánok másoktól is. Tizenöt esztendős voltam, mikor a francia kisasszonyunkat te, édesanyám, egy nap hirtelen elküldted. Csak hónapok mulva tudtam meg a szobaleánytól, hogy azért küldted el, mert valami fiatal ember elcsábitotta a szegény kis husz esztendős francia leányt. Látod, anyuskám, én ezt sem értem, hogy miért tetted. Annak a leánynak később kis babája született és nem tudom megérteni, hogy lehet az utcára kitenni egy szegény, fiatal leányt ép akkor, mikor minden keresztény embernek, ép a bajok között nem szabad elhagynia felebarátját. De ugy látszik, az élet tele van csupa olyan kérdésekkel, melyekre nekem senki sem tud vagy nem akar feleletet adni s ezekre a kérdésekre én saját magamnak egész másforma feleleteket adok, mint adnának azok, akik hallgatnak, vagy elferditik magyarázataikkal a kérdést. Mi ennek az oka? Ha majd asszony leszek és meg fogom az életet ismerni, bizonyára rá fogok jönni mindennek az okára és akkor meg fogom tudni, hogy az édesanyámnak volt-e igaza Péterre és a kis francia leányra vonatkozólag, vagy az én igazságérzésemnek? Okvetlenül rá kell jönnöm, mert enélkül soha sem lennék boldog az életben.
Kicsit elhallgatott s ránézett az anyjára, ki az asztalhoz támaszkodva állt és bámuló, rémült csodálkozással meredt a fiatal leány arcába. Az apja egy széken ült és sirt.
- Folytasd, - szólt az anyja remegő hangon, - folytasd! Hisz ma csodák történnek, olyan csodák, hogy ma belenézek az uram lelkébe és a leányom lelkébe s megismerlek benneteket. Kik vagytok ti itt körülöttem? Hozzám tartoztok, vagy vadidegenek vagytok? Hát micsoda világ ez, micsoda élet ez, hogy a feleség nem ismeri a férjét, anya: a gyerekét? Hát csupa csalók, tolvajok között élek én hosszu esztendők során keresztül, akiknek lelke egyetlen egy hanggal sincs az én lelkemhez hangolva? Hát egyedül élek én a családomban, mint valami beduin a homoksivatagban? Kik vagytok ti és mily jognál fogva csaltok meg ti engemet?
Nagy felindulással, izgatottan beszélt, arca foltonkint kivörösödött s kezével az asztalt verte.
- Nem, édesanyám, - felelte a fiatal leány nagy szeretettel és szomorusággal, - nem csalt meg téged senki, csak te csaltad meg magadat. Annyira elfoglalta egész gondolatodat és lényedet születésednek és származásodnak, bocsáss meg, de immár elkopott fénye, hogy ezzel a fénynyel körülaranyozva láttál mindent magad körül és bocsáss meg, hogy kimondom, ez a talmi csillogás tett vakká minden közönséges, anyagi kérdés iránt. Látod, drága anyuskám, még én is többet tudtam a mi anyagi helyzetünk felől, mint amennyit te tudtál. Jó fülem és jó szemem van, s hol a cselédségtől, hol itt-ott, társaságban hallottam egyet-mást, ami mindannyiszor gondolkodóba ejtett. De kivel beszélhettem volna felőle? Most aztán itt van a szerencsétlenség. Örvendek, hogy már gyerekkoromban foglalkoztam az öreg Péter sorsával, mert igy legalább bátran kimondhatom neked, édesanyám, hogy ha akár te kényszeritnéd a papát, hogy megölje magát, akár ő tenné meg kényszer nélkül is, én nyomban, ott mellette ugyanazzal a revolverrel, melylyel ő kivégezte a maga életét, kivégezném én is a magamét. Ezzel büntetnélek meg benneteket, a világ számára és nem a saját lelketek meggyőződésére szankcionált amaz ostoba paragrafusért: hogy addig az élet, ameddig a becsület! Ezt a hazugságot én nem fogadom el a magam törvényéül. Az ember, ha vétkezik, vegye el bűnhődését és kezdje elülről az életet. Ez az én törvényem, amelyet nem a világtól veszek át, mint valami régen forgalomban levő pénzdarabot, hanem a magam érzéséből és gondolatából indulva ki, én irok elő magamnak törvényül. Megtéritjük a kárt; ha kell, egész életünkön keresztül dolgozunk érte, a papa kiállja büntetését, de abból a vérszövetségből, melyet családnak hivnak, nem adunk magunk közül egyetlen áldozatot sem.
Kisaranyos odakünn zörgetett a szalonajtón.
- Engedjetek be, - könyörgött, sirásra álló hangon, - mit csináltok benn? - Öklével döngette az ajtót, s mint egy akaratos gyerek, ismételte: - Be akarok menni!... Be akarok menni!...
Senki sem felelt neki. Ella és az apja remegve nézték az anyát, esdeklő pillantással vártak tőle egy szót, de ez nem látta őket.
Vagy öt percig alá s fel járkált a szobában, maga elé nézve, összeszoritott szájjal, majd hirtelen kinyitotta az ajtót s a beengedett Kisaranyost háromszor szájon csókolta. Azután lassan, nyugodt lépésekkel kiment a szalonból, keresztülment az ebédlőn s bement az ura dolgozószobájába, hol az iróasztalfiókból elővette a revolvert és ott nyomban szivenlőtte magát.

VI.
A temetés után következő napok rettenetesek voltak. Kisaranyost az első napokban a megőrüléstől féltették s pár nap mulva agyhártyagyulladás jelei mutatkoztak rajta. Két hétig közelebb volt a halálhoz, mint az élethez, s ha az ifjuság ellenállóképessége mellett az ápolás és a csodálatosan önfeláldozó, nagy szeretet tehet valamit az élet érdekében, akkor a természet isteni csodája mellett, Ella mentette meg kis hugát.
Két hétig egy percre sem mozdult el ágya mellől. A betegszobán kivül az élet megszünt reá nézve s a maga rettenetes fájdalma, kétségbeesése, az egymásra vad kegyetlenséggel tömörülő hullámai a szerencsétlenségnek, mind elsülyedtek előle. Csak egyet látott: a huga szenvedését, az elkényeztetett, bájos, puha gyerek rettenetes sorsát, korai megsemmisülésének tragikumát.
Az apja letartóztatása, a házban az összes ingóságok lefoglalása, a bátyja, aki fekete polgári ruhában, sápadtan, összeszoritott szájjal jött-ment a másik szobában, melyet az irgalmasság nyitva hagyott a boldogtalan gyerekek előtt, mindez nem látszott érinteni a fiatal leányt.
Lesoványodott arccal, beesett szemmel ült éjjel-nappal a nagybeteg ágya mellett s figyelte minden mozdulatát, minden lélegzését. Ott az ágy mellett, a széken ülve aludt két hétig egy-egy órát, alig véve tudomást halálos fáradtságáról, a kimerülést követő lázas állapotáról, sőt arról sem tudott, amikor evett s hogy éjszaka vagy nappal-e az idő, mikor lázas ujjait végighuzta a fájdalomtól vadul lüktető halántékán.
Csak a beteg állapotának minden percéről volt bámulatosan tiszta tudása. A jegesborogatás percenkénti váltogatása, a beteg pontos táplálkozása, a szellőztetés, az ágynemü áthuzása, ezeket gépszerü pontossággal s az isteni szeretetnek figyelmességével végezte.
Mig csak az orvos ki nem mondta egy nap, hogy Kisaranyos meg van mentve, addig senkit sem engedett a beteghez. Csak azután, rokonaik és néhány megmaradt, irgalmasabb lelkü barátjuk unszolására engedte át helyét az apáca-ápolónak.
Szép juniusi délután volt, a hófehér leányszobában együtt ült három nőrokon s az öreg Tarajos, az árvaszéki elnök.
A kertre nyiló, csipkefüggönyös ablakok nyitva voltak, s a most nyiló rózsák illatát behajtotta a szél. Túl a kerten, az udvar csöndes volt, nem jöttek-mentek rajta, mint máskor a cselédek, a lovak hiányoztak az istállóból, a kocsik porosan álltak a szinben s a két páva szomoruan sétálgatott az udvaron s lassu méltósággal, mint valami számüzött királynők, huzták maguk után farkuknak hosszu tolluszályát.
Hátrább, a baromfi-udvarban, galambok ültek a kút káváján s a mohos alju vödörben tapicskálva rózsaszinü lábaikkal, azt a kis vizet szürcsölték csőrükkel, ami benne volt még a vödörben.
Nem volt, aki gondoskodjék róluk. A cselédek elmentek, csak Péter, a kocsis, maradt jószántából a házban, meg Boris néni, az öreg szakácsnő, aki husz esztendeje szolgálta a családot.
De a rettenetes tragédia hatása alól ezek ma se jöttek még magukhoz. Péter, kitől elvették a lovait s nem járhatott ki többé a mezőre a harmatos lucernáért, behuzódott a baromfi-udvarra s egész nap a szénapadlás létráján ült és pipázott, honnét csak akkor jött elő, ha a szakácsnénak vizet kellett hoznia a konyhába, vagy sürgősen a patikába küldték.
Benn, a finom kis leányszobában, két öreg nő ült a fehér kanapén. Egy vén kisasszony s egy özvegyasszony. Mindkettő egy-egy Horn-Hanns bárónő, az egykori ezredesnek unokahugai.
A vén kisasszony, Mici tant, erélyes arcu, nagyorru, hosszu dereku, szigoru, vörös szemü hölgy volt. Tarkán őszülő, vöröses-szőke haját szigoru pontossággal fekete necc tartotta össze s nagyon kurtára nyirott fru-fruja gondosan ki volt göndöritve. Az özvegy, Melanie tant, kisebb orral, rövidebb derékkal, kevésbbé pontos frizurájával, szimpatikusabb jelenség volt.
Máskülönben ez a testvérpár, Melanie özvegysége idejétől együtt lakott. Az özvegynek férje után magasabb katonatiszti nyugdija volt, s a két nő ebből élt.
Még egy harmadik nő volt a szobában, szintén özvegyasszony, Kádárnak a testvérnénje.
Egyszerü, bánatos arcu, szép magyar uriasszony, aki sohasem helyeselte öccsének házasságát s bár harag nélkül, de nem érintkezve egymással, éltek egy városban. Most a szerencsétlenség idehozta őt.
Ott ült az öreg elnök mellett s bánatos szemmel nézegette öccse gyerekeit.
Ella az ablak előtt ült, a sok jegesviztől kivörösödött kis keze ölében feküdt s szeméből, két hét óta először, sürün hullottak a könnyek.
Senki sem tudott szólni. Richárd, a huszonnégy esztendős huszár hadnagy, mint egy elitélt rab a cellájában, ugy jött-ment a szobában. A rendkivül szép, dölyfös nézésü, ajka körül kis kegyetlenséget rejtegető fiatal ember kétségbeesetten vetette föl a fejét.
- Hát egyikőtök sem tud, csakugyan tanácsot adni? - kérdezte.
Senki sem felelt.
A fiatal ember sötéten nézett egyik nőről a másikra.
- Mici tant te sem, aki olyan találékony vagy?
Az öreg kisasszony kedvetlenül intett.
- Tanács! Ez semmi. Nem ez a fontos. Mit tehetsz te egyedül? Csak a rokonság tehet érted valamit, de ez sem ér semmit. Mert mondjuk, hogy ő felsége különös kegyből megengedi, hogy benn maradj a hadseregnél. Ezt ki lehetne vinni. Hisz elvégre, Horn-Hanns vagy anyai részről. A tisztek is szemet hunynának, de pusztán a gázsidból, még a sarkantyud pucolására való bécsimeszet sem tudnád kifizetni. A rokonság meg szegény. Nem mondom, hogy ezerötszáz, kétezer forintot együttes erővel nem tudnának évente összehozni, de még ez is bizonytalan, meg kevés és... na látod!...
A fiatal ember visszautasitólag intett.
- Kitartsanak, mikor ők is szegények? Ezt nem!
- De, - szólalt meg félénken a másik Horn-Hanns bárónő (Mici mellett sohasem mert beszélni) - ez csak eleinte érintene, hogy is mondjam... olyan unangenehm.
A vén kisasszony ingerülten nézett a hugára.
- Mit beszélsz ilyet? Eleinte! Ha csak eleinte érintené unangenehm, akkor nem is lenne Horn-Hanns! Azt hiszed, - folytatta összeráncolt szemöldökkel, - nekem nem kellemetlen, hogy te tartasz el? Pedig én nő vagyok, ő meg férfi. Katona!
- Igaz, - hagyta rá az öreg elnök.
A fiatal ember dühös kétségbeeséssel szoritotta homlokát az ablak üvegéhez.
- Meg kell őrülni! - kiáltotta. - Otthagyni egy pályát, kettétörni egy karriert az apa becstelensége miatt, melyre az anya élete is rámegy. És ezt, ezt neked köszönhetjük, Ella! - fakadt ki durván, három hét óta magában rejtegetett keserüséggel. - Te ölted meg az anyánkat! Ha nem állsz közéjük s hagyod apánkat a maga utján, mint ahogy a becstelenségnek nincs más pecséttisztitója, mint a vér, legalább megmaradt volna az anyánk. Most semmink se maradt. Az apánk a börtönben, jövedelmünk nincs és itt állunk hárman, koldusan, árván, mint három utcagyerek. De a ti sorsotok még semmi az enyémhez képest. Titeket magukhoz vesznek a rokonok, férjhezadnak, de mi lesz én velem? Huszonnégy esztendős koromban kezdhetem elülről az életet. Csak katonai képzettségem van s ezzel a polgári életben legfeljebb dijnok vagy postás lehetek.
A fiatal ember arca eltorzult a dühös keserüségtől s gyülölettel nézett a huga kétségbeesett, rémült arcába.
Ella nem tudott szólni. A rémülettől összeszorult a torka, füle csengett s zokogva nézett a bátyjára.
- Hát azt hiszed, - kérdezte, - hogy én...
- Azt hiszem, - felelte a fiatal ember, mindenről megfeledkezve, - amit itt mindenki hisz, Mici tant, Melanie s az egész város, hogy te ölted meg a mamát. Te, te és senki más! Amióta a világ fönnáll, minden tisztességes családban vérrel mosta le magáról a gyalázatot minden férfiember és te nem engedted meghalni az apánkat. Ő maga beszélte, hogy azt mondtad azon a rettenetes napon: abból a vérszövetségből, melyet családnak hivnak, nem adunk magunk közül egyetlen áldozatot sem... És az anyánk lett az áldozat. Az ő büszke, tiszta lelke egy percig sem tudott a piszokban megélni. És meghalt. Te ölted meg! Te, te!
Az öreg elnök rémülten fogta meg a kezét, hogy lecsititsa, de nem birt a megvadult fiatal emberrel. Gyülölettől égő szemmel nézett a hugára s a zsebéből egy levelet dobott eléje.
- Nesze, - kiáltotta minden jóérzéséből kivetkőzve, - ezt érdemled te!
A nők sikoltva ugrottak föl s az egyik megbotránkozva kiáltotta el magát:
- Richárd!
Késő volt. Ella lehajolt a levél után s fölvette. A nők ki akarták kezéből venni, de Ella vasmarokkal tartotta s a nők sirva rimánkodtak, hogy legalább három napig még ne nézze meg a levelet.
Az öreg elnök ökölbe szorult kézzel állt a fiatal ember elé.
- Menj ki innét, - szólt az izgatottságtól rekedten, - mert nem állok jót magamért!
Kinos csend következett. Az asszonyok halkan sirtak s az öreg elnök a bajuszát rágva, sápadtan állt köztük.
- Már mindegy, - mondta, - hagyjuk.
Ella kisimitotta az összegyürt levél boritékját, mely a Richárd cimére volt küldve s megnézte az irást. A vőlegénye irása volt. Azután kihuzta a boritékból a levelet, mire a levélből egy karikagyürü esett ki...
Senki se mert ránézni Ellára. A kertből egy nagy, zöld légy repült be s a tavasz illatától mámorosan becsipve ütötte magát hol a tükörhöz, hol a képekhez s az egyik platánon, az ablak alatt, egy nagy fekete rigó fütyült. Egész közel ült az ablakhoz a faágon s az öreg elnök keserüen gondolta el: hogy valahogy mégis csak isten nélkül kormányozzák ott a magasban a nyomorult emberi életet, vagy pedig valami gonosz régens uralkodik a jóisten helyett, aki nagyon elfáradhatott már...
Mikor ismét rá mertek nézni Ellára, ez az ablak előtt állt s a visszaküldött jegygyürü már nem volt a kezében. Kidobta az ablakon... S vele egy nagy darab idealizmust fiatal életéből... A szerelemről, kötelességről, az emberi jellemről álmodott idealizmust.

VII.
A rokonok abban egyeztek meg, hogy Kisaranyost a két Horn-Hanns bárónő veszi magához, Ellát az apja testvérnénje s Richardra nézve az összes Bécsben és Grácban élő Horn-Hannsok ugy határoztak, hogy mégis csak benmarad a katonaságnál és minél előbb egy gazdag partival rendbehozzák jövőjét. Addig pedig a legmesszebb menő takarékoskodást kötötték a lelkére a bécsi és gráci tantik, az öreg Horn-Hanns ezredesek és nyugalmazott tábornokok.
Egyelőre, az egyik tábornok bácsi, egy sürgős császári audienciával kivitte, hogy Richardot Bécsbe, egy másik ezredhez helyezték át, s minthogy a fiatal embernek nem volt más választása, el kellett fogadnia rokonai pénzbeli és mindenféle segitségét, ami tulajdonképen nem is annyira férfias önérzetét sértette inkább, mint a belenevelt hetyke katonai és mágnásos allürjeit, melyeknek gyökere nem a lélek mélyén fekszik, mint az igazi férfias önérzet, hanem jól fönt, mint azok a jelentéktelen sárga virágok, melyek közel a kút kávájához nőnek ki.
Néhány levélváltás rokonaival, elég volt, hogy leszerelje Richard önérzetét és igéretét adja arra nézve, hogy rajta nem fog mulni a gazdag parti keresése. Amiben a rokonok egy percig sem kételkedtek. Annyira ismerték saját magukat, a családjuk iránt tartozó tradiciókat, hogy biztosra vették, miszerint Richard nem lesz sokáig terhükre s egy gazdag házassággal rendezni fogja helyzetét.
A két leányt is jobb szerették volna maguk között látni, de Ella hallani sem akart arról, hogy távol legyen az apjától s Kisaranyos, Ella nélkül nem tudott volna meglenni. Sőt annyira nem tudott, hogy hetekig szó sem lehetett arról sem, hogy Ella az apja nővéréhez menjen s Kisaranyos a nénjeihez.
Igy egyelőre mind a ketten idejöttek. Mikor Kisaranyos annyira jobban lett, hogy elvihették a szülői házból, az orvos sürgetésére kocsira ültették, mert ennek a háznak minden szöglete a maga egykori boldog és szomoru emlékével, csak hátráltatta a leányka gyógyulását.
És egy nap, a kocsi bakján egy koffer ruhával, csak a legszükségesebbel, mert Ella egyebet nem akart elvinni - elhagyták gyerekségük boldog emlékü és ifju életüknek első és nagyon keserves szenvedésekről regélő falait.
Borongós nyári délután volt, a galambok mintha csak érezték volna, hogy gazdájuk, Kisaranyos kezecskéje soha többé nem szór eléjük buzaszemet, a baromfi-udvarról mind eléjük repültek s a háztető csatornáján tollászkodtak és kiváncsian nézegették Pétert, ki két kis fehérrózsabokrétával kezében, a kocsi mellett állt s kerek, fekete kalapját jól lehuzta szemére, hogy ne látszódjék könnyes szeme.
Az öreg szakácsnő párnákat rakott az ülés oldalához, oda, ahol Kisaranyos ült és sirva csókolta meg a leányok kezét. Kisaranyos kezet szoritott Péterrel, az öreg asszonyt arcon csókolta, mire mind a ketten hangosan sirni kezdtek s Péter befordult a kapu alá s a falnak dőlve zokogott.
Kisaranyos ráhajtotta fejét a párnákra s megfogyott, sápadt arcán lassan folytak le a könnycseppek.
- Mi lesz ezekkel? - kérdezte Ellától, aki betakargatta a porköpenyével s lábára plaidet tett.
- Nem lesz semmi bajuk - felelte Ella s megcsókolta Kisaranyost. - A papa nővére, Kata néni, magához veszi őket.
A pávák kijöttek egész a kapuig s egymás mellett állva, kiváncsian dugdosták ki fejüket az utcára és Stella, a dán dogg, két lábát a kocsi lépcsőjére fektetve, okos, figyelő szemmel várta, hogy mikor fogják neki mondani, ugy mint máskor: gyere föl, Stella!
De most senki sem mondta. Ella megsimogatta a kutya fejét és halk hangon bucsuzott tőle: Isten veled, Stella!... Drága jó Stella!... Mire a kutya türelmetlenül ugatott s egyik lépcsőjétől a kocsinak a másikhoz futott. Mici tant ezalatt folyton az óráját nézve számitgatta magában: hogy mikor jött a kocsi, mióta várakozik és hogy mennyivel drágitja meg ez a fuvart?
Mert Kisaranyost alig lehetett kihozni a házból. Sirógörcsöt kapott s még egyszer látni akarta annak a szobának ajtaját, melyben az anyja meghalt. Az ajtó be volt csukva, lepecsételve s Kisaranyos zokogva csókolta az ajtót.
Ella halotthalványan, a falhoz támaszkodva nézte a zokogó gyereket s elgyötört lelke előtt látta az ajtót megnyilni s látta, amint az apja s két férficseléd hozzák ki az anyját holtan. A sötétszürke selyemruhájának dereka véres, a vastag, még csak alig őszülő szép fekete hajfonatok a földre omolva, végigsöprik a folyosó szőnyegét s a szép szem és hideg száj örökre lecsukva, büszke némasággal hallgat. És látta, amint viszik be a hálószobába, lefektetik ágyára s az apja amint kigombolja keblén a ruha derekát és hallgatózik kétségbeesett figyelemmel, minden lehetőségével a lehetetlen reménynek.
- Menjünk már - hallatszott a Mici tant folytonos sürgetése s a kocsi elindult. Ella a kisülésen ült, s mig csak láthatta a házat, melyet örökre elhagyott, folyton nézte. Már csak a cseréptetőt látta belőle, a vörösre festett bádogcsatornát s a rajta tollászkodó galambokat. Azután ez is eltünt előle s végül csak a kémények tetejét látta. Egyiken két galamb ült s ugy tetszett neki, mintha a galambok ostoba kis kerek szemükkel folyton őt néznék s fejecskéjükkel integetnének utána: Isten veled! Isten veled! Arca olyan sápadt volt, mint az ölében fekvő rózsák, sápadtabb, mint a nagy betegségből fölkelt kis huga s szivében az erőnek és bátorságnak valami összeroppant, nagy, nehéz fájdalmát érezte, mely alatt elveszett lelkének szilárdsága. Az az érzése volt, ami minden kivételes lénynek a megpróbáltatások elején, kit az élet, mint a tenger a leggyöngébbnek látszó sajkát, arra szemel ki, hogy összezuzza. Kicsinek, gyöngének érezte magát, kit az első hullám parthoz csap és összetör. Hogy az erőt, az energia fejlesztését ép az első lökések, melyeket remegve vár, ép azok adják meg, még nem tudta. Csak azt érezte, hogy gyönge, törékeny, hogy egy szerencsétlen fiatal leány, egy gyerek, aki tegnap még babával játszott s ma már oda állitották a teljes fegyverzetben álló élet elé és azt mondják neki: védjed magad!
De hogyan, mivel? Van-e neki egyéb fegyvere, mint lelkének egyszerre, most kibontakozó, eddig ismeretlen ereje? Hát ki ő, mi ő? Hisz még maga sem ismeri önmagát. Tegnap még gyerek volt s ma már ember, kit erre senki sem készitett elő, senki sem edzette gyönge vállát olyan terhek viselésére, melyek alatt erős, tapasztalt férfiak is megroppannak.
Mi lesz vele, mi vár reá? Egy hosszu, szomoru élet, a rokonai kegyéből élő vénleány élete, olyan, mint a Mici tantié, kit a rokonság, mihelyt valami baj vagy nagyobb dolog van a családban, azonnal mozgósithat és szolgálatra rendelhet. Hányszor volt náluk is, betegség vagy elutazások esetén s eszébe jutott, hogy ezeket a szivességeket egy-egy elviselt ruhával, kalappal, napernyővel viszonozta az édesanyja.
Lehunyta a szemét, mert fizikai fájdalmat érzett szivében. - Nem - mondta magában határozottan - velem nem tehetik ezt! Én képtelen vagyok ilyen lealázó megalkuvásra. Én a magam ura akarok lenni.
De hogy? Hogyan? Ezt nem tudta. A férjhezmenésre nem gondolt s igy nem lehetett más választás előtte, mint a saját erejére utalt kenyérkereseti mód, melynek semmiféle ágára nem volt képzettsége. Az anyja még arról sem akart hallani, hogy elvégezze a tanitónői tanfolyamot, pedig tizenöt esztendős korában szenvedélyesen kérte erre édesanyját.
- Mit gondolsz - felelte ez idegesen - egy Horn-Hanns származásu leány: tanitónő?! És minek, mi szükség erre? Ez csak szegény polgárleányoknak való foglalkozás, akik nem mehetnek férjhez. Az uri leányok férjhez mennek...
És szinte irtózattal beszélt az édesanyja mindenkor a dolgozó nőkről, akik önmaguk keresik meg kenyerüket. Ő ezt lealázónak, nőietlennek tartotta s talán ha a halál és a kenyérkereset között kellett volna választania leánya számára, inkább választotta volna a halált.
Ella előtt összezavarodtak a gondolatok és képek s ránézett a kis hugára. Kisaranyos szeméről fölszáradtak a könnyek s a levegő láthatólag jót tett neki. Halvány bőre alól egy végtelenül finom, rózsaszinü árnyalata a vérnek ütött keresztül s bágyadt, beesett szemének fénytelen merevsége mintha élénkebbé, puhábbá vált volna, amint párnájáról az ismerős utcákat, házakat, embereket nézegette.
Ella figyelmesen nézte őt, miközben könnyebbülten igy sóhajtott magában: hála Istennek, Kisaranyos még most is gyerek s az első rázkódtatások után helyre áll nála az egyensuly! Amilyen nagy volt a bánata, olyan nagy lesz a megvigasztalódása. És kétségbeesetten tette hozzá: de mi lesz én velem?
A kocsi bekanyarodott a Deák Ferenc-utcába s a Kállai leányok izgatott csodálkozással mondták egymásnak az ablakjaikban:
- Ni, a Kádár leányok! Vajon hova mennek? - S fejüket előre nyujtva, izgatottan néztek be a kocsiba s teljes, szinte boldognak nevezhető elégedettséggel konstatálták egymás között, hogy a Kádár leányok megcsunyultak... - Jaj, milyen soványak és sápadtak! - örvendeztek titkos elégedettséggel.
A kocsi kiért a Főtérre s bár Mici tant megpiszkálta napernyőjével a kocsis hátát, hogy ne ezen az uton hajtson, ahol a délutáni órákban olyan sokan járnak, a kocsis már nem akart visszafordulni. Igy aztán, amerre a kocsi elhaladt, megálltak az emberek s gyöngédtelen, kiváncsi bámészkodással nézték a kocsiban ülőket. És ezek a kiváncsi bámészkodók, száz közül kilencvenkilenc, azt gondolta magában: hát ugy van az, a varju se ül napszámra a karón!... Meg: minden jóllakásnak meg kell adni az árát... Vagy: Hja, ja! persze, persze! Addig jár a korsó a kutra, mig eltörik... És csak a századik sóhajtott fel részvéttel a lelkében: szegény gyerekek!

VIII.
A városon tul, künn a Homok-kertben lakott a nyári hónapokban a két Horn-Hanns testvér.
Ella és Kisaranyos egy nagy, világos, rideg, katonásan egyszerü szobát kaptak. Mindössze két vaságy, egy kanapé, asztal s néhány szék volt benne; de a nagy ablakokon tiszta csipkefüggönynyel játszadozott a szél, mely oda lenn rithmikus zenét csalt ki a nyárfák lombjai közül s az ablakokon tul ott folyt a Tisza s a nagy alföldi sikság láncvirágos rétjeivel, pacsirtaszótól, tücsök-csiripeléstől hangos csöndjével.
A két árva, egymást átölelve, az ablak mellett állt s nézték a naplementét. Fejük fölött, az épület ereszaljából fecskék repültek ki és nyilsebesen tartottak a Tiszának, honnét pár perc mulva csöpp kis viziféreggel csőrükben jöttek ismét vissza.
A nap, melyet félig felhők rejtettek el, sápadt tüzsugarait csöndesen ragyogtatta a viz tükrén, mint a szép nő a gyémántjait, melyeket tetszelegve forgat maga előtt, hogy még egyszer gyönyörködjék tüzök csillogásában, mielőtt ékszer-dobozába rejtené.
Az ég, a szürke és rózsaszinü fellegeknek minden árnyalatával, ugy látszott, mintha ereszkedne le a messzeségbe, le egész a földig, honnét, a ködön keresztül, távoli falunak tornya fehérlett. A viz partján, a buja, haragoszöld füben, már szóltak a tücskök s valahonnét, nagyon messziről, harangcsengés hallatszott. Egyéb semmi... Mintha az élet szivének lüktetése megállt volna, mintha a nap, mindig kisebb foltokban világitva meg a földet, lassu kiméletességgel igyekezett volna a föld testétől távozni, hogy minél kisebb fájdalmat okozzon neki.
Valami nagy, fenyegető szomoruság kisértett a levegőben. A két leánynak ugy tetszett, hogy egy nagy, fekete árnyék lépked feléjük, onnét a fellegekből ereszkedve le s keresztüllépve a fákat, a vizet, mindent, jönne feléjük. Vajon mi lehet? A jövőjük, ez az álarcos fekete rém, melyet emberi hatalom nem tarthat vissza, nem állhatja utját? Akármi, de ők látták jönni és Kisaranyos közelebb huzódott Ellához.
Ella kitágult szemmel, előre nyujtott fejjel nézett bele a levegőbe s a szive vadul dobogott. Tapasztalatlan fiatal lelkével sejtette, hogy az ember akkor érzi igazán emberi voltát, amikor érzi tehetetlenségét, amelylyel kényszeritve van sorsát várni.
Vaknak érezte magát, aki bármily nagyra nyitja ki szemét, forgatja kétségbeesett erőlködéssel szemgolyóját, nem lát egyebet a sötétségnél. És az ember mégis kevély, büszke, országot épit fel, berendezi a saját házát, tanul, dolgozik, szeret, gyülöl, anélkül, hogy tudná, meddig adatott meg neki: a munka, szeretet és gyülölet.
Már látta, hogy az ember élete egy rövidebb vagy hosszabb földi vakság, melyre a sir vaksága következik és ebből áll az egész élet, melyet bátran, hősiesen kell végigélni. Olyanformán, mint ahogy az ember gyerekkorát éli keresztül. Elesik: ujra feláll, ujra elesik: ujra feláll s mint a jól nevelt gyerek, mosoly alá rejti fájdalmát, ha megüti magát.
Kisaranyos ereje gyorsan kezdett helyreállni a jó levegőn. Egész nap a kertben feküdt s később már kisebb sétákat tehetett és alig három hét mulva, teljesen megerősödve le tudott menni a Tiszához, hol megfürdött és pompás étvágygyal jött vissza.
A friss, ruganyos, isteni ifjuság legyőzött mindent. Betegséget, bánatot. Szép arcát a vér fiatalos hullámzása ismét rózsásra festette, kék szemének ragyogása ismét a régi volt s alig négy hét mulva már vigan tenniszezett az egyik szomszéd villa udvarán két másik fiatal leánynyal.
De olykor, minden átmenet nélkül, a legvidámabb hangulatból egyszerre heves sirásra fakadt, miközben kétségbeesetten hajtogatta: anyuskám, drága anyuskám!... Azután ismét megnyugodott. A tantijai mindenféle kedveskedéssel becézgették, csókolgatták s végre megmosták vörösre sirt szemét, felöltöztették az uj fekete ruhájába, melyet Mici tant varrt s kézen fogva, mint egy kis gyereket, átvitték uj barátnőihez.
A szomszéd villában egy özvegy papné lakott két leányával. Egyiket Mariettának hivták, a másikat Olgának. Két eleven, jókedvü, kicsit kokett, kicsit közönséges, de egyben meglepően gyakorlati észjárásu leányok. Marietta az idén szerezte meg a tanitónői oklevelet s Olgát, minthogy jóval csinosabb volt, mint a másik, nem tanittatta az anyja. - Olga olyan szép, hogy okvetlenül férjhez megy, - gondolta az özvegy s bár azon a kis villán, egy pár holdnyi szőlőn kivül nem volt semmi vagyona, nem tanittatta a szebbik leányát semmi kenyérkereseti pályára.
A Horn-Hanns bárónők nem nézték jó szemmel ezt a barátkozást, de mivel Kisaranyosnak szüksége volt hozzá hasonló koruak barátságára, szemet hunytak.
Igy aztán Kisaranyos egész nap együtt volt a két leánynyal. Együtt fürödtek, tenniszeztek, sétáltak s Ella örvendett ennek a barátkozásnak, de később megdöbbenve vette észre, hogy kis huga az ő tartózkodó, finom, kedves modorát, amit mindketten édesanyjuk kitünő nevelésének köszönhettek, kezdi elvesziteni s helyette az uj barátnők hetyke, hányaveti, közönséges modorát veszi fel.
Ella megijedt, de a nénjei, mikor közölte velök észrevételét, csak sajnálkozva vállat vontak.
- Én ezt előre tudtam, - szólt Mici tant, - de első az egészsége, kedélye a szegény gyereknek.
- Igaz, - felelte a másik sóhajtva, - nem neki való társaság, csakhogy a neki való elfordult tőletek! - És egy szemrehányó pillantással nézett Ellára; nem először és nem is utoljára. - Meg aztán, - tette hozzá a tant, - te nem vagy neki eléggé vidám társa és nem is foglalkozol vele eleget. Sokat vagy távol hazulról.
- Sokat! - felelte Ella csodálkozva. - Egy héten egyszer meglátogatom a papát.
A két nő hallgatott, de a tekintetük néma szemrehányást fejezett ki.
Ella elsápadt és bement a szobájába. Nem először vette észre, hogy ő nem szivesen látott lakója e háznak s hogy a nénjei rosszul titkolt idegességgel, majdnem ellenszenvvel viseltetnek iránta. Sőt egy idő óta a kis huga részéről is bizonyos hidegséget vett észre, amit eleinte szeszélyeskedésnek, gyerekes kényeskedésnek gondolt.
De most, amint ott ült az ablak előtt, eszébe jutott, hogy olykor rajtakapta hugát, amint ez csodálkozva, fürkésző és bizonyos ellenszenves félelmet kifejező pillantással nézegeti őt s hogy ilyenkor zavart pirulással forditotta el fejét tőle. Eszébe jutott most az is, hogy Kisaranyos csak ritkán és akkor is hidegen kérdezősködik apja felől s hogy még sohasem adta kifejezését ama vágyának, hogy szerencsétlen apját látni szeretné.
Amit valószinüleg a nénjei nem is engedtek volna meg, de Ellának szabad cselekvést engedtek. Egyrészről azért, mert valószinüleg tudták és érezték, hogy ugyis hiábavaló lenne, mert amit Ella jónak és helyesnek talál, attól semmiféle lebeszélés, vagy a legkomolyabb ellenszegülés sem téritné el. Másrészről, Ellával szemben ugy a család, mint az ismerősök részéről, valami lenézésszerü ellenszenv nyilvánult meg; olyas valami, mint a züllés utjára tévedtek iránt, akikről az az általános vélemény alakult ki: hogy nem lehet már megmenteni, de meg nem is volna már érdemes.
És Ellának egyszerre eszébe jutott, amivel a bátyja megvádolta: hogy ő ölte meg az anyját... Lüktető halántékkal, dobogó szivvel ugrott fel; szive vadul vert, arca, szeme égett a keserüség haragjától s most mindjárt meg akarta tudni, hogy gondolkodnak felőle a nénjei s visszament hozzájuk.
- Valamit akarok tőletek kérdezni, - kezdte minden bevezetés nélkül. - Azt, hogy vajon tényleg igaz-e az, amit Richard a szemembe vágott: hogy én vagyok oka a mama halálának? Őszintén feleljetek, mert tisztán kell látnom, hogyan gondolkodtok ti, a hugom és a világ?
A nők egy kissé elvörösödtek és nem szóltak. Egyik meggyorsitotta ujjai között a horgolótüjét, másik az ollóját kereste és végül Mici tant annyit mondott:
- Minek erről beszélni?
- Tisztán akarok látni, - felelte Ella határozottan. - Tudni akarom a ti viselkedésteknek és a hugom elhidegülésének okát. Feleljetek; tudjátok, hogy én nem vagyok gyerek, kinek a kérdése elől ki lehet térni.
A két nő közül az egyik boszusan vállat vont.
- Jól van, - mondta Mici tant - hát tudd meg! Sőt jobb is, ha megtudod. Igen, mi és minden épeszü ember, téged okolunk szegény anyád haláláért. Mert mikor látta, hogy még te is ellene vagy, hogy nem ugy gondolkodol, ahogy ő gondolkodik, kétségbeesett és... a többit tudod.
Ella elsápadt s fölemelt az asztalról egy gombolyag pamutot és ujra letette. Annyira fájt a szive és ugy összezavarodtak a gondolatai, hogy pár percig nem tudott mit mondani. Azután a felindulástól reszketve mondta:
- Ti tudjátok, hogy én egyformán imádtam anyámat és apámat s hogy egyformán drága volt nekem az életük.
- Akkor miért szóltál bele a dolgukba? - kérdezte Mici szárazon.
- Miért? - kiáltott Ella kétségbeesetten. - Hisz szegény mama állitott birául maguk közé és én csak azt válaszoltam, amit a lelkiismeretem, a szivem és az eszem diktált.
A két idős nő letette a munkáját és megdöbbenve néztek reá.
- Eredj, eredj, - szólt Mici tant - hogy mondhatsz ilyet? Az az igazság, hogy a gyerek halálba kergesse az anyját?
A fiatal leány könyörögve tette össze a kezét.
- Hát értsétek meg, az Isten nevére kérlek, értsétek meg, hisz emberi nyelven és emberi lélekből beszélek, hát lehetetlen, hogy a másik ember ne értsen meg. Lehetetlen, hogy egy embernek a gondolkodása annyira eltérjen a többiekétől s hogy én egyedül álljak ti köztetek és az egész világon, megértetlenül.
- Ugy állsz, - felelte Mici tant kérlelhetetlenül. - Te egy fantaszta vagy, egy különös teremtés, aki egész életén keresztül egyedül, barátok nélkül fog élni, mert senki sem fog megérteni. Az ember - folytatta Mici tant belemelegedve, hogy ő, az utolsó, az elnyomott a családban, erkölcsi leckét adhat - mindig és mindenben alkalmazkodjék a világ szokásaihoz. Mert az ember nem Robinson, aki egyedül él egy szigeten és saját magának szabhat törvényeket, hogy igy, meg ugy élek, cselekszem... Aki a világban benne él, és mindenki benne él, arra nézve egy törvény van: a szokás. Tessék e szerint élni és cselekedni!
Ezzel ujra elővette a varrótüjét, egy végtelenül hosszu szál cérnát füzött belé s titokban hol a testvérére, hol Ellára nézett, a hatást kémlelve.
Melanie kissé kipirulva, lesütött szemmel, nagyon gyorsan horgolt s Ella maga elé nézve, sápadtan állt az asztal mellett. Már nem szólt semmit. Érezte, hogy neki sem itt, sem másutt az életben, nem igen lesz mondanivalója. Hogy az ő hangja nincs hozzástimmelve az emberek hangjához s hogy abból, amit ő mond és azok mondanak, soha sem lesz egyéb, mint diszharmonia és mindig csak diszharmonia.
Visszament a szobájába s ugy, amint volt, ráfeküdt ágyára s fejét a párnák közé rejtve, keservesen zokogott.
Igy találta őt a huga, mikor haza jött a szomszédból.
A leányka kipirulva szaladt fel a lépcsőkön, hajfonatai rendetlenül csusztak le nyakáról s egy dalt dudolva, jókedvüen nyitotta ki az ajtót. A szobában az ablakok rolettái le voltak bocsátva s nem vette észre Ellát, aki megdöbbenve hallgatta, hogy a huga dalol. A vér meghült benne. Kisaranyos dalolt, még alig három hónapra az anyja halála után.
Nem hitt a fülének. A leányka az ablakhoz szaladt, hogy felhuzza a rolettát s egy-egy ezüst csengésü trilla futott keresztül ajkán.
Igen, Kisaranyos dalolt... A leányka megfordult s majdnem elsikoltotta magát ijedtében, amint Ellát az ágyon ülve, sápadtan, könnyes arccal, reá meredő szemmel meglátta.
- Valami bajod van? - kérdezte zavart ijedtséggel s odament hozzá. Átölelte nyakát s a régi, gyerekes ijedelemmel és szeretettel nézett reá.
- Beteg vagy? - kérdezte meleg bensőséggel s lecsókolta a könyeket Ella szeméről.
- Nézz reám, - szólt Ella s kezébe fogta a leányka arcát. - Kisaranyos, te már dalolsz, alig három hónappal a szegény mama halála után?
A leányka elsápadt és sirva fakadt. Olyan kétségbeesett, szégyenkező bünbánattal sirt és vergődött Ella ölében, hogy ez megsajnálta.
- Ne sirj, - csititotta - hisz nem tehetsz róla. Gyerek vagy. Nagyon is gyerek.
De a leánykát nem lehetett megvigasztalni.
- Ne sirj, drágám, - csókolgatta Ella a haját - hisz nem vagy hibás, inkább én vagyok az, amiért megszomoritottalak. Ez a természet rendje. A fiatal sziv azonnal kétségbeesik és mindjárt megvigasztalódik.
- Nem, nem, - sirdogált Kisaranyos - ne mentegess. Nagyon haszontalan teremtés vagyok. Mindössze öt esztendő különbség van közöttünk s mi vagy te hozzám képest! Egy jó, komoly, bölcs öreg néni.
- Kis csacsi vagy, - mosolygott Ella s leszállt az ágyról. Kézen fogta a leánykát s a kanapéhoz vitte.
- Ülj le szépen, - szólt - ide mellém, s ha csakugyan jónak és öreg bölcsnek tartod a te nénikédet, mondd el neki őszintén, miért nem szereted őt ugy, mint régen szeretted? Akkor, tudod, amikor még boldogok voltunk. Amikor még együtt varrtuk a babád ruháit, amikor még együtt tanultuk a leckéidet, amikor én voltam neked Georgina kisasszony, a történelem tanárja és szivacsból olyan szemölcsöket ragasztottál az arcomra, mint a Georgina kisasszony szemölcsei.
Oda huzta a siró leányka fejét a kebléhez.
- Látod, madárkám, valami közénk férkőzött a szerencsétlenség óta. Valami csunya hidegség. Én már nem vagyok neked a te régi Ellád, akiért meg is haltál volna, pedig te most is az vagy nekem, akiért én bármely percben meghalnék. Mondd meg, édes, mi idegenitett el tőlem?
Kisaranyos nem felelt. Még mindig sirt, de már ritkábban hulltak könnyei s keze, melyet Ella fogott, lassan kicsuszott ennek kezéből.
Ella érezte, s szive fájdalmasan dobogott. Hallgattak... A nyitott ablakon, mint valami óriási madárszárny, ugy suhogott be a szél s magával hozta a mezők illatát. A frissen kaszált sarju és vadvirágok illatát s szétöntötte a rideg, szomoru falak között.
Kisaranyos már nem sirt, de a fejét nem merte fölemelni, hogy ne kelljen az Ella szemébe néznie.
- Nem felelsz? - kérdezte ez s megszoritotta huga kezét. Kisaranyos nem viszonozta a szoritást.
- Már feleltél! - sóhajtott Ella s fölállt. Nem tudott a szobában benn maradni; kiment a házból s a nyárfasornak tartott, mely a Tiszához vezetett. Valamire szüksége volt, de nem tudta, mire, valószinüleg levegőre. Kigombolta bluzának nyakát s szétnézett odakint, mintha valami segitséget, valami társat keresett volna, kivel megoszthatná fájdalmát.
A nyilegyenes fasorban egyedül volt. Feje fölött madarak repültek el, ösztönük az élelem és szerelem keresés felé hajtotta őket s egyéb, mint önmaguk, semmi más nem érdekelte. Valahol vadgalamb bugott egy bokorban s a Tiszának egy nagy darab kiöntésén, melyet sürün nőtt be a nád, gólya állt és némán nézett bele a messzeségbe, mint valami kő-sfinx.
Minden élő teremtés a maga titkaival, a maga ösztönével, vágyaival s a maga fájdalmával volt elfoglalva. Ella már tudta, hogy ebben a rettenetes önzésben, amelylyel ép ugy tele van a levegő, akárcsak oxigénnel, melyet minden élő lény besziv magába és táplálkozik vele, ő egyedül áll a maga fájdalmával és szerencsétlenségével.
Megállt s neki támaszkodott egy nyárfának. Szeles, hüvös augusztusi délután volt, a villák lakói benn ültek szobáikban s a viz hullámai nyugtalanul csapódtak a partokhoz. Ameddig a szeme ellátott, sehol senki nem volt körülötte. Megborzongott. Egyedül volt, ő, az elkényeztetett, imádásig szeretett, előkelő urileány, kiről a gyerekség tiszta himpora még alig pattant le. Egyedül, ki soha egy lépést nem tett magában, kit egy tiszta anyai kéz vezetett s két szerető, meleg szem sugara kisért mindenüvé.
Már nem tudott sirni; szeme szárazon égett. Egy kis csipkekendő volt a vállán, összébb huzta, fázott. S a szemét lehunyta... Egyedül... Még nem ismerte e szónak igazi értelmét, de már érezte nagy szomoruságát. A régi szobájában egy francia rézmetszet függött a falon, egy művészi téli tájkép. Sötét, vasszürke ég, két oldalról hóval boritott hegy s a hegyek lábánál egy befagyott patak. Sehol egy ház, egy élő lény, csak kövek a viz partján s egy korhadt, régi feszület.
Téli délutánokon, mikor a rózsaszinü, selyemernyős lámpát még nem gyujtotta fel a szobaleány, csak a kályha tüzének rubinvörös lángja világitott, sokszor elnézte ezt a képet s abba a végtelenül szomoru pusztaságba oda képzelte önmagát.
Ez a kép most eszébe jutott. A régi, viziószerü látomásból valóság lett. Itt áll a viz partján, ép olyan egyedül, elhagyottan, mint ott a korhadt feszület. Szülő, testvér, rokon, barát nélkül és teljes tudatlanságban az élet felől. Mintha csak a hajó kormányzását, nyilt tengeren, egyszerre gyerekkézre biznák, ki még azt sem tudja, északon vagy délen áll-e a hajó s nem ismeri az utirányt, az elemeket, a tenger veszedelmeit.
De azzal már tisztában volt, hogy nem marad itt a rokonainál, s hogy nem megy a másik rokonához sem, bár tudta, hogy ott több szeretet vár rá, mint itten.
De ez a mások nyakán való élés, ez a kitartottság kinozta, sértette, megalázta. Különben sem érezte magát arravalónak, hogy olyan emberek között éljen, kiknek gondolkodása eltér az övétől. Még nem ismerte saját magát, hisz alkalma sem volt reá, hogy egy boldog otthon gondosan körülsáncolt falain tul tekintsen. Hisz eddigi élete egy boldog vakság és börtön volt, ahol az ő szeme helyett az édes anyja szeme nézett s a tiszta családi szentély ajtaját ugyancsak az az édes anya zárta el előle gondosan, hogy semmi lárma és szenny ne hatoljon onnét kivülről hozzája.
De ez az anya nincs többé s a boldog otthont elnyelték a viharok, a bűn és szenny, melyek mindenüvé megtalálják a maguk utját. S most, hogy elsülyedt minden körülötte, hogy sehol egy kéz, melybe megfogózhatna, kitől tanácsot kérhetne s itt áll egyedül a romok között és először pillantott be önmagába, először merült föl lelkében a kérdés: vajon micsoda energiák szunnyadnak benne?
A kérdés már föl volt vetve s most csak a feleletet kellett reá megkeresni. De hogyan? Visszaemlékezett reá, hogy a szomszédbeli leány, Marietta, egyszer azt mondta neki: én a maga helyén elvégezném a tanitónőképezdét. Ami ugyan nem sokat ér, de legalább az ember nem hal éhen és legalább a maga ura.
Ella kinyitotta szemét s gondolkodva ment tovább. Igen, ezt kell tennie. Ha elkészül, kinevezik az ország valamelyik távoli kis zugába, olyan helyre, ahol senki sem ismeri őket s ha letelik az apja büntetése, ott huzzák meg magukat.
Ez a gondolat egy csöppet derüsebbé tette lelkét s fölvillanyozta. Gondtalanabbal ment végig a nyárfasoron, már nem fázott s fantáziája eléje varázsolta a távoli kis falut, a fehérre meszelt, akácfás kis iskolát és tanitóházat. Az apja ott sétálgatna a tiszta udvaron, vagy a kertben nyesegetné, ojtaná a fákat és olykor meglátogatná őket Kisaranyos, kit a rokonok addig férjhez adnak egy jó, derék emberhez s majd ha egyszer Kisaranyosnak is lesznek gyerekei s a szeretet és kötelesség mélyebb gyökeret ver most még minden oldalról befolyásolható kis szivébe, abban ismét feldobog majd a szeretet a legjobb apa iránt. És mikor igy hárman együtt lesznek s szép nyári estéken az apjuk kezét fogva, szeretettel ülnek egymás mellett, az édesanyjuk bizonyára lenéz rájuk az égből s azt fogja neki mondani: köszönöm, Ella!
Tehát bátran előre! Hisz az élet még csak most kezdődik és az Isten nem hagyja el a jókat és a bátrakat... A hüvös szél keresztül járta könnyü ruháját, belekapott szép hajfonataiba, de nem érzett semmit, annyira megszállta lelkét az önbizalom ereje és hite.
Mint valami martir, ki előtt a tulvilági élet megdicsőülése lebeg, ugy ment fekete ruhájában, hajadon fővel a viz partján, a nyárfák között. Szép, tiszta szemében a nemes önbizalom lángja égett s arcának minden vonása olyan tisztán ragyogott, mintha most került volna ki a szobrász vésője alól.

IX.
Marietta, ki Pesten szerezte oklevelét, kioktatta Ellát mindazokra a tudnivalókra, melyek szerinte elkerülhetetlenül hozzátartoztak a tapasztalatlan Ella uj életéhez, melyet most akart megkezdeni.
Ez a huszonkét esztendős leány, a maga egészséges cinizmusával, melyet a kisvárosi élet alacsony és barbár furfangjai s a nagyváros rafináltabb és művészibb hazugságai fejlesztettek ki, érdekes tipusa volt annak a koravén, belül fanyar és keserü, kivülről mindig édes, modern szegény leány-tipusának, ki évekig élesiti könyvei mellett az eszét ahoz a küzdelemhez, melyet egy darab kenyérért kell majd az élettel folytatnia.
Születésétől nem látott egyebet, mint a szegénység alázatoskodó, ravasz és alapjában gyülölködő alkalmazkodását, a mindenkivel szemben kedveskedő modort.
Apja, a falusi református pap, kinek egész exisztenciája a községe rokonszenvétől vagy ellenszenvétől függött, reggeltől estig jószivü, humánus pásztor maszkjában mutatta magát, holott ő gyakran látta, hogy a pásztor reverendája alatt farkasbőr lappang s hogy gyülöli és utálja azokat a halzsiros csizmáju, ostoba, fukar és gazdag parasztokat, kiknek vasárnaponkint a szeretet vallásáról tartott prédikációt.
S látta, hogy az anyja ugyanilyen. Hogy mindenkihez jónak, kedvesnek, szolgálatkésznek mutatja magát s hogy a legjobb barátnője előtt sem merne rosszat mondani valakiről, nem a jó keresztény, vagy a művelt ember természetéből kifolyólag, hanem csakis a legaprólékosabb dolgokra is ravasz körültekintéssel vigyázó taktikánál fogva.
És ezt a taktikát Marietta tizennégy esztendős korától, amikor elveszitette az apját, még fokozottabb formában ismerte meg maga körül; mert amióta apja, a kenyérkereső kidőlt mellőlük, a kunyorálás és alázatos hizelkedés minden skáláját végig játszotta velük az édes anyja, ahol csak egy csöppet is ugy kivánta az érdekük.
Az érdek szót meg is ismerte alaposan mind a két leány, különösen az okosabb és tapasztaltabb Marietta. Az érdek valami olyan fogalom volt előttük, mint: az életük, a becsületük, vagy a jóisten. És az érdekért, ha ölni nem is, de egyebet alighanem mindent megtettek volna.
És egy augusztusi délután, a szőlőskert lugasában, a himlőhelyes arcu, csunya és cinikus Marietta igy szólt Ellához:
- Azt ajánlom magának, hogy mint magántanuló készüljön el. Megmondom miért. Most augusztus végét járjuk s ahoz, hogy valamelyik tanitónőképezdébe benlakásért folyamodjon, már elkésett. Ha van protekciója, még pedig nagy, akkor nem késett el. Protekcióval nincs késés, nincs lehetetlenség, nincs ostobaság, mert a protekció magában már a kész: pontosság, lehetőség, okosság. Magának azonban nem hiszem, hogy lenne protekciója, mert - ne vegye rossz néven, ha őszintén beszélek, de azt hiszem, ezzel csak szivességet teszek, minthogy maga ép ugy nem ismeri még, nemcsak magát az élet ő felségét, hanem ő felségének a cipőtisztitóját sem, mint mondjuk, ahogy én nem ismerem a Zulukafferek királyát. Hát erre az őszinteségre, ugy gondolom, szüksége van... Tehát protekciója, az nincs! Az a maga néhány előkelő állásu katona rokona nem exponálja magát... hisz tudja, mire gondolok... Az apja miatt.
Ella elsápadt, de azért megadással és később már érdeklődve hallgatta ezt a különös és kellemetlen leányt.
- A benlakást különben sem ajánlanám, - folytatta Marietta. - Először, mert maga már huszonkét esztendős, mig azok, kiknek társaságába kerülne, tizenöt-tizenhat esztendősök. Ez ugyan a kisebbik baj lenne, a nagyobbik - ismét az apja lenne, még ott is. Ha megtudnák, - mint ahogy bizonyos, hogy megtudnák, - hogy az apja börtönben ül, azok a tizenhat esztendős ártatlan leánykák az öngyilkosságba kergetnék magát. Nagyon jól ismerem őket. Az én családi foltom csak abból állt, hogy négy esztendeig jártam egy télikabátban és az alatt az idő alatt sohasem volt uj cipőm, uj ruhám, mert egy gazdag rokonunk leányának ócska cipőit és ruháit viseltem, mégis ugy elkeseritették az életemet, hogy egy éjszaka a legkomolyabban elhatároztam, hogy vagy fölgyujtom az egész intézetet, vagy amig alusznak, kinyitom a légszesz csavart, hogy velem együtt hadd pusztuljon el valamennyi.
- Maga retteneteseket beszél! - kiáltott föl Ella megbotránkozva s a csodálkozástól kábultan. - Ha férfiakról, vagy asszonyokról lenne szó, még érteném; de maga fiatal, tizenhat esztendős leányokról beszél!
- Pont tizenhat esztendősökről - felelte Marietta keserüen. - Akik meglehet, a gazdagok és előkelőek világában csakugyan olyan bájosak, naiv angyali lelkek, mint a regényekben szoktak lenni, csakhogy a mindennapi polgári életben ép olyan kis ördögi lelkek ezek a tizenhat esztendős angyalkák, mint a farkasok között az egy esztendősök a hat esztendősökhöz arányitva. Vagy talán magának nem mindegy az, hogy egy gyerek keze szurja keresztül egy tüvel a szivét, vagy egy felnőtt ember egy karddal? Mit tudja azt még maga, hogy a tizenhat esztendős leánykák nevelőintézetének tiszta falai között ép olyan förtelmes kis világ van, en miniature, mint odakünn a nagyvilágban. Hogy ép olyan vagyoni és születési kasztok, flanc, frász és mindenféle kis ravaszságok, ámitások, hazugságok vannak napirenden, mint künn, a nagyok világában!
Ella arrébb huzódott Marietta mellől s a hideg végig futott hátán. Olyan ijedtséget és undort fejezett ki az arca, hogy a másik megsajnálta s megfogta a kezét.
- Ne rémüldözzön - szólt komolyan, - mert igy teljesen készületlenül nem mehet neki az életnek. Igy nem adok neki egy esztendőt, és vagy a Dunának megy, vagy cukorspárgát vásárol, amit nem szeretnék. - Nézze, Ella - szólt a csunya, de szép és okos szürke szemü rettenetes leány s a hangja ellágyult - én még soha életemben nem szerettem leányt, még a szép, csokoládé-reklámképhez hasonló hugomat se s nem szeretem a maga még szebb, de csirkeeszü kis hugát sem; de maga iránt szeretetet érzek. Maga nem olyan leány, mint a többiek, akiknek ugy van valahogy szerkesztve az agyvelejük, mint a lajtorja. Egy csomó lyuk között van egy-egy szilárd vonal, de az sem az eszét, se nem a jóságát, se nem a bátorságát jelzi, hanem az ostobaságát és a hiuságát. Maga nem ilyen, én jól látom, pedig csak két hónapja ismerem, beszélni meg csak most beszélek először hosszasabban magával; de titokban nagy érdeklődéssel figyelem és maga tetszik nekem. Tetszik ugy a testi, mint a lelki szépsége s megvallom magának, hogy maga az első szép leány, akinek nem irigylem a szépségét és nem gyülölöm érte. A többi leány ugy hordja magán a szépséget, mint az elefánt a reá rakott sátrat. Mint valami külön álló, nem hozzá tartozó diszt, ugy, mintha a bölcs természet titkos rendelése szerint éreznék, hogy a testi szépség nem tartozik az ő lelki rutságukhoz s hogy csak bitorolják azt. Magánál ez másként van. Maga megérdemli s igy észrevétlenül, öntudatlanul viseli szépségét, amivel épen ezért nem hiszem, hogy valaha olyan hatást érne el, mint akár egy magánál tizszerte kevésbbé szép leány, ki póznára szurva mutogatja a fejét. Tehát e rokonszenv jogánál fogva arra kérem, hallgasson reám és adjon hitelt szavaimnak, bármennyire irtózik is e szavaktól, mert nem szeretném, ha épen magát találná készületlenül az élet és tetszése szerint összemorzsolná, mig a többi haszontalant megkimélné azon okból, mert nem tud velük elbánni. Ők erősek!
Ella egyik csodálkozásból a másikba esett. Marietta bensőséggel és szeretettel nézett reá s hónapok óta az első örömkönny szökött szemébe és megszoritotta uj barátnője kezét, aki gyöngéden simogatta az ő szép, finom ujjait.
Kicsit hallgattak, azután Marietta folytatta:
- Tehát csak maradjon künn a világban, ahol nem tükkel szurkálják össze a szivét, hanem élesre fent késsel, de legalább védekezhet ellene. Tanuljon magánuton. Ennek az az előnye lesz, hogyha nagyon igyekszik, pár esztendő alatt elkészül s igy kevesebbe is kerül a rokonainak, ami gondolom, magára nézve eléggé fontos. Reám ugyan nem lenne az. Én már nagyon jól tudom, hogy akár finomsággal, akár komiszsággal van kibélelve az ember, egyre megy. Sőt a komiszság mindig előnyösebb, mert azt respektálják, mig a finomságot, mint ártalmatlan őrültséget, lenézik. Maga azonban csak maradjon olyannak, amilyen. Ha nem lenne ilyen, azt a jót se tudná megcselekedni, amit velem tett: hogy megszerettetett velem egy leányt. Maga ugyan nem igen fog az életben sok szeretetet learatni, csakhogy amit learat, azt érdemes lesz learatni, nem ugy, mint a többiek aratását: a sok üres kalászt.
E beszélgetés után két hétre, szeptember elején, Ella az apja testvérnénjétől kisérve, Pestre ment. Rokonai eleinte nem akartak beleegyezni, hogy elmenjen, még az apja testvére sem, ez különösen anyagi okokból ellenezte. Nem volt gazdag asszony, három fia volt s ezekre amugy is sokat költött és az Ellára való kiadás zavarba hozta. Ha nála lakik, ezt nem érezte volna meg, de azok a bizonyos fix havi kiadások kellemetlenül érintették, bár nem mutatta; de Ella már tudta, hogy minden rokoni és baráti szeretet addig tart, mig a pénz ördöge nem hányja villahegyre. Azért elhatározta magában, hogy a lehető legrövidebb ideig veszi igénybe nagynénje támogatását s amint kiismeri magát uj helyzetében, rajta lesz, hogy zenei s különösen nyelvi tudása értékesitésével addig is megkeresse, amire szüksége lesz.
Perfektül beszélt három idegen nyelvet s eleinte arra gondolt, hogy valami uri családhoz megy nevelőnőnek, de Marietta lebeszélte erről.
Ez a leány megfizethetlen tanácsokkal látta el, cimeket adott neki a lakásra és sok mindenre vonatkozólag, ugy, hogy a nagynénje, ki anélkül is járatlan volt az efajta dolgokban, két nap mulva hazautazott s Ella egyedül maradt egy sáros, ködös szeptemberi reggelen Budapesten.
Mikor a nénje keserves sirás között elvált tőle a vasuti állomáson s a vonat elindult vele, abban a percben olyan heves, sötét, talán soha többé nem ismétlődő fájdalom szoritotta össze szivét, hogy szeme előtt elsötétült a világ s amint az elrobogó vonat után nézett, vad, keserü vágy fogta el, hogy odavesse magát valamelyik mozdony elé.
- Milyen jó lenne! - sóhajtott és szeme könnyes lett. De a másik percben már érezte, hogy az élet törvénye, mely benne él az emberben, mint a hóeke a havat, félrelöki rettenetes vágyát.
Megtörülte szemét, megigazitotta fátyolát és a kijáró felé tartott. A sürü fekete fátyol eltakarta arcát, de termetének ifju szépsége s járásának plasztikus bája mindenkit arra kényszeritett, hogy utána nézzen. Végigment a várótermen s amint az ajtóhoz ért, majdnem összeütközött egy fiatal tiszttel, aki szélsebesen ment el mellette és gyorsan egy vonat indulását kérdezte a portástól.
Ella alig látta a siető tiszt alakját, de a hangjára önkéntelenül megállt s a szive ugy dobogott, hogy szeme elhomályosult belé.
Az, aki elment mellette, az egykori vőlegénye volt...
Aztán villamosra ült s elment haza, a József-körutra, a Kárász Jusztina kisasszony penziójába.

X.
Az első napok az idegen városban, az ismeretlen emberek között, annyira leverőleg hatottak Ellára, hogy képtelen volt uj életének legelemibb lépését is megkezdeni.
Két napig ki se mozdult a házból, behuzódott a szoba egyik sarkába, az ablak mellé s azzal töltötte az időt, hogy kezében egy darab papirost szorongatott, melyre különböző cimek voltak följegyezve Marietta által és reggeltől-estig nézegetett ki az ablakon, anélkül, hogy az utca képéből bármit is látott volna. Néha a szék karjára könyökölve nézett maga elé, de nem gondolt semmire, senkire. Valami különös bágyadtság tartotta fogva, fejét üresnek, szivét közönyösnek érezte minden iránt, mintha azok az erős, nagy elhatározások, melyekkel utnak indult, valahol utközben elmaradtak volna tőle.
Ennek a rendetlen, háromszobás lakásnak levegője, mely tele volt a konyhából bejövő hagyma- és zsirszaggal, ránehezedett a szivére, összeszoritotta a torkát és meggyöngitette akaratának erejét. Annyira irtózott ebben a házban mindentől és mindenkitől, elkezdve az uj, idegen arcoktól a butorokig, hogy az első nap le se tudott az asztalhoz ülni, hogy valamit egyék s a butorokat nem merte az utálattól megérinteni. Az ágyától annyira irtózott, hogy felét az éjszakának az ágy szélén ülve, felöltözve töltötte el, csak mikor a fáradsággal nem volt ereje többé megbirkózni, akkor szánta rá magát a lefekvésre, de akkor is félig felöltözve dölt az ágyra és hajnalig nem hunyta le szemét.
Egész éjjel arra gondolt, hogy még sem cselekedett helyesen, mikor rokonai mellől kiszakította magát s neki vágott az életnek, minden előkészület és ismeret nélkül. És származásának önkéntelen büszkesége, az a különös, kevély családi vér ereiben, melyet a legkristályosabb ész és a legsulyosabb akarat sem képes megtagadni, most egyszerre ugy körülsáncolta egész valóját, mint valami börtön fala, honnét nincsen szabadulás.
Irtózat fogta el a piszkos cseléd, undor a pecsétes asztalnemü, a szakadozó tapéták, milligyertyával végigcsöpögtetett padló láttára s a kávé tetején uszkáló zsircsöppekre, mit a zsiros csuporban forralt viz idézett elő. Leküzdhetetlennek látszó idegenkedés vett rajta erőt mindazzal szemben, ami körülvette őt, ebben az urias mázu, de a nyomoruság vázát rejtő milieuben.
És érezte, hogy valami lázadó, bünös utálat fogja el a szegénység iránt, melyet még eddig nem ismert, közelről nem látta, sőt igazi fogalma sem volt róla.
Amit ő eddig a szegénységről tudott, az mindössze abból állt, hogy ismerte ezt a szót: szegénység, a maga igazi jelentősége nélkül, a mindenféle egyleti jelentésekből, jótékonycélu bálok, gyüjtések és egyáltalán a lapokban sürün előforduló bünök és nyomoruságok gyüjtő-cimeként.
Egyebet nem tudott a szegénységről s már a megismerés első percében utálat és gyülölet támadt benne iránta.
Amig nyitott szemmel feküdt s torkát a keserüség fájdalma fojtogatta, ugy érezte, mintha egy gonosz kéz, fejét viz alá meritve szorosan tartaná lent, hogy már szinte a fuladás gyötrelme kinozta, mely ellen nem tudott másként védekezni, mint hogy kezét összeszoritotta s égő szemével, mig az éjszaka átláthatatlan sötétségét nézte, makacs keserüséggel mondta magában:
- Utállak és legyőzlek!...
Hogy miként, nem tudta, el se birta képzelni, de vallásos nevelésénél fogva minden problémánál és lehetetlenségnek látszó kisérletnél ott volt szivében a hit, amit a nők, még a legderekabbak is ugy értelmeznek, hogy mindenki megcsalhatja a földön reményeiket, de az Isten soha sem csalhatja meg őket.
Ella is, talán, mert nem volt más senkije, csak az Isten, görcsösen kapaszkodott égi barátjához s ki tudja, a tiszta, naiv lelke mélyén, mi mindent fogadott és igért az Urnak, ha segit neki céljai elérésében.
Mik voltak e célok? Még két nappal előbb nem volt egyéb: mint egy darab kenyér, melyért nem kell hálálkodnia senkinek, mert maga keresi meg. És két nappal később, ezt a vágyat másik vágy követte nyomon: a szegénység legyőzése, elüzése maga mellől, melyet a megismerés első percében már utált.
Már az első nap kezdte érezni, hogy a darab kenyérhez egy csinos és tiszta tányér is szükséges, ragyogó kés és villa, világos, barátságos kis otthon, szép függönyök az ablakokon, ragyogó padló, puha szőnyegek s kedves képek a falakon.
És reggel, amikor kinyitotta szemét párnáján s a kis vasmosdó előtt megpillantotta egyik lakótársát, egy kövér szőke leányt, aki irógépkezelőnő volt valami ügyvédi irodában, amint piszkos ingvállban, tarka kartonszoknyában mosdott előtte, nem maradt egyéb vágya, mint el, csak elmenni innét minél előbb, akárhova.
Egy másik leány lakótársa, vasuti kezelőnő, már fésülködött. Ezen csipkés hálókabát volt, lábán finom cipő s mindenféle olajos és parfümös üveg állt előtte.
Csakhogy ne kelljen a két leányhoz szólnia, ismét lehunyta szemét s ugy tett, mintha aludna. A két leány különben sem törődött vele. Rajtuk kivül még három leány lakott a penzióban s mind az öten, az első perctől, ellenséges tartózkodással fogadták Ellát, akiről azonnal megállapitották magukban, anélkül, hogy egyszersmind be is vallották volna egymásnak, hogy Ella hasonlithatatlanul szebb mindannyiuknál.
Ez s a hallgatagsága, a magába merülése, a megközelithetetlensége, mind olyan sulyos ok volt, melyet legyőzni még akkor sem igen sikerülhetett, ha erősen törekedett volna reá.
Mikor a másik két leány elment a hivatalába, Jusztina kisasszony benyitott Ellához s az ajtóban harsány hangon elkiáltotta magát:
- Jó reggelt, szivecském!
Olyan erős, éles, kellemetlen hangja volt, mint egy rossz trombitának. Szinte hasitotta az ember fülét. Máskülönben kicsi, kövér, eleven s olykor ravasz pillantásu aggszüz volt, aki régi divatu seszlis derekakat és bő, ráncos szoknyákat viselt. Ezek a derekak, minthogy még husz esztendő előtt készültek, mikor még Kárász Jusztina kisasszony otthon élt a szülői házban valamelyik dunántuli városkában, hol az apja, Kárász Dániel, hires csendbiztos volt, ezek a derekak, minthogy husz esztendő közben kihizta őket, mindig ki voltak gombolva a gyomrán s ezen keresztül kilátszott rosszul mosott, sárga inge.
A régi divatu, hosszu velencei óralánca azonban már kora reggel ott csüngött a nyakában s egyik egyéni vonás az volt rajta, hogy a keze mindig piszkos és olyan ragacsos volt, mintha sziruppba mártogatta volna. Azon kivül egy nap huszszor ment el hazulról, huszszor jött haza, mindig sietve, mindig kivörösödve és halálra fáradtan, ami azonban nem tartotta őt vissza attól, hogy egy félóra mulva ismét utra keljen.
Ezeknek a sürü el- és hazajárásoknak pedig az volt a magyarázatuk, hogy Jusztina kisasszony nemcsak penziótartással, hanem azonkivül minden elképzelhető kereseti ággal foglalkozott s ennek dacára folytonos pénzzavarral küzdött.
Először is ott volt minden zálogházi és magánárverésen s amit csak tiz krajcártól ötszáz forintig meg lehetett venni, ő mindent megvett s aztán mindent eladott. Arany- és ezüstnemüt, szőnyeget, képeket, gyolcsot, fehérnemüt. Bejárt minden olyan helyre, hol nők dolgoztak, a dohánygyári munkásnőktől a legelőkelőbb szinpadokig s mig amott tiz krajcár heti lefizetésre, addig itt tiz forint lefizetésre dolgozott.
Azonkivül minden el- és el nem képzelhető üzlettel foglalkozott. Pénzügynökösködött, paciens, kliensszállitó volt, vett és eladott ruha- és aranynemüt, ócska kocsikat s ezenkivül szenvedélyes házasságközvetitő volt.
Máskülönben alapjában jólelkü, de szinte a gonoszságig felületes és ingerlékeny természete volt.
A háztartása maga volt a rendetlenség legsikerültebb példánya. Rosszul főzetett, nem volt lelke a jó, de drágább élelmiszerért pénzt adni s mindennek a salakját vásárolta. Zsir helyett Isten tudja, micsoda zsiradékkal főzetett s még a leghitványabb, már hozzá meghamisitva érkezett élelmiszert is meghamisitotta. A kosztosai folyton zugolódtak, mindennap fölmondtak, de azért tovább is megmaradtak. Ha már nagyon sokat panaszkodtak, olyankor Jusztina kisasszony egy-egy igazán kitünő, sőt gazdag ebéddel békitette ki őket, sőt nem egyszer elvitte a lázadókat valamelyik jobb vendéglőbe, ahol tiz-tizenöt forintot fizetett ki egy-egy vacsoráért. De otthon azért ismét fölvizezte a tejet s cikóriából főzetett kávét. A csalás, valahogy benne volt már a vérében, pedig tulajdonképen nem is zsugoriságból tette, csak rossz, megrögzött szokásból.
Egy süket rokona főzött, egy nagyon piszkos, ráncos arcu, télen-nyáron fekete kendővel bekötött fejű öreg asszony, aki egész esztendőn keresztül nem szólt ezer szót s minden őszszel, Kisasszony napján, elment Mária-Pócsra bucsura, de máshova esztendőkön keresztül nem tette ki lábát a házból.
A süket öreg asszony körül egy másik öreg nő sürgölődött, Máriskó, a szolgáló. Ez olyan öreg volt már, hogy nem is lehetett tudni hány esztendős; Jusztina kisasszonynak még az édes anyja hozta magával Erdélyből s azóta az oláh leány mindig a Kárász család szolgálatában állt s máig megtartotta nemzeti viseletét. Katrincát és csizmát viselt, nyakában ezüstpénzt s haját, hajadonsága szimbólumaként, most is egy ágba fonva csüngette le hátán s a kötője szalagjával szoritotta le.
Ella az első perctől megtetszett Jusztina kisasszonynak. Gyakorlott, éles szemével azonnal látta, hogy született urileány s ez jól esett neki. A maga gentry származására is büszke volt s akármilyen zsugori handlernek látszott, aki olykor két krajcárért olyan lármát csapott, hogy a ház rengett belé, de a másik percben már husz forintot olyan könnyen dobott ki az ablakon, mint egy narancshéját, vagy egy gyufaszálat.
S a magyar uri vér eme magát meg nem tagadó természete, a születésre egyenranguak különös összetartozásának megérzése, ép ugy megnyilvánult benne, mint a többiekben s mint a zsidóságnak a maga fajához való, vagy a parasztnak a paraszthoz való vonzódása.
Különben annyit Marietta is megirt neki - aki onnét ismerte, hogy egy barátnője lakott egyszer nála, - hogy Ella előkelő leány, de egyéb családi ügyeiről hallgatott. Csakhogy Jusztina kisasszony ennyi magyarázattal nem elégedett meg. Ha ő érdeklődött, vagy jobban mondva kiváncsi volt valakinek a származására és családi titkaira, azt ő megtudta, ha az utánjárástól akár mind a két lába elkopott volna.
Az Ella családi dolgait is megismerte alig három nap alatt s magában már kifantaziálta az Ella utját s életének tervrajzát, hogy abból holmi busásabb haszon az ő számára is kerüljön.
És a harmadik nap reggelén, mikor a többi leányok már elmentek hazulról, benyitott Ellához.
Ella még az éjszakai álmatlanságtól fáradtan feküdt ágyán, mikor Jusztina kisasszony elkiáltotta magát az ajtóban:
- Jó reggelt, szivecském!
És nyomban visszafordult az ajtóból s kikiáltotta a konyhába:
- Máriskó, az uj kisasszony kávéját! A friss tejből, kalácscsal!
A friss tej és kalács kitüntetést, kedvezést jelentett, amit már Ella is megértett, de nem mutatkozott hálásnak érte s kedvetlen mosolylyal köszönte meg.
- Nem szoktam az ágyban kávézni, - szólt.
De Jusztina kisasszony visszautasitást nem türő hangon kérlelte:
- Csak most az egyszer, szivecském! Valami kitünő urasági tejet fedeztem föl, olyan édes, mint a mogyoró s a pilléje Pesten szenzációszámba megy. Hát még a kalácsunk! Az öreg Pepsa néni mester a kalácsszakmában. Ugy bánik a liszttel és vajjal, mint Chopin a balladáival és keringőivel.
Mikor ezt a hasonlatot mondta, a kezében levő portörülő-rongygyal ép egy régi divatu, hosszu zongoráról kapta le a port s egy rongyos boritéku és piszkos Chopin-albumot taszitott be félkézzel a hurok közé és igy folytatta:
- Magácska bizonyosan játszsza ezeket a bűbájos költeményeket, ugy-e, szivecském? Valamikor én is játszottam. Ah, a zene, a zene az egyetlen igaz barátja minden sokat szenvedett, művelt uri nőnek. Mikor nekem meghalt az édesapám s kiderült, hogy több adósság maradt utána, mint vagyon és a vőlegényem, egy haszontalan svihák, visszaküldte a jegygyürümet, akkor csak a zene vigasztalt meg. Ez a kedves Chopin, akit halálom órájáig sajnálni fogok, amiért zsidónak született. Egy zsidó bankár fia. Hát nem sajnálatraméltó ez?
Ella, a visszaküldött jegygyürü meséjére - amely azonban nem volt igaz, de Jusztina kisasszony mindenkor ezzel okolta meg pártában maradását, - egyszerre rokonszenvet kezdett érezni iránta, de a Chopin elkeresztelésére kénytelen volt mosolyogni.
- A zsidó bankár fia Mendelssohn volt, - magyarázta.
- Igaz, szivecském, igaz! - kiáltott Jusztina kisasszony s leült egy székre, ölében a portörülő-rongygyal s egy rossz fogkefével, melyet most vett föl a földről. - Mendelssohn, persze, a nászinduló irója. Milyen szamár vagyok, pedig értek egy kicsit a zenéhez. Igaz, sokat felejtettem, de tavaly óta, hogy ide került egy fiatal ember, egy zeneakadémiai növendék, azóta megint belejöttem. Persze, drágám, maga még nem ismeri a fiu-partnereket oda át a harmadik szobában. Hárman vannak s már régebben laknak nálam. Jó, becsületes fiuk, egyik filozopter, az, aki magát tanitani fogja, - ahogy a kedves Marietta megirta, - a másik orvosnövendék s a harmadik zenész. A filozopter ma érkezik meg, a másik kettő holnap. A zenész itt szokott játszani, mert az ő szobájukban nem fér el a zongora.
- Itt, a mi szobánkban? - kérdezte Ella csodálkozva. - Akkor hogy fogok én tanulni?
- Oh, szivecském, azt megszokja, sőt megszereti, - mosolygott Jusztina kisasszony vidáman. - Az a zene nem zavarja az embert s a játszója még kevésbbé fogja zavarni. Az olykor éjszaka is játszik, a leányok megengedték neki.
Ella egyszerre felült.
- Éjszaka? - kérdezte megdöbbenve. - Amikor a leányok ágyban feküsznek, egy idegen fiatal ember itt van a szobájukban?
Jusztina kisasszony jóizüen kacagott.
- Igen, igen, de ez nem tesz semmit. Az nem olyan fiatal ember, mint más fiatal ember. Az nem is fiatal ember, az nem is férfi, az valami... várjon csak, szivecském, hadd keresek valami hasonlatosságot... Nem találok. Csakhogy az nem olyan fiu. Majd meglátja. Olyan, mint a régi grál mondákban azok a fiatal mesebeli lovagok. Akkora szál fiu, mint egy alabárdos, alig fér be az ajtón s olyan szelid, mint egy leány. Az egy igen különös fiu. Már huszonkét esztendős, de rá se néz a leányokra. A mellénye és kabátja zsebe tele van a hires zeneszerzők arcképeivel s csak azokat imádja. Az nem is ezen a földön él, az... hogy is mondjam... hát nem tudom. Majd meglátja. Itt az egész ház imádja. Még Máriskó is, pedig alig szól valakihez. Csak eszik, elmegy az iskolába, hazajön, játszik, aztán elmegy az operába, ismét hazajön és ismét játszik. És hogy! Azt nem lehet megunni.
S mikor az érdeklődésnek némi életderüjét fedezte fel Jusztina kisasszony a bámuló leány szemében, más hurba csapott s Mendelssohnnál folytatta.
- Hja, a gyönyörü nászinduló! Sokszor játszottam a vőlegényemnek, de nekem nem játszották el a templomban. Magácskának majd eljátsszák. Nem adok neki pár esztendőt. Meglátja valami gróf és belészeret s elveszi. Nem? A fejét rázza?
Ella szomoruan mosolygott, de a jég meg volt törve; már valami rokonszenvet érzett Jusztina kisasszony iránt, akinek sorsa, ugy látszott, némileg hasonlit az övéhez.
Jusztina kisasszony jól látta Ella szemének megváltozott pillantását s igy folytatta:
- Azért mégis, emlékezzék az öreg Jusztina néni szavára, aki nem mai gyerek és ismeri az életet! Ki hova való, a jó isten oda raktározza be. S hogy magácska nem holmi kis hitvány tanitónőnek született, azt, aki nem vak, láthatja. Ilyen arccal, ilyen alakkal! Mondja, drágám, a szinpadra sohasem gondolt?
- Nem, nem, - tiltakozott Ella hevesen - mit gondol, Jusztina néni?
- Csak azt, szivecském, - felelte a vén kisasszony komolyan, - hogy a tisztességes uri leányok nem magáért a szinpadért mennek a szinpadra, hanem azért, hogy a szinpadról menjenek férjhez. Mert nincs a jó istennek olyan bálterme és zsurja, amelyik csak meg is közelithetné a szinpadot, mint házasságközvetitő terrénumot. Mert mig a bálteremben és a szalonban a legszebb leány sem mutatkozhatik több leánynak és más leánynak, mint ahány s amilyen, addig a szinpadon ezer leány lesz az egy leányból s a férfiaknak ez kell. Hogy soha se ismerje azt, akit szeret, mert ha ismeri, akkor már nem szereti. A férfiak, szivecském, igen ostoba és könnyen lóvá tehető háziállatok, csak tudni kell velük bánni... Itt a kávéja, szivecském, - de én csak azt mondom a maga tapasztalatlan kis fejecskéjének, hogy minden attól függ egy férfi és nő életében, akik összetalálkoznak, hogy melyiknek van kettejük közül több esze. Mert a szerelemben mindig az a fontos, melyik az okosabb, azaz melyik szeret kevésbbé, mert aki kevésbbé szeret, annak nyert ügye van. Ő lesz az ur. Már pedig minden jó annak a részén van, aki ur és nem rabszolga...
Máriskó egy piszkos bádog-tálcán behozta a kávét s Jusztina kisasszony odavitte Ellához.
- No, gyorsan, szivecském, igy jó melegen igya meg! Nézze, hogy párolog s nézze ezt a csodaszép Bismarck-barna szinét, meg ezt a szivacspuha, lyukacsos kalácsot!
És Ella kénytelen volt hozzányulni a kávéhoz, mely se nem párolgott a forróságtól, se Bismarck-barna szine nem volt, ellenkezőleg, hideg volt és inkább szürke mint barna szinü s a kalács olyan tömött és nehéz, mint a sár.
Jusztina kisasszony leült az Ella ágya szélére, mig ez evett s félkezével a tálcát fogva beszélgetett.
- Ne gondolja, - szólt, hogy én a többiekhez is ilyen bizalmas vagyok s hogy ilyen megkülönböztetett szeretettel volnék irántuk. A világért sem. Szeretem őket, elég jó leányok, de ennél tovább nem megyek. Ami természetes. Én urinő, nemes leány vagyok s hiába, a veréb a verébhez s a sas a sashoz vonzódik. Egyik leány, a kövér Róza, valami kolozsvári árva leány, az apja adótiszt volt; a vasuti kezelőnőnek, Ilkának, valami sikkasztó pénztáros volt az apja s agyonlőtte magát. A másik három közül: Ágnes fogadó kisasszony egy előkelő fényképész műtermében, Tini első mamzell egy nagy kalapüzletben s Flóra zongoratanitónő. Mind jobb családból valók, - nálam egészen közönséges népségnek nincs helye, - de még sem hozzám valók. Magácska egészen más és igy reám mindig és mindenben számithat. Marietta irta, hogy nyelvtanitással is óhajt foglalkozni. Már jártam utána. Ma délelőtt a gróf Ágotay-házhoz megyek érdekében, ahol a megbetegedett felolvasónőt kellene egy ideig helyettesiteni. Ez pompás hely volna. Délelőtt tiztől tizenkettőig felolvasna az öreg grófnénak s ezért havonta 30 frtot kap. Ép annyit, amennyit körülbelül magácska fog fizetni a tanitójának, ha ugyan ragaszkodik ahoz a buta tanuláshoz, amiből alig arat le az életben valami kis hasznot. Mig ha okos lenne...
Ella elszántan megitta felét a rossz kávénak, a többit nem volt képes s Jusztina kisasszony elvette előle a tálcát és felállt az ágy széléről.
- No igen, - folytatta, a tálcán a csészét, cukrot rakosgatva, - minden az okosságtól függ. Ha én még egyszer kezdhetném az életet, én sem lennék többet olyan ostobául ideális gondolkodásu, amilyen voltam. Most már tudnám, hogy a szivnek nem sok hasznát veszi az ember az életben és férjhez mennék okosan, jól, ravaszul, mert a nőre nézve csak egy fontos dolog van az életben: a jó házasság. A könnyelmüségtől én minden nőt visszatartok, mert ennél butább politika nincs. Csak egyoldalu eredményt jelent: anyagit. Holott az életben ép oly szükség van az erkölcsi, mint az anyagi eredményre és egyik a másik nélkül nem ér semmit. A jó házasság pedig magában foglalja mind a kettőt. Lássa, szivecském, én egy ötvenhat esztendős vén leány vagyok, sok mindent láttam, sok mindenen mentem keresztül, de azért szeretem az életet s azt tartom, hogy az élet csak az okos emberek számára való, mert az élet olyan, mint a sakkjáték, nagy áttekintési képesség és türelem kell hozzá s ez a két erény csak az okos emberek sajátsága. Azoké az okosaké, akik megérdemlik az életet, mert ki tudják ezt játszani, meg tudják lopni, mint az az ügyes zsebtolvaj, aki a detektiv zsebéből lopja ki a pénzerszényt...
Máriskó bekiáltott az ajtón, hogy számlával keresik a kisasszonyt, de Jusztina intett neki, hogy ne zavarja s igy folytatta:
- Mert az életet is meg lehet lopni s ez a legnagyobb tudomány és müvészet s nem az, amelyre a tudományos akadémia pályadijat tüz ki, vagy amit egy lángeszü ember megfest, kőbe rajzol, vagy megir. Kikeresni az élet háztartásából azt a kulcsot, amelyikkel kinyilik a magunk boldogulásának ajtaja! Ez a tudomány, ez a művészet! Pedig ez a kulcs ott van valahol előttünk, csak meg kell keresni, észszel, türelemmel és egy mindennél erősebb akarattal.
A konyhából veszekedés hallatszott be, a Máriskó s egy férfi hangja, bizonyosan a számláthozóé s a Jusztina kisasszony szeme türelmetlenül oszlott meg az Ella arca s a veszekedés figyelése között.
- Most pedig öltözzék, - szólt s felhuzta az ablakon a rolettát. - Tiz órakor én is megyek a grófi házhoz, ahol a házvezetőnő régi ismerősöm s ha sikerül a beprotegálás, akkor visszajövet mindjárt elviszem magácskát és ha a grófnénak megtetszik, azonnal ott maradhat. A többi aztán a magácska dolga. A kulcs megkeresése... A grófné kedves öreg asszony s csak két gyereke van. Egy vén kisasszony s egy negyvenöt esztendős özvegy ember fia, Bálint gróf. Egyebet nem mondok... Pá, kis szivem!
Kiment s Ella egyedül maradt. Ledobta magáról a takarót s kiugrott az ágyból, de csak magát a harisnyát és cipőt egy fél óráig huzta fel a lábára. Amiket Jusztina kisasszony mondott, olyasmit még soha sem hallott s ez a beszéd fájdalommal és utálattal töltötte el, de az a gondolat viszont megzavarta, hogy a vén kisasszonynak körülbelül igaza lehet, habár ő még csak az élet hieroglifájának legkezdetén állt. És undor rázta meg testét, de nem akkora, mint az előző napokban a ragacsos evőeszközök s az ételpecsétes asztalnemü láttára, amikor még inkább kész lett volna éhen halni, mint hogy leüljön ahoz az asztalhoz és egyék róla valamit.
S alig két nap mulva mégis leült melléje s már megitta az utált kávét és beleharapott a rossz kalácsba. És holnap, - holnap már még kevesebb undorral ül le az asztalhoz s holnapután és azután, már ép olyan jóizüen megeszi a szürke szinü, faggyus levest s a rossz izü régi hust, mint a kövér Róza, vagy a sikkasztó öngyilkos leánya, a parfümös, csipke-fehérnemüs Ilka.
S ez a megalkuvás, leszállás, ez a beléhelyezkedés az élet legutáltabb viszonyai közé is, az emberi tehetetlenségnek ez a szánalmas, nyomorult, mindent el- és befogadó képessége lesujtotta és gyülölettel töltötte el önmaga iránt.
Felállt és megmosdott s amig törülközött, a könyek végigfolytak arcán.
A nap már besütött az ablakon s a piszkos, gyürött ágynemü, a leányok szétszórt ruhadarabjai s a kopott butorok teljes nappali nyomoruságuk őszinteségét mutogatták.
Kinyitotta az ablakot, hogy egy kis tiszta levegőt kapjon s az ablakból letekintett az utcára. A harmadik emeleten állt s az utca mélysége megszéditette. Valami vad, forró vágyakozás futott rajta keresztül a megsemmisülés iránt s szédülő fejjel nézett le a mélységbe.
Csak egy percig tartott. Visszajött az ablaktól s leült a fésülködő asztal elé. A tükörből egy ismerős és mégis ismeretlen arc nézett vissza reá: az ő arca. Klasszikusan ivelt ajkának szigoru merevsége s szemének sajátságos hideg pillantása egész arcának uj, valami fenségesen fagyos bájt adott.
És alig másfél óra mulva, Jusztina kisasszony sietve vitte őt magával a grófi palotába.

XI.
Itt Jusztina kisasszony kezéből a házvezetőnő vette át, egy hideg szürke szemü, diplomata arcu, kifürkészhetetlen gondolkodásu, ötven év körüli asszony, abból a bizonyos cselédarisztokrata typusból, aki éveket tölt gazdája mellett, idővel ennek arisztokratikus allürjeit és érdekeit ő, a cseléd veszi át és szigorubban szem előtt tartja ezeket az érdekeket, mint maga a gazdája.
Végig nézett Ellán, azután egy percig tünődve nézett maga elé, miközben alig észrevehetően vállat vont és intett neki, hogy kövesse.
Több, virág illatos, enyhén fütött szobán mentek keresztül, mig a grófné szobájához értek.
Az öreg grófné, valamikor hires szépség, romjaiban is bájos mosolylyal öreg, fonnyadt ajka körül, az ablak mellett ült s tenyeréből egy kis kanárit etetett. A drága szőnyegekkel sürün beteritett szobába, óriási ablaküvegeken szürődött be a nap, melynek őszi fényét a halványzöld selyem függönyök még halványabbá tompitották s régi sápadt, porcellán virágtartókban fehér őszirózsák simultak egymáshoz.
A grófné háta mögött, a másik ablaknál egy férfi ült; kövér, széles vállu, apró fekete szemü, sürü körszakállas férfi, a fia, Bálint gróf.
Egy kis asztal mellett reggelizett s mikor a két nő bejött, anélkül, hogy felnézett volna a csészéjéről, figyelmesen csöpögtette ki az ezüst szamovárból a teát. Egész arzenálja a finom csemegéknek állt előtte s egy inas, nesztelenül járkálva ki s be, egyre hozott még hol ezt, hol azt az asztalra.
Ella szivdobogva, sápadtan jött be az ajtón s a keze hidegségét szinte érezni lehetett keztyüjén keresztül, amint kezet csókolt a szép öreg asszonynak.
- A felolvasónőnek ajánlkozó kisasszony - mutatta őt be a házvezetőnő.
A grófné meglepetten nézegette Ellát, kinek fekete fátyola hátra volt vetve arcáról s klasszikus szépsége márványos fehérséggel tündöklött ki a fekete keretből.
- Tegye le a kalapját, kisasszony, - szólt a grófné barátságosan s ezzel a felvétel el volt intézve. A házvezetőnő meghajtotta magát s Ella ott maradt. Letette a kalapját, lehuzta keztyüjét s a grófné megmagyarázta neki, hogy a másik szobából honnét hozzon ki egy francia regényt s Ellának el kellett mennie a gróf előtt, kit annyira elfoglalt az evés, hogy fel se nézett.
Mikor Ella eltünt a másik szoba ajtajának függönyei között, a grófné hirtelen hátra fordult a fiához.
- Láttad? - kérdezte szinte izgatott csodálkozással.
- Kit? - kérdezte ez nyugodtan.
- Ezt az uj felolvasónőt. Csodálatosan szép leány.
- Ej, ha! - csettintett a gróf nyelvével - akkor nézzük meg.
Ella visszajött a szobából s a gróf meglepetten tette le a villáját. Kövér, egészséges arcán s apró fekete szemében a legőszintébb bámulat kifejezése látszott.
- Hát ez csakugyan csodaszép kis fruska! - gondolta s a pástétomos tányért eltaszitotta maga elől.
Az inas sonkát tett eléje, de ebből is alig evett s azután a szőlőhöz nyult, de most már egyre Ellát nézte.
Ez leült, fölvágta a könyvet s olvasni kezdett. Szépen, értelmesen olvasott, kitünő kiejtéssel, de ami ugy a grófnét, mint a fiát, sőt az inast is elbájolta, az meleg, mély, dallamos hangjának csengése volt. Olyan hang, mely ritka szépségével ép ugy el tud bájolni, mint a legszebb arc, vagy termet.
Az idő mult s az inas jelentette, hogy a gróf lova meg van nyergelve, de ez meg se moccant helyén. Mintha oda szögezték volna, mozdulatlanul ült s tekintetével majd elnyelte az ismeretlen leányt.
Egy idő mulva az inas másodszor jött be a ló miatt, mire a gróf kedvetlenül emelkedett fel s kezet csókolt az anyjának, miközben halkan igy szólt:
- Mutass be, kérlek, a kisasszonynak.
- A fiam - mosolygott a szép öreg asszony kedvesen. - Ugy látszik, meghóditotta őt a hangjával, mert egy teljes félórával későbben lovagol ki a rendes idejénél.
Ella önkéntelen kiváncsisággal nézett a magas, kövér, egészséges és közönséges arcu gróf arcába s akarata ellenére eszébe jutottak a Jusztina kisasszony szavai: az az igazi tudomány, kikeresni az élet háztartásából azt a kulcsot, amelyikkel kinyilik a magunk boldogulásának ajtaja...
És jól megnézte a grófot, de nyomban undor futott végig rajta, még a legártatlanabbnak látszó számitás gondolatára is s a mosoly szinte megfagyott ajkán.
- Nem, - gondolta lelki borzongással - minden cselekedetem az életemben az őszinteség tisztaságában fogantassék.
És hazamenet bement egy templomba, hol hosszan és buzgón imádkozott s arra kérte Istent, legyen segitségére olyannak maradnia meg az élet küzdelmes harcában, amilyen eddig is volt.
Egyedül volt a déli órákban a hideg, hervadó virág illatu falak között, s a templom ajtón át tompán szürődött be a nagyváros utcai lármája. Lehajtotta fejét a padra s szemét lehunyta. Bevégezte imádságát s lehunyt pillája előtt elvonultak az utóbbi napok eseményei: az elutazás hazulról, a bucsuzkodás rokonaitól, kik hidegen, haraggal szivükben váltak el tőle s a Kisaranyos szótalan tartózkodása, mely csak az utolsó pillanatban engedett fel s akkor szivettépő zokogással vetette magát karjába. És az apjától való bucsuzkodás a börtönőr jelenlétében...
A templom tornyában delet ütött az óra s Ella amig számlálta, a maga életéveire gondolt. Huszonkét év... Másnak kincs, neki átok, mint a mesebeli árva homlokán a gyémántcsillag, amit nem tud elrejteni s minden halandó üldözi érte. Nő volt, féltő gonddal nevelt, előkelő uri leány, akit nem nevelnek az élet számára, csak a gyerekes illuziók s a rövid életü hazugságok számára. Valahogy ugy, hogy nem bele, az életbe nevelik, hanem fölibe nevelik az életnek, kivül rajta, hogy annál mélyebben szédüljön egykor bele az életbe. S a tudás helyett a vallást nevelik belé, a megismerés helyett az alkalmazkodó modort s az igazságok helyett az ártatlannak látszó, finom hazugságokat s a helyett, hogy születése percétől ránevelnék az egyedüliség felelősségére, ugy nevelik, mintha a gardedame-nak sem az első csókja, sem a koporsója mellől nem volna szabad hiányoznia.
S hogy leghamarabb a gardedame marad el tőlük, akár a szülő, akár a férj, a kedves, a gyerek, vagy a vagyon személyében, arra nem gondolnak. És egyszer talán, egy hüvös őszi napon, amikor vége van a boldogság tavaszának s az ég csupa felleg, a föld letarolt pusztaság, egy csöndes templom magányában a nőnek magának kell rájönni, hogy akik nagyon szerették őt, nagyon megcsalták, mert ugy szerették, mintha a legnagyobb ellenségei lettek volna.
Ellát, szerencsére, ez a fölfedezés nem érte váratlanul. Tünődő és gondolkodó természete már gyermekkorától hozzászoktatta a látott és tanult dolgok ellenkező szempontból való áttekintésére s ha ezek az áttekintések hiányosak, naivok vagy helytelenek voltak is, de mégis birt annyi judiciummal, hogy a várt események más irányba való formálódása nem lepte meg olyan tragikusan, mint a többi fiatal teremtéseket, akik a készen átvett illuziók analizálását soha sem próbálták meg.
Háta mögött megcsörrent a templomszolga kulcscsomója s felállt. Megtörülte szemét, megigazitotta fátyolát s az öreg szolga betette utána a templomajtót. A kulcs csikorgott a zárban s künn a hirtelen jött, nehéz szürke fellegekből az első hópelyhek hullni kezdtek s egy nagy csomó éhes varju repült el a nagy város utcái fölött.

XII.
A tél beköszöntött s Jusztina kisasszony a sok futkosás közben veszedelmes tüdőgyulladást kapott, melylyel teljes három hétig feküdt. Más ember ugyan hat hétig feküdt volna egy ilyen betegséggel, de Jusztina kisasszony, mikor három hét után lefogyva, reszkető lábbal kilépett az ágyból, azonnal fölvette egérszinü, régi divatu galléros köpenyegét s első utja a zálogházba vezette, hol ép egy nagy stilü árverést tartottak aznap.
Mig a vén kisasszony feküdt, a házat majd elvitte az ördög. Az öreg Pepsa néni is megszólalt és köszvényes fájdalmakról kezdett panaszkodni s a szolgáló mintha nónába esett volna, mosogatás, tüzrakás közben is elaludt és alig lehetett valami hasznát venni.
E kettős rendellenes állapotnál fogva, az ebédek és vacsorák nemcsak ehetetlenül rosszak, de majdnem annyira szükebbé is szorultak, mint valami üveg nyaka s a takaritás abból állt, hogy Máriskó az ágy alá söpörte a szemetet s egy héten csak egyszer szedte ki onnét.
A leányok, kik az első héten éjjel-nappal fölváltva ápolták Jusztina kisasszonyt és szemet hunytak minden rendetlenségre, a második héten már kezdtek zugolódni, a beteggel többé nem törődtek s mikor a zugolódás tetőpontját érte el, Ella szónélkül és szinte látatlanul kezébe vette az agyonrongyolódott háztartás gyeplőjét. Elfoglalta a leányok által előbb szenvedélyes nagylelküséggel, azután a legtermészetesebb közönyösséggel otthagyott helyet a Jusztina kisasszony betegágya mellett s mig azok aludtak, ő nesztelenül kikelt ágyából s a sötétben kicserélte a betegen a vizes borogatást s orvosságot adott be neki.
Ezenkivül segitett a két gyámoltalan öreg nőnek hol ebben, hol abban, megkönnyitette ezeknek helyzetét és igy a háztartás kissé rendbeszedve, türhetőbbé vált s a leányok kevesebbet panaszkodtak, ellenben kutatták a megszüntető okot s mikor Ellában akadtak rá, irigykedő és gyülölködő érzésük iránta csak növekedett.
Ella az első hetek után, mikor ugy ahogy, kezdte megszokni helyzetét és környezetét, megpróbált közeledni a leányokhoz, kik közül némelyiket fodrásznő fésült és naponta olyan frizurákat rakott fejükre, mintha folyton bálba készültek volna s emellett olcsó, ordináré cipőjüknek sarka le volt taposva s kis piszkos pamutzsebkendőjüket csak eldugva használták. De a leányok szinte páncélosan védekeztek az Ella közeledése ellen. Visszautasitották minden apró szivességét, a köszönésen kivül nem szoritkoztak semminemü társalgásra vele s ha valamiről beszéltek az asztalnál, szigoruan csak egymáshoz szóltak, az Ella jelenlétének tudtul vétele nélkül.
Még leginkább Flóra, a zongoratanitónő, egy sápadt, félénk szemü leány, látszott némileg vonzódni hozzá, de ez meg nem merte vonzalmát nyilvánitani, annyira félt a többiektől.
Aki azonban legkifejezettebben értésére adta Ellának irántai ellenszenvét, az csodálatosan ép az volt, aki iránt Ella viszont a legtöbb rokonszenvet és szánalmat érezte: Ilka, az öngyilkos sikkasztó leánya.
Ez a cifra, festett arcu, drága fehérnemüs, gyanus erkölcsü leány, valósággal üldözte Ellát. Minthogy egy szobában laktak, minden alkalmat megragadott, hogy kellemetlenkedjék neki. Minél szomorubbnak látta őt, neki annál jobb kedve volt. Mikor Ella tanult, ő énekelni kezdett, tele cigarettázta a szobát, jött-ment, ajtót csapkodott. Ha Ella később feküdt le, a lámpafény ellen panaszkodott, ha Ella reggel még aludt, ő jóval korábban fölkelt, csak azért, hogy zörögjön, világosságot csináljon, hogy Ella ne tudjon aludni.
A másik leány, a kövér Róza, pompásan mulatott ezeken a rosszakaratu izetlenségeken. Jókat nevetett és közbe mindenféle kétértelmü, ostoba fecsegést folytattak.
Ella eleinte békével, aztán közönyösen türte mindezt s ha nagyon messze találtak menni a leányok ostoba megjegyzéseikkel, végignézett rajtuk s tiszta, fölényes, büszke tekintete, kis időre elhallgattatta őket.
Az Ilka ellenszenvének azonban volt egy lényeges oka is. A három fiatal ember közül az egyikbe, a zenészbe, titokban szerelmes volt. Ez pedig, a másik kettővel együtt, Ellába szeretett bele. A zenész is, az orvosnövendék is s a tanitója is, a filozopter.
A három naiv és egyszerü, becsületes fiu nem értett a tettetéshez s elárulták magukat az árgus leányszemek előtt, kik a szerelmet ott is keresik, ahol nincs, ott is elvetik, ahol nem nő ki, hát még ott hogyne keresnék, ahol pláne keresni sem kell, csak meglátni. Elárulta a szemük, a félénk hallgatagságuk s a váratlan és szokatlan gond, melyet a külsejükre kezdtek forditani.
Az orvosnövendék, egy szegény erdélyi takácsnak a fia, kinek eddig odahaza az édesanyja csinálta a nyakkendőit, most üzletből vásárolt, divatos nyakkendőt viselt s a filozopter, ki azelőtt nem tisztitotta a körmeit és nem keféltette a ruháit, hogy ne kopjanak, most naponta tiszta körömmel és kefélt ruhával jelent meg az asztalnál. S a zenész, ez a szép, nagy szál fiu, mindjárt megérkezése után harmadnapra levágatta hosszu, művész-haját, minthogy egy párszor jól elpirult, mikor az Ella csodálkozást kifejező tekintete megakadt a haján és kérdezni látszott szép szemével: mirevaló ez?
S a Jusztina kisasszony pensiójában, hol majdnem két esztendő óta élt együtt ez a nyolc tagból álló kompánia, apró izetlenkedéseik, kis veszekedéseik, közönséges szokásaik között, ugy, hogy ma összevesztek egy kétértelmü szón, egy kölcsön nem adott keztyün, egy tőlük távol álló gavalléron, kit az utcán, vagy a lóverseny olcsó helyéről láttak, avagy egy hiresebb szinészen vagy irón s a másik nap már minden bocsánatkérés, vagy kölcsönös kimagyarázás nélkül beszélgettek egymással, mintha épen semmi sem történt volna köztük, Ella jöttével, mindjobban megnyilvánuló titkos gyülölet harapódzott el közöttük. A három fiatal ember rosszul titkolt vonzalmát Ella iránt, kisebb-nagyobb irigységgel és féltékenységgel nézték a leányok s a kellemetlenkedések mind mérgesebbé fajultak el, annyira, hogy Jusztina kisasszony jónak látta ugy segiteni a dolgon, hogy Ellát a maga szobájába költöztette s ugyanott terittetett neki, hol egyedül evett.
Ez a kedvezés, gyöngédség, ismét csak ingerelte a leányokat, mig a fiukat lehangolta. És most már Jusztina kisasszonyt kezdték a leányok csipkedni és azzal ijesztgették, hogy elmennek tőle.
- Fel is ut, le is ut! - szólt egy nap Jusztina kisasszony ingerülten az ebédnél s amit soha sem tett meg, kezével az asztalra csapott. - A felmondással csak leköteleznek, mert megkimélnek attól, hogy nekem kelljen fölmondani maguknak! Már torkig vagyok velük! És ezennel kijelentem, hogy ha nem viselik magukat ugy, ahogy egy uri házban uri leányokhoz illik, fölmondok elsejére. Tessék a házamban uri tónust folytatni és a kofa-tónussal egyszer s mindenkorra fölhagyni!
A leányok elképedve néztek Jusztina kisasszonyra, kinek ismét kigömbölyülő arca dühösen égett s a szeme szikrát szórt. Még nem látták ilyen haragosnak s főleg ilyen meggondolatlanul vakmerőnek velük szemben. Ez meglepte őket és zavartan hallgattak, csak Ilka fujta nyugodtan cigarettájának füstjét s állhatatosan nézett a vén kisasszony szemébe.
- Mit bámul ugy rám? - kiáltott ez ingerülten. - Vagy több tiszteletet követelek magam, házam népe és uri tónusa iránt, vagy menjenek dolgukra!
Ilka gunyosan elkacagta magát s a füstöt a vén kisasszony arcába fujta, ki reszketve nézett vele farkasszemet.
- Ugy látszik, - szólt a leány, - hogy az a kisasszony ott - s fejével az Ella szobája felé mutatott - szintén a háza népéhez és az uri tónusához tartozik Jusztina néninek.
- Ha tudni akarja, ahoz! - kiáltott Jusztina kisasszony dühösen. - Ahoz és senkitől se türöm el, hogy izetlenkedjék vele és megkeseritsék az életét, mert annak a leánynak a kis körme is többet ér, mint maguk itt valamennyien.
A leányok megmozdultak s Ilka a kályhához hajitotta cigarettáját.
- Nohát akkor - szólt - vegye tudomásul, Jusztina néni, ha magának kedvesebb az az egy, mint mi itt öten, akik együtt 175 forintot teszünk ki havonta, mig az ott egyedül csak 35 forintot jelent, hogy most, itt ebben a percben fölmondok mind az ötünk nevében és elsejétől egyedül maradhat háza népével és előkelő uri tónusával. Sőt a férfiak nevében is ezennel fölmondok, mert föltételezek róluk annyi szolidaritást, hogy velünk tartanak, kik mélyen megsértve érezzük magunkat.
A fiatal emberek zavartan hallgattak s a tányérukat nézték. Csöndes, hallgatag természetü, jó fiuk voltak, soha senkivel nem volt kellemetlenségük s ez a fölszólitás zavarba hozta őket. Érezték, hogy a leányok szeme várakozással függ rajtuk s a legbátrabb köztük, az orvostanhallgató megszólalt.
- Bocsássanak meg, - szólt zavartan s zavarában minden harmadik szavában bocsánatot kért, - de nem tarthatunk kegyetekkel... Bocsássanak meg, de mi nem osztjuk a kegyetek nézetét... bocsássanak meg viselkedésüket... bocsássanak meg... Ella kisasszonynyal szemben... bocsássanak meg...
A leányok fagyos megvetéssel mosolyogtak. Még Flóra is, ki két esztendő alatt ép nyolcadszor szeretett bele és ábrándult ki a vékony pénzü, szemüveges, félénk, de eszes fiatal emberből s Ilka megvetéssel nézett végig rajta.
- Igaza van, Kindrovits ur, szükséges, hogy megbocsássunk maguknak. Jöjjenek, leányok!
A leányok felálltak és sértődötten, harcias kedvvel kivonultak a szobából, miután előbb egyenkint végigmérték a fiatal embereket.
Ella a szomszéd szobában mindent hallott. Az ebéd elhült előtte s gondolkodva nézett maga elé. Szeretett volna most, azonnal elmenni innét, de sem azt nem tudta, hova menjen, sem hálátlannak nem akart látszani Jusztina kisasszony iránt, ki a második helyet kereste már ki számára, hol elég jól fizették és tehetetlenül nézett maga elé. Nem tudott, nem látott semmi szabadulási szálat s keserüen vállat vont. Legyen minden ugy, amint lenni kell!... Egyebet ugy sem tehet. Letörülte szeméről a könnyet s fölvette a villáját. Amit még meg lehetett enni, ahoz hozzáfogott s megette. A megmerevedett, hideg dióslaskát, a hust a cuspájzról és felállt. Elővette a könyveit s pár perc mulva bejött hozzá Razutsek, a filozopter s hozzáfogtak a tanuláshoz. Teljes két óráig egyfolytában tanultak. A tüz kialudt a kályhában s a késő novemberi szél lármásan futkosott a kályha csövében, mintha segitségért kiabált volna.
Ella fásultan, zsibbadt lélekkel, érdeklődés és lelkesültség nélkül tanult, de vasszorgalommal. Másként képzelte el még csak a nyáron is a tanulást. Milyen mohó vágygyal várta azt az időt, amikor beletemetkezik könyvei közé, melyektől feledést, megnyugvást, kitartást és erőt várt s egyik sem jött el. Egy többnyire hideg és füstös falu szobában, rosszakaratu, gonosz indulatu teremtések között, egy szegény, rossz tüdejü, keshedt kabátos, szomoru arcu fiatal tanitó vezetése mellett tanult nap-nap után, hétköznap és vasárnap egyforma lázas sietséggel, állati szorgalommal.
S ez a fárasztó, lélekvénitő, gyilkos hajsza nem hozta meg sem a feledést, sem a megnyugvást, nem hozott semmit, csak fáradságot, keserüséget, unalmat és közönyt. Azt a nagy, fekete szárnyu nem bánom madarat, amely tüzbe-vizbe és mindenféle veszedelembe, ahová csak sorsa üzi, egykedvüen repül belé.
A Razutsek gyönge, rekedtes hangja, mint az öreg asszonyok olvasója, egyforma monotonsággal pergett s a fiatal embernek is csak a megzavarhatatlan, vak tudása volt jelen, mig a lelke ki tudja, merre csatangolt. Fél szemével az Ella vékony, fehér ujjait és rózsaszinü gyöngyházhoz hasonló, hosszu körmeit nézegette s a profilját, a nyakát, szikrázó fekete haját és ki tudja, mire gondolt a maga szomoru, fiatal lelkével.
Ella ujjai közül kiesett a plajbász s mig a régi római épitkezések pillérjeiről, oszlopairól, a kiásott fürdőkről beszélt, egy pókot nézegetett, mely a függöny-karnisról ereszkedett le s percekig elállt a piszkos csipkefüggönynek egy-egy virágán. Valamelyik emelet konyhájából kakaskukorékolás hallatszott le s a szomoru, tompa, nehéz csöndben Ellának elakadt a szava. Razutsek, néhányszor, mintha a torkát köszörülte volna, halkan, gyanusan köhécselt s Ella az asztalra hajtotta a fejét és ránézett a fiatal emberre.
- Mondja kérem, - szólt - magának nagy örömet szerzett a tanulás?
A fiatal ember vállat vont és nem válaszolt.
- Hány éves ön? - kérdezte Ella.
- Huszonnégy.
- És hány esztendeje - bocsásson meg, hogy igy mondom - hány esztendeje kinlódik?
A fiatal ember kissé gondolkodott.
- Az apám vasuti bakter volt s már három esztendős koromban libát őriztem, később a hugomat dajkáltam és hét esztendős koromban söprögettem, mostam, főztem, mert az anyám egy teljes esztendeig feküdt. Nyolc esztendős voltam, mikor tüdővészben meghalt; huszonnégy éves korában...
Ella lehunyta a szemét és a fiatal ember szakadozva folytatta:
- Apám ujra nősült s csak azután kerültem iskolába. Elég eszes fiu voltam s valahogy idáig vergődtem... Már magam sem tudom hogy... Koplaltam, fáztam, de idáig már elértem... most itt vagyok... Tanár leszek... Sietnem kell, az apám ujra özvegyen maradt s a vakság fenyegeti...
Köhécselt és elhallgatott. A függönyön a pók végre megállapodott egy rózsán s azt kezdte láthatatlan szálaival keresztül-kasul fonogatni. A kályhacsövét majd szétvetette a szél s ugy kacagott, kiabált benne, mint valami befalazott őrült s a másik szobában egy vékonyhangu óra ütött...
S a napok multak. Napok, hetek s lassan a hónapok is. Egyformán, mindig egyformán, veszekedés, gyülölködés, nevetséges kicsinykedések között, melyek szorosabb bilincsekkel kötötték Jusztina kisasszony házanépét egymáshoz, mint ahogy talán a boldogság köti össze az embereket. Mert ezeket a kényszerüség bilincsei füzték össze, mint a rabokat, akik gyülölik egymást, de a rajtuk kivül álló okok kényszeritik őket a közös bilincsek viselésére.
A leányok természetesen nem mentek el Jusztina kisasszonytól s Jusztina kisasszony is igyekezett elfelejteni és elfelejtetni hősies felmondását, mely ugy reá, mint a leányokra anyagi károkat és mindenféle kellemetlenségeket jelentett volna. És igy egymáshoz bilincselve éltek tovább a hideg, piszkos, kényelmetlen lakásban.
A leányok életében a mindennapi, egyforma roboton kivül nem volt egyéb változatosság, mint a szerelem. A szerelem, akár plátói, akár nem plátói formában, mint a napban a foltok, ugy benne volt az életükben s ezek a foltok képezték életük folyásában a nagyobb szenzációkat s a kisebbeket egy-egy uj ruha, kalap, egy-egy szinházba menés, kirándulás s más hasonló semmiségek, melyek a rendes kereteken belül élő nők életében észrevétlenül tünnek el, mint ahogy nem tudnak róla: mit ettek tegnap, hol voltak tegnapelőtt s a szinházba menés ideje előtt egy félórával még nem tudják, milyen ruhát vesznek magukra.
Csakhogy ezeknek a nőknek az életét, mint a hajóknak az iránytü, a van határozza meg és teszi nyugodttá, kényelmessé, biztossá, mig amazokét a nincs állandó bizonytalanságban, céltalan tapogatózásban és örök nyugtalanságban tartja. A holnap! Hogy mi lesz holnap!! Mig amazokat csak a ma érdekli. A biztos, sima, kellemes ma. Igy aztán ezeknek a nőknek nem marad egyéb az élet örömeiből, mint a szerelem, amihez nem kell pénz, toilette, összeköttetés, család, csak egy kis ifjuság, elhagyatottság és szegénység.
S mind az öt leány életében sürün szerepelt a szerelem, többnyire rövidebb boldogsággal és hosszabb bánattal, melyet a természet bölcs intézkedése szerint, ismét öröm váltott fel.
És Ella idők folytán, amint mind mélyebb és mélyebb rés nyilt meg előtte az élet szemébe való bepillantásra, lassan rájött nemcsak e leányok életét rejtő átlátszó titkokra, hanem ezeknek a titkoknak miért-jére is.
És e látások és fölfedezések többé nem voltak reá megdöbbentő hatással, sőt még meglepetésszerüleg sem érintették, csak egyszerüen rájött valamire s a rájövés tényét egykedvüen, fásult szomorusággal konstatálta magában, mint e szomoru életviszonyok természetes következményeit, melyeket ép ugy nem lehet elkerülni, mint azt, hogy ne ragadjon sár az ember cipőjére, ha sárba lép.
S e felfedezések maguk után vonták az élet nagy érzései s az ezek ellenőrzésére felállitott erkölcsöknek eddig teljesen más irányban haladó ismereteit, melyekről a misztikus leplek, illatos fátyolok ugy hullottak le, mint a táncosnő arcáról a lemosott festék s vézna testéről a kitömött trikó.
S mig mély szánalom fogta el a leányok ügyesen, vagy ügyetlenül titkolt szerelmeik s a tisztesség és megközelithetetlenség látszatáért vivott harcaik láttára, egyszersmind leszállt előtte büvös oltáráról a szerelem fehér köntösü angyala s kezdte látni, hogy a szerelem tulajdonképen nem az a szentséges köd, amelybe a családi erkölcsök burkolják be a leányok szemei előtt egy pár embernek a vágyait, mert a fehér ködből piros lángnyelvek csapnak fel s a szüzi leányajkak csókjában, tulajdonképen egy igen közönséges emberi vágynak a kielégitésére vágyó ösztöne nyilvánul meg.
És kezdte látni, érezni, kitalálni, hogy minden az életben: elkezdve a szerelemtől, végig a becsületig, csak a szerencse és ügyesség kérdése s hogy az emberek közös érzéseikben, ősemberi vágyaikban teljesen egyformák, s a kultura mázával bevonva olyanok, mint: a kandirozott belindek. Kivül: cukor, belül: méreg.
Mikor igy levetkőztetve megjelent előtte az élet, fájdalom és részvét szoritotta össze szivét s később már csak tompa közönyösség.
Ez a belső lelki átalakulás, illetőleg a lélek látóképességének nagy ereje, impozánsan gyors és kiterjedt szélességü perspektivája, külsőleg egy teljesen a legmagasabb fokig átfinomodott kifejezésben nyilvánult meg rajta s arcának ismeretlen és szokatlan fenséges szépségével olyan volt, mint egy fiatal istennő, aki egy nagy áldozat titkával szivében járkál a földön és várja a maga óráját.
Jusztina kisasszony s a leányok, titkos csodálkozással figyelték különös, fokozódó, szinte tragikus szépségét s idővel gyülöletük enyhült iránta, habár meg sohasem szünt. S a különböző bajok, a maguké s a másoké körülöttük, elfoglalta őket. Ágnes, a fényképész irodában alkalmazott kisasszony, két hónapig hely nélkül volt s Tinit, a mamselt, nagy szerelmi bánat érte. A vőlegénye, - Isten tudja hányadik - elhagyta és megnősült. Tinit ez a hütlenség nagyon leverte és mindenáron meg akart halni. Razutsek, az Ella tanitója, pedig két izben feküdt. Közben a Jusztina kisasszony bajai is napirenden voltak. Hol adó miatt foglaltak nála, hol a szenes meg a tejes mondta fel a hitelezést, s mindenki a tavasz után sóhajtozott a házban, mint a betegségek és mindenféle nyomoruságok megszüntetője után.
Eközben Jusztina kisasszony árgusszemekkel és szimatoló orral leste a fejlődéseket az Ágotay-házban, ahol titkos hite szerint okvetlenül kell, muszáj, hogy valami történjen Ella és az özvegy gróf között. Az adó, a foglalás, a tejes ember és a szenes ember, meg a többiek, mind csak halvány árnyékai voltak most az ő egyetlen érdeklődésének. S éjszakánként, mikor álmából fel-felébredt s Ellát még mindig ott látta az asztal előtt, kezére könyökölve s a füstölő lámpától megvilágitva, amint könyvei fölé hajolva tanult, nagyot sóhajtott és igy szólt magában:
- Ennek a szegény gyermeknek egyenesen a királyi trónon volna a helye s itt éjszakázik egy harmad-emeleti, hideg udvari szobában! De ami késik, nem mulik...
És kitünő fantáziája előtt gyönyörü sorrendben vonultak el a dolgok, mig a fal felé fordulva, a rongyos tapétát nézegette s egy, a falon felfelé siető kerek, gyanus kis barna bogarat tartott szemmel. És látta maga előtt a falon, az éjszaka csöndjében Ellát, hosszu uszályu, fehér selyem ruhában, mirtusz-koszoruval és brillians diadémmal hajában, amint a kövér Ágotay Bálint gróffal karonfogva megy előtte, - fölfelé a falon, a plafon felé, - hol az oltár állt s előtte az eskető püspök teljes diszben, mig a kóruson az opera énekkara Mendelssohn nászindulóját énekli.
Azután változott a kép Jusztina kisasszony előtt s egy pompás kastély ebédlőjében látta Ellát, ezüst kannákkal és csészékkel megrakott asztal előtt, és saját magát ott látta ülni az asztal mellett. Előtte tejszin párolgott s az a bizonyos három forint hatvan krajcáros kávé, amelyből csak sátoros ünnepeken szokott venni huszonöt dekát.
Majd meg azt látta, hogy szekér áll meg a ház előtt s két ember hozza fel a grófi birtokról küldött pulykát és malacot s azután jön a pénzes levélhordó és hozza a havi apanaget, amit Ellától kap halála napjáig.
És Jusztina kisasszonynak ugy dobogott a szive e viziószerü látomásokra, hogy a feje beléfájdult s a torka kiszáradt.
- Feküdjék le már, szivecském, - szólt Ellához - hisz a világ összes könyve nem ér annyit, amennyit a maga szép szeme ér.
- Nem a szép szemem miatt, - mosolygott Ella fáradtan - hanem a Jusztina néni nyugalma miatt lefekszem.
- Ah, édes szivem, az én nyugalmam! - sóhajtott Jusztina kisasszony. - Az nincs sehol. Azaz van! Ott, ahol a maga nyugalma.
Ella a hajtüket szedegette ki hajából s csodálkozva nézett a vén kisasszony hálófejkötős fejére, mely a krézlis hálóköntösből ugy nézett ki a dunna alól, mint egy levágott fej.
- Ott, ahol az én nyugalmam? - kérdezte.
- Ott bizony, szivecském! - sóhajtott Jusztina kisasszony s igy szólt: - Mondja drágám, ha egyszer majd nagyon jó dolga lesz, fog az öreg Jusztina nénire gondolni?
Ella vállat vont.
- Milyen fantaszta Jusztina néni! Nekem sohasem lesz nagyon jó dolgom.
- Csak arra feleljen, szivecském, amit kérdezek, - folytatta a vén kisasszony makacsul. - Gondolna reám?
Ella levetette a bluzát s hófehér vállán végigfutott a szoba fagyos levegője.
- Akarja Jusztina néni, hogy megesküdjek? - mosolygott.
- Azt nem; hiszek a maga szavának eskü nélkül is. Csak azt mondja meg, hogy ha nagyon gazdag lenne, adna nekem öreg napjaimra egy kis apanaget, hogy ne kerüljek a szegények házába vagy a kórházba? Mert ha maga megigéri, tudom, hogy meg is tartja. Már többen megigérték, hanem hát az kutyaugatás, szamár-orditás volt... Mig ha maga...
- Hát jól van, - felelte Ella szinte vidáman s az ágya szélén ülve kigombolta a cipőjét. - Ha valamikor gazdag leszek, száz forint havi apanaget adok Jusztina néninek s a lakbérét.
- Ámen! Ugy legyen! - imádkozott rá Jusztina kisasszony áhitatosan. - Én elég jó katholikus vagyok, hanem azért olykor azt mondom, mint most is: ha van Isten az égben, hát igy lesz! Mert egyszer csak eljön az idő, hogy az ember kételkedik. Hogy nem hisz, mert sehol se látja az Istent, akárhogy hivja, csak az ördögöt, aki a sok bajt szállitja. De most el fog jönni. Maga miatt. Mert ha maga miatt se jönne, aki olyan ártatlan, mint a szentelt ostya, akkor már igazán nincs és csak azért nem jön.
- Ah, Jusztina néni, - sóhajtott Ella s magára huzta a takarót és eloltotta a gyertyát - ne vétkezzünk! Legyen minden ugy, ahogy az Isten akarja.
- Legyen! - hagyta rá Jusztina kisasszony s a fal felé fordult, de kis idő mulva ujra megszólalt:
- Alszik?
- Nem, - felelte Ella.
- Nem haragszik meg, ha valamit mondok? - kérdezte a vén kisasszony.
- Dehogy!
- Hát nézze, szivecském, - szólt Jusztina kisasszony halkan s a hangja rezgésén hallható volt az izgatottság - tudja mit mond a biblia? Segits magadon ember... Tudja?
- Tudom, - felelte Ella keserüen - és nem hiszem, hogy az Isten csak azért mondana ilyen bölcsességeket, hogy kigunyolja vele az ember tehetetlenségét.
- Mindegy, - hallatszott a sötétben a Jusztina kisasszony izgatott hangja - de ebben van igazság. Az Isten nem állhat minden embernek a háta mögé, mint egy dajka és nem tanithatja az embert lépegetni. Az ember vezesse önmagát, azért van esze! Nézze, szivecském, kérdek magától valamit. Nem vette még észre, hogy Bálint gróf érdeklődik iránta?
- Ki iránt? - kérdezte Ella közönyösen.
- Ej, - zsörtölődött Jusztina kisasszony - hát se nem én irántam, se nem Pepsa néni iránt, hanem maga iránt!
- Eh, aludjunk, Jusztina néni! - szólt Ella kedvetlenül s hallatszott, amint megfordult az ágyban.
- Nahát, szivecském, - mondotta Jusztina kisasszony izgatottan, - ha igy beszél, akkor nem is érdemli meg, hogy a jó Isten megsegitse. Ez komoly dolog szivecském! Bálint gróf csak negyvenöt esztendős, egyetlen fiu s nemcsak az óriási majorátus birtokosa, hanem a megboldogult apja öccsének is ő az örököse. S az az örökség hat-nyolc milliót tesz ki.
Jusztina kisasszony szivdobogást kapott a milliók kimondására s dunnája alatt egyik kezét rászoritotta a szivére.
- Hallja, szivecském, mit mondok? - kérdezte izgatottan.
- Hallom, - hallatszott az Ella kissé fátyolozott és nyugtalanul vibráló hangja.
- És a saját vagyona még egyszer annyi. Tehát tizennyolc, husz millióról van szó...
Ellán valami forróság futott keresztül s a szemét lehunyta.
- Sőt én azt hiszem, a felesége vagyonát sem vette vissza a család. De ha visszavette is... Gyerek nincs... És én tudom, olyan bizonyosan tudom, minthogy itt fekszem az ágyamban és egyik kezemmel fogom a másik kezemet, hogy maga tetszik a grófnak. Le merném rá tenni a hitemet, hogy tetszik. Már egy nehány délelőtt itt a ház előtt láttam elmenni, korán, kilenc-tiz órakor, amikor én árverésre, vagy piacra megyek és este is láttam már egy párszor. Sőt egyszer láttam bejönni a kapu alá, ahonnét kis gondolkodás után ismét visszafordult. Mit gondol, szivecském, miért jött be a kapun s miért járt itt a ház előtt, holott azelőtt sohasem járt? Minek járt volna? A József-körut nem grófoknak való sétahely... Na lássa és tovább megyek... Nem alszik?
- Nem, nem, - felelte Ella türelmetlenül.
- Nahát, vegye tudomásul, hogy Krisztina, az én drága földim, a házvezetőnő, ki akarja magácskát turni a grófné mellől. Oh, nekem jó orrom van! Már hetek óta látom, hogy az a drágalátos hölgy valamiben fondorkodik. Nyiltan nem meri elküldetni a grófnéval, mert restelli magát tőlem; az apám valamikor sokat tett az ő apjáért, de azért a vége mégis az lesz, hogy nyárára a grófné nem viszi el magácskát falura s őszszel, ha visszajönnek, a másik felolvasónőt protegálja be, aki akkorra már bizonyosan egészséges lesz. Mondja, szivem, nem vett észre semmit a Krisztina modorán?
- De igen, - felelte Ella gondolkodva, - valami ellenszenvet irántam tényleg észrevettem, de nem tudtam magamnak az okát megmagyarázni.
- Én tudom, - felelte Jusztina kisasszony haragosan. - Észrevette az aspiskigyó, hogy a gróf érdeklődik magácska iránt s ez neki nem tetszik.
Ella önkéntelenül elmosolyodott.
- Hát mi köze neki ehez?
- Óh, - felelte Jusztina kisasszony élénken, - nagyon is sok köze van! Azaz nincs semmi, de mivel ő azt hiszi, hogy van, hát van. Krisztina már husz esztendeje áll a grófi család szolgálatában s azt hiszi magában, hogy ő ugy hozzá tartozik már a családhoz, hogy érdeke és kötelessége a család fölött őrködni. Ő tehát ott áll mellettük, mint egy kardos angyal és vigyáz reá, hogy valami mesalliance vagy mi, be ne törjön a családba.
- Mesalliance! - mosolygott Ella keserüen. - Kedves Jusztina néni, én azt hiszem, mikor a grófoknak a magamfajta kis felolvasónők megtetszenek, semmi sincs tőlük távolabb, mint a házasság gondolata.
- Oh, oh, - mosolygott Jusztina kisasszony vidáman a dunnája alatt, - ez igaz is, meg nem is. A férfiak, kedveském, akár grófok, akár kereskedők, mint a szegény Tini volt vőlegénye, a házasság ütőkártyáját csak a legutolsó és végső esetben dobják ki, akkor, ha meggyőződnek róla, hogy a vár hidját máskülönben nem eresztik le előttük. Mert ha enélkül is leeresztenék, a gazdag és egészséges férfiak sohasem nősülnének meg, csak a szegények és nyavalyások. Csakhogy a jó isten nemcsak a nadrágos állatainak adott eszet, hanem a szoknyás virágjainak is és ez az ész arra való, hogy az ő fehér zászlajuk lengjen a vár fokán és nem a férfiak vörös lobogója. Ért engem, szivecském?
- Azt hiszem, értem, - suttogta Ella s lehunyta a szemét, mert szédült a párnákon, mintha az ágy körbe táncolt volna vele.
- Akkor jó éjszakát, - szólt Jusztina kisasszony s ismét a falnak fordult. - Aludjon jól és álmodjon okosakat, mert a szerencse közel van hozzá, csak ki kell érte nyujtania a kezét.
Elhallgatott és aludni próbált, de nem tudott. Sem ő, sem Ella. Végigolvasták a fertályokat egy órától kettőig s akkor Jusztina kisasszony váratlanul ismét megszólalt:
- Igaz, a gróf olyan közönséges kinézésü, mint egy elhizott hentes, de az apja is ilyen volt s mégis hozzáment a szép Szávay grófnő. Mert az élet ilyen!... A leányok Romeókról álmodoznak és kövér hentesekhez mennek férjhez... Minden együtt nem lehet...
S most már tényleg elaludt. Tiz perc mulva már horkolt s álmában ismét látta Ellát a grófi kastély ebédlőjében, látta a finom illatu kávét, melyből három forint hatvan krajcár egy kiló, az ezüst kannában párologni s látta a pulykát, a malacot, a pénzes levélhordót...
És Ella is aludt. Ő azt álmodta, hogy egy kis vörös ruhás bohóc ugrált előtte s a szeme közé kacagva folytonosan ezt ismételgette:
- Minden együtt nem lehet... Nem lehet...
És másnap, mikor öltözködni kezdett, szokása ellenére hosszan belenézett a tükörbe és jól megnézte benne a szép arcát. Egyedül volt a szobában s felkönyökölt a piszkos fehér teritővel letakart asztalra, melynek egyik oldalán a felakadt teritő durva indiszkrécióval árulta el az asztal alacsony származását, mely nem volt egyéb, mint egy gyalulatlan savanyuvizesláda.
Ennek a ládának származási titkát egy fehér, fodros teritő védte s egy kopott aranyozásu tükör volt reá állitva, mely ócska csipkefüggönynyel s egy csomó szinehagyott, poros művirággal volt dekorálva.
Már nyolcra járt az idő s a márciusi napsugár, áttörve egy csomó kéményen, valahogy utat tört magának a börtönszerü, szomoru kis pesti udvarba s egy sugarát, talán üdvözlésképen, megragyogtatta Ella szobájának piszkos ablakán.
Ella gondolatai elkalandoztak s ezen a napsugáron keresztül, mintha egy uj tavasz fényes világába nézett volna bele.
Mintha ott tul az ablak üvegén és tul a falon, tul ennek az egész szomoru nagyvárosi épületnek skatulya falain, egy felhőtlen, ragyogó kék ég nyilt volna meg előtte, melynek tündöklő fénye idevilágitna hozzája.
És megzavarodva, önmaga előtt restelve, de a grófra gondolt, a milliók urára, kivel majdnem öt hónap óta még alig váltott tiz szót. De öt hónap óta mindennap ott látta őt reggelizni abban a szobában, ahol ő felolvasott a grófnénak.
Mindennap két-három gazdagon megrakott asztalka állt a gróf előtt, ki mindennap változatlan jó étvágygyal evett s Ellára mindig azt a benyomást tette, mintha valami bizonyos kitüzött céllal hizlalná magát ilyen eltökélten, makacsul.
A szárnyas szeleteket, a sonkát, a pástétomot, olyan komoly fontoskodással és figyelemmel szurta föl naponta villájára, mintha ennél komolyabb és fontosabb cselekedet az életben nem is várhatna az emberre.
Jól megrágott minden falatot, a kenyeret pontosan letisztogatta minden csöpp kis héjától s a gyümölcshámozásba türelmesen és elképzelhetetlen nyugalommal mélyedt bele.
Ellára egy közönséges, tul egoista ember benyomását tette a gróf, amellett a pedantériájával, mikor a legparányibb porszemért vagy rendetlenségért megszólitotta az inast és egész előadást tartott neki a rendről és tisztaságról, nevetségesnek találta.
De mindamellett holmi szebb vonásokat is fedezett föl a grófban. Mint például, csodálatos gyöngédséget anyja iránt, nagy virágkedvelő szenvedélyét s nem közönséges müveltségét és irodalmi tudását, melyre egy-egy közbeszólásából jött rá, mit felolvasás közben mondott az anyjának.
Mert hozzá még soha sem szólt. Pedig hogy erősen figyeli, hogy tekintete állandóan rajta függ, naponta észrevette s az inas egy alkalommal, mikor a tágas hallban fölsegitette rá a kabátját, bizalmasan kijelentette előtte: hogy a méltóságos ur, azóta, hogy a kisasszony ide jár, a délelőtti lovaglását délutánra tette át...
Mindez a látható érdeklődés jele volt, melylyel azonban Ella eddig sohasem törődött. A gróf levegő volt reá nézve, nulla, egy kövér nulla, kinek érdeklődése valószinüleg onnan datálódik, hogy egyszer, reggeli vagy ebéd után, őszibarackja vagy a körtéje helyett, csemegéül valószinüleg őtet szeretné megenni.
S futó gondolatában, mert másutt egy percre sem foglalt el helyet, lenézte és megvetette a grófot s önkéntelen irtózat fogta el, ha ránézett. Ilyenkor a polip, ez az utálatos, spongyaformáju, puha, sok lábu állat jutott eszébe.
Pedig alapjában inkább valami más állathoz lehetett volna a grófot hasonlitani, kiben sokkal több jó, mint rossz tulajdonság alkotta az embert.
Huszonöt esztendős korában nősült, egyik unokahugát vette el, egy kedves, szimpatikus, finom lelkü kis komtesset, minden családi beavatkozás és érdek nélkül, csupán meleg szimpátiából és tiz esztendei boldog házasság után, mikor elvesztette a feleségét, semminemü családi befolyás nem volt képes rávenni, hogy ujra nősüljön. Még az anyja sem, akit pedig nagyon szeretett.
Az ilyen házasitási kisérletekre évek óta egy válasza volt: ha olyan nőre találok, aki érdemes lesz arra, hogy a meghalt feleségem helyét elfoglalja szivemben, megházasodom. Másként nem...
S ugy látszott, nem akar jelentkezni az a bizonyos nő, mert tiz esztendei özvegység után, a gróf még mindig nem gondolt a házasságra.
Már negyvenöt esztendős volt, pogányul egészséges, melyet csak növelt falusi életmódja. Tavasztól őszig birtokán gazdálkodott, még pedig lelkiismeretesen és szakértelemmel. Majdnem egész nap nyeregben ült, ott volt mindenféle mezei munkánál s ő utasitotta gazdatisztjeit minden irányban, akik szigoruan respektálták gazdászi talentumát és minden alkalmazottja szerette benne a tulpedáns, kicsit gőgös, de mindenkor igazságos nagy urat.
Télen aztán, mintha csak kicserélték volna, főuri passzióinak élt. Nehány hetet külföldön töltött, itthon minden szinházban páholyt tartott és gyakran suttogtak egy-egy szivügyéről, melyek mögött szép fiatal szinésznők rejtőztek, csakhogy soha sem állandóan, vagy hosszabb ideig. Sürün változtatta gáláns kalandjainak hölgyeit s e kalandokról a köztudat soha sem tudott egyebet följegyezni, mint a fejedelmi végkielégités szenzációját.
Ami a nőkről való felfogását illeti, abban nem épen önálló, de nem is teljesen köznapi gondolatai voltak. Kétféle nőről tudott az életben. Akit az ember elvesz s akivel - mulat.
Akit elvesz, azt szereti, hü marad hozzá, nagy tiszteletben tartja s akivel csak mulat, lenézi és könnyen tulad rajta.
Másféle nőt, vagy másként szortirozható rendszert, egyszerü, nyers, egészséges érzéke nem ismert. Ellenben a becsületbevágó szerelmi kalandokat, például leányok elcsábitását, elitélte és megvetette. A társaságbeli asszonyokkal való flirtelést pedig, kényelmi okokból kerülte.
És ennek az embernek az életében az Ella megjelenése, nem jelentéktelen zavart okozott.
Ez a leány határozottan és komolyan tetszett neki; olyan komolyan, ahogy a felesége kivételével még nem tetszett neki nő. Nem csak a nagy szépsége, a modora, a megjelenése, hanem tetszett benne az az egész nagy lelkierő és az a finoman átlátszó mélységes bánat, melylyel sorsát viselte.
Mert a gróf, az egyetlen ember a házban, ismerte Ella titkát.
Néhány héttel később, hogy Ella a házhoz került, egy ügyes magándetektivet bizott meg, hogy puhatolja ki a leány származását, melyről a házvezetőnő sem tudott semmit. A leányt Jusztina kisasszony, az ő földije, régi barátnője hozta, kinek különben is több irányban lekötelezettje volt és mindez elég garancia volt előtte arra nézve, hogy a különben kifogástalan modoru, előkelő megjelenésü szép leány keresztlevél nélkül foglalhassa el szerény kis állását.
S a fölfedezés, hogy az a gyönyörü leány a sikkasztó polgármester leánya, nemcsak kellemetlenül lepte meg az ő szigoru, arisztokratikus felfogását, hanem szinte tudtán kivül le is verte. Valami csalódás, kellemetlen rossz érzés fogta el, mint a gyereket, aki üveggyöngyöt talál, melyről azt hiszi, drága gyémánt s mikor felvilágositják, sirva fakad.
Ilyenformán érintette Bálint grófot a fölfedezés. Napokig küzdött magával, ne mondja-e el a kellemetlen dolgot anyjának és ne távolitsák-e el a háztól a leányt, aki elvégre, akármilyen bájos, mégis csak egy közönséges, börtönben ülő egyénnek a gyereke, aki nem fertőztetheti meg a levegőt ebben a házban.
Tizszer is elhatározta, hogy szól az anyjának és mégis, ő, a mindig határozott, korrekt nagy ur, habozott s nemcsak részvétet érzett a leány iránt, hanem egy ennél komolyabb ok győzte le: a saját maga önzése, mert nem volt képes megfosztani magát a leány látásától.
És napról-napra halasztotta az időt, mig végre rájött, hogy már késő a szólás, mert az eddigi hallgatással tulajdonképen cinkostársa lett a szerencsétlen szép leánynak.
S a cinkosság gondolata valami különös gyönyörüséggel töltötte el, amelyhez hasonlót még soha sem érzett és alig három hónap mulva rájött, hogy ő, alsóágotay Ágotay Bálint gróf, komolyan és veszedelmesen szerelmes a sikkasztó polgármester leányába.
Szép szinésznő barátnőjét hamarosan kifizette, megszakitott vele minden érintkezést és a kitünő álmu gróf álmatlansággal küzdött, társaságkerülő lett és kevés szavu.
Valósággal csak az a két óra tette már boldoggá, amit Ella mellett tölthetett és látszólag közönyösen, de bensőleg szenvedélyes vágygyal nézte a leány szépségét s hallgatta hangjának édes zenéjét.
Bálint gróf szerelmes volt és szenvedett. S ő, aki sohasem szenvedett, pláne szerelmi gyötrődést, csodálkozva, zavartan és tanácstalanul nézett maga elé és nem tudta, mihez kezdjen.
Mert amikor életében először volt szerelmes, három nap mulva már megkérte az unokahuga kezét s ha Ella hozzá hasonló rangu lett volna, már az ő kezét is minden habozás nélkül megkérte volna.
Igy azonban a házasság gondolata teljességgel hiányzott a gondolatai közül, sőt esze ágába sem jutott.
Ami őt zavarba hozta és amivel tanácstalanul állt szemközt, az a kivihetetlennek látszó terv volt, hogy a a leányt kedvesévé tehesse. Nemcsak a leány előkelő származása, nagy tisztasága és ártatlan lelkének bemocskolása állt utjába, hanem bizonyos megszégyenitő önvád is, minthogy a leánylelkek tisztaságának megrablása, mindenkor becstelenségnek látszott szemében.
És mégis, a leány utáni szenvedélye és vágya olyan erős volt benne, hogy érezte, nem tud lemondani róla és éjjel-nappal nem volt más gondolata és folyton szőtte a terveket, hogy juthatna birtokába.
És egyszer csak Jusztina kisasszonyra gondolt, meg a pénz hatalmára. Százszor leült, hogy ir az öreg kisasszonynak, majd a házvezetőnőre gondolt, hogy ennek közbenjárásával széditi el Jusztina kisasszonyt egy nagy összeggel, mert a reális eszü gróf nagyon jól ismerte a pénz hatalmát és tudta, hogy minden siker csak az összeg nagyságától függ.
De valami tiltakozó érzés mindig távoltartotta őt Krisztina asszonytól. Valami kellemetlen kutató, kérdő pillantást fedezett fel az asszony szemében, valahányszor Elláról beszélt vele.
Elhatározta tehát, hogy minden közvetitő nélkül - ami különben is veszedelmes az ilyen dolgokban - maga keresi fel Jusztina kisasszonyt, de a kapunál tovább sohse ment s ha találkozott vele az utcán, zavartan kapta el a fejét.
A becstelenség még a szerelmi ügyekben is teljesen távol állt tőle s huzódott, vonakodott, sőt irtózott minden jellemtelen és erőszakos kisérlettől, habár vérének minden csöppjével kivánta a leányt.
A tisztességes, egyszerü módra azonban, egy percig sem gondolt. Ahogy a legtöbb háborgó folyó iszapjából hiányzik az aranypor, ugy hiányzott az ő főrangu gondolkodásából a rangján aluli házasság gondolata; pláne, egy bukott, züllött ember leányával.
És más irányban kezdte gondolatait trainirozni. A véletlenre bizta ügyét és az időtől várta a leány meghóditásának lehetőségét. A rossz, nyomoruságos időktől várta, Ella terveinek meghiusulásától, az elvesztett, elsiratott és megátkozott reménységek eltünésétől.
És Ella, a Jusztina kisasszony savanyuvizes ládájából fabrikált fésülködő-asztala mellett, milyen más szemekkel nézte egy uj tavasznak felragyogását. Milyen másként gondolta el a Jusztina kisasszony gyerekes meséinek tündérvárát!
S amig fésülködött, öntudatlanul, de több gonddal fonta be haját, mint máskor s fekete ruhájának nyakához friss csipkét varrt. Körmeinek ráspolyozásával tovább babrált, sőt a körömfestéket is elővette, mely a jobb napok óta nem volt kezében.
Pedig a lelke sajgott és majdnem egy esztendő után először járta át szivét a saját maga szerelmi bánata, melyhez kisérőül most egyszerre a keserüség és dac is hozzájárult. A minden megtiport, összetört léleknek, még a legnemesebbnek is emésztő vágya, a: megmutatom!
És Ellát elkapta ennek a vágynak szilaj lángja; belekapott a lelkébe, az agyvelejébe, megalázott büszkeségébe és tüzet fogott benne, égette, perzselte, fojtogatta a vágy, ismét az lenni, aki volt, a büszke, előkelő leány, aki fényes milieuben él, akinek egész kis szolgahad várja parancsait és ebből a gonosz álomból egy egész más világban ébredhetni fel.
S az Ella szivét már megcsapta az életnek az az átformáló, kegyetlen misztrálja, mely lassan közeledik és megvakitja a puszták utasát, földhöz csapja s betemeti a föld porával, mely egyenlővé teszi őt a maga szinével.
És napokig zavaros tervekkel fejében járt-kelt, szemében nyugtalan, dacos tüz égett s a könyveit félretette, nem tanult. Lefeküdt a kanapéra s órákig feküdt tétlen semmittevéssel, vagy felöltözött s átment Budára, fel a Várba. Valami magnetikus erő a magasba vonta őt, a minél magasabb helyre s mikor maga előtt látta a magasból a hüvös tavaszi ködben Budapestet, mintha tüdeje megnőtt volna, könnyebben lélekzett és sirni szeretett volna, a boszuállás jóleső könyeit szerette volna elsirni, amit mindenkivel, az egész világgal szemben érzett.
Fölment a Bástyára s leült egy padra. A vár udvarában hatot ütött az óra s a kis Zsigmond-kápolnában harangoztak. Hüvös, inkább őszies, mint márciusi alkonyat volt, de a vadgesztenyefák nagy, vörös rügyei már ott ültek a lombtalan ágakon s lent, a kertek rácsain, apró, korán hajtó bokrok zöldeltek ki.
Ella felnyitotta esernyőjét, mert az eső szemelt s az apró esőcsöppek amint ráhulltak a keményen kifeszitett esernyő selymére, mintha kopogtatásukkal valamire figyelmeztették volna. Arra: hogy az életben nem szabad álmodozni, töprengeni, hanem tenni kell. A tétlenség és álmodozás az élet utánra marad. Az életben cselekedni kell; tenni kell.
Ella megszoritotta a pad karfáját és felállt. Valami hidegséget érzett a szive körül, mint mikor régi épületek ajtaját nyitják ki s mintha az ő szivének ajtaja is kinyilt volna, melybe valami uj, hideg érzés suhant be: az élet alávaló és mégis fenséges önzése, a nagy törvények jellemtelen királya, a könyörületeket nem ismerő: én.
S lassan elindult a márciusi alkonyatban. A szive, mintha megkövesült volna s ajka körül két idegen vonás huzódott meg. - Vajon ki vagyok én? - gondolta, amint ment le a lépcsőkön s a bokrok mellől egy-egy ibolyaszál nézett fel reá. Máskor fölsikoltott volna örömében e virág láttára, most le se hajolt érte. Hidegen ment el mellette s mire a Lánchidhoz ért, a lámpák már égtek az utcákon. A ködben uszó város, mintha a Duna fekete tükrén uszott volna tova palotáival, ezer és ezer fényes lámpáival s mintha jöttek volna Ella felé a gazdagsággal tele paloták, a fény s a nagy világosság.
Az eső elállt s a Belvárosban hullámzott a sétálók sokasága. Ella ismeretlenül, hidegen, büszkén haladt el köztük s egy ellenállhatatlan érzésnek engedve, felült egy omnibuszra s az Andrássy-utra ment. Látni akarta az Ágotay-palotát, ahol néhány napja nem volt már, az öreg grófné gyengélkedése miatt.
Látni akarta a kivilágitott ablakokat, a hatalmas, cimeres tölgyfakaput és a szive gyors, hullámszerü müködésével halántékába kergette a vért.
Az Oktogon-térnél leszállt s gyalog ment tova. A palota előtt fogat állt, két szép fekete lóval s az ezüst szerszámok ragyogtak a szép állatokon.
Ella, mint valami alvajáró, egyenesen a kapunak tartott s becsöngetett. Nem tudta, hogy miért, hogy mit akar, csak becsöngetett. A füle zugott s lábát mintha odaszögezték volna a kapu elé, nem tudott onnét elmozdulni.
A kapu kinyilt s Bálint gróf lépett ki rajta, köpenyegben, cilinderrel s kezében hosszu szijjon szinházi látcsövet lógatott.
A gróf elvörösödött s Ella elsápadt fátyola alatt, amint egymásra néztek. Még soha sem találkoztak s nem álltak igy szemtől-szemközt s egy percig olyan zavarban voltak, hogy a gróf még köszönni is elfelejtett. De a másik percben már megemelte cilinderét s Ella alig észrevehető elfogultsággal megszólalt.
- Erre jártam s a méltóságos asszony hogyléte felől akartam kérdezősködni.
A gróf meghatottan emelte meg cilinderét és kérőleg nézett Ellára.
- Édes anyám nagyon örülni fog figyelmességének s ha feljönne hozzá egy percre, megörvendeztetné.
Ella szive nagyot dobbant s felment a gróf mellett a széles, kivilágitott márványlépcsőkön. A plafonig érő pálmákkal tele hallban a házvezetőnővel találkoztak. Krisztina asszony olyan rosszul leplezett, megdöbbenő pillantással állt meg, amint e szokatlan időben és a gróf mellett látta Ellát, hogy még Bálint gróf is belezavarodott az asszony kellemetlen, kutató pillantásába.
- A kisasszony olyan kedves, - szólt zavarodottan - hogy a mama hogyléte felől kérdezősködött.
Krisztina asszony kezében egy ezüst tortavágókés csillogott, mint valami kard s hüvösen elmosolyodott.
- Szép a kisasszonytól s én majd fölvezetem egy percre a méltóságos asszonyhoz, mert méltóságod el talál késni a szinházból.
Bálint gróf mosolygott. Bánta is ő a szinházat. De azért zavartan válaszolt:
- Majd én magam vezetem föl a kisasszonyt.
Krisztina meghajtotta magát s nem szólt semmit. Száját összeszoritotta s boszus pillantással visszanézett Ella után, aki a gróf mellett haladt.
Ella még nem járt ebben a tündérpalotában ilyen időben, melynek pompája az esti világitás mellett nagyobb volt, mint nappal. A csillárok régi csipkékkel boritott selyemernyői alól átszürődő világosság, a kárpitok tompa, nemes fénye s a drága tükrök ragyogása a pompa, jóizlés és gazdagság minden varázsával tündököltek.
A gróf az anyja hálószobája előtt bocsánatot kért Ellától s előre ment, őt bejelenteni. Aztán széthuzta a nehéz függönyöket s boldog mosolygással kérte Ellát, hogy lépjen be.
Ella zavarodottan állt meg az ajtóban s e percben, életében először, érezte magát alávalónak, hazugnak, alattomosnak és jellemtelennek. Hisz ő nem a grófné miatt jött ide. Hogy miért jött, maga sem tudta, csak azt tudta, hogy nem a grófné miatt jött.
Ebben a zavarában azonban bájosabb volt, mint valaha. Arca lángolt, gyönyörü szemének szögletébe a szégyen könnye szökött s olyan leányos, gyöngéd, megható volt, hogy nemcsak a gróf, hanem az anyja is elragadtatással nézte.
A szép öreg asszony csipkés pongyolában feküdt egy nyugágyon s a kedvenc kis kanárija ott röpködött körülötte. Ella kezet csókolt a grófnénak s könnye ráhullt az öreg asszony pici, aszott, fehér kezére, mely olyan volt, mint egy hervadt fehér rózsának bársonyos szirma.
A grófné megfogta Ella fejét s ránézett. Még nem látott könnyet ennek az acélos szivü, szép finom teremtésnek szemében s azt hitte, az irántai részvét és nyugtalanság könnye hullt kezére.
- Ez szép magától, édes gyermekem, - szólt kedves, halk hangján. - Hát szereti egy kissé ezt a szegény öreg asszonyt?
Ella hallgatott. Pedig hogy szeretett volna letérdelni a szép öreg asszony előtt s a kis fonnyadt kezecskéjét a maga márványos, fiatal, rózsás ujjai közé fogni és elmondani neki:
- Szeretlek, mert szép, előkelő és finom vagy, amilyen az én anyám volt. Szeretlek, mert tiszta vagy, gazdag vagy, mint én is voltam... Szeretlek, tarts itt magadnál, mert alig léptem át a szegénység küszöbét, máris utálom szennyét, szomoruságát, fájdalmát s félek tőle és máris elfárasztott...
De nem mondhatott semmit. Az eső ujra esni kezdett odakünn s az ablakokhoz koppanó csöppek eszébe juttatták: hogy az életben csak cselekedni kell. Az álmodozás, a tétlenség: a halál...
Megtörölte szemét s mosolyogva nézett a grófnéra, aki maga mellé ültette s amit még nem tett meg, kérdezősködni kezdett az élete felől. Hogy mivel foglalkozik, hova jár, micsoda pályára lép?
S Ella fesztelenül, teljesen otthon érezte magát e milieuben, kedvesen, kis vidámsággal és iróniával felelt mindenre.
Beszélt Jusztina kisasszonyról, a lakótársairól, a köszvényes lábu Pepsa néniről s a gróf és anyja, kik előtt ismeretlenek voltak az életnek efajta árnyoldalai, élvezettel hallgatták és a gróf gyönyörüséggel. Teát, süteményt hozatott be s Ella amig beszélt, folyton az esőcseppek koppanását hallgatta, mely egyre azt mondta: tenni, tenni...
És engedelmet kért, hogy ő készithesse el a teát. Ügyes, szép kezével megfogta az arany cukorfogót, tele öntötte a csészéket, a tejszines kis aranykannát kecsesen ujjai közé fogta s a cimeres csészékbe öntött teát a grófné elé tette.
Ők ketten, a kis teás-asztal mellett ültek s ugy a grófné, mint a fia, teljesen elfelejtették, hogy a felolvasónőjük társaságában ülnek, kinek 30 frtot fizetnek havonta s aki kilenced magával lakik egy józsefvárosi ház háromszobás lakásában.
Sőt a grófné azt is elfelejtette, hogy egy előtte teljesen ismeretlen származásu leányt lát vendégeként, olyanformán, mintha a saját rangjabelije közül lenne.
Egy rövid félóra után, Ella felállt. Kezet csókolt a grófnénak, ki ijedten fogta meg a kezét.
- Ilyen későn nem mehet egyedül! - szólt. - A komornám majd elkiséri.
- Oh, dehogy, - mosolygott Ella, - sokkal későbben is jártam már egyedül.
Bálint gróf felállt.
- Ha megengedi - szólt sokkal nagyobb sietséggel és izgatottsággal, mint szükséges lett volna - elviszem a kocsimmal. Ugyis az Operába megyek.
De Ella a fejét rázta.
- Oh, az Opera nem esik utjába a József-körutnak!
- Hát az Operánál majd én leszállok és kegyedet tovább viszi a kocsi - felelte a gróf izgatottan és sietve vette fel levetett köpenyegjét.
Az anyja kissé csodálkozva nézett reá s elmosolyodott. Ha Ella ismerte volna már az életet, ez a mosoly kiábránditotta volna nemcsak egy homályos ábrándnak haszontalanságából, hanem abból a szeretetből is, amit az öreg grófné iránt táplált.
Hanem ő még csak noviciája volt az életnek s azt hitte, a diadal paripáját könnyebb hámba fogni, mint az akaratot kikeresni magunkból, hogy azt meg is tehessük.
S ennek a diadalnak már bizonyos örömével ült be a kocsiba a gróf mellé, ki a nagyfoku izgatottságtól alig tudott pár szót szólni a rövid uton. Kezét belemélyesztette zsebébe, száját összeszoritotta a kinos gyönyörüség lázas izgalmában, nehogy megfeledkezzék házigazdai voltáról és karjába zárja a mellette ülő leányt.
De a kiszálláskor megszoritotta kezét s olyan félremagyarázhatatlan melegséggel nézett reá, hogy Ella belépirult s az első borzongó érzést ez a pillantás ébresztette fel benne. És a szive egyszerre összeszorult. Már nem érezte a diadal örömét s az első szerelem édes álomalakja, kinek önként, szivének minden melegével nyujtotta oda ajkát, hirtelen előtünt a fájdalmak keserü chaoszából.
Alig érintette a gróf kezét s amint ez kiszállt, nemsokára megállittatta a kocsit és gyalog folytatta utját.
Az eső csöndesen kopogott az esernyőjén, de már nem hallotta az esőcseppek beszédjét. A fáradtság és közöny ismét erőt vett rajta s felment a szobájába.
A többiek már vacsoránál ültek s ő elővette könyveit, melyek napok óta nem voltak kezében. A könyvek mellett egy picike ibolyabokréta volt, a beteg Razutsek, vagy a fiatal zenész tehette oda s Ella sóhajtva tette pohárba, a becsületes vonzalom tiszta kis virágait.

XIII.
És ismét bele temetkezett könyvei közé. Éjfélkor feküdt, hajnalban kelt s minthogy a grófnétól nem jött semmi értesités, hogy mikor foglalja el ismét helyét, napokig nem mozdult ki a házból. Arca megnyult, szeme körül a fáradtság ólomkarikái ültek és ujja közé szoritva halántékát, kétségbeesetten biztatta magát: sietni, sietni! De pillái olykor lecsukódtak, szive megremegett s valami fájó melegség simitotta végig, mint valami élő, puha kéz s ajka egy nevet suttogott: Dezső... S feje lehanyatlott, sirt... És a világ elveszett, elsötétült, elsülyedt előtte. Ugy érezte, mintha eltünt volna minden és mindenki előle, akiket szeretett: az apja, huga, a bátyja s hogy nincs senkije, kiért érdemes volna az élettel, ezzel a rettenetes sárkánynyal tovább küzdeni. Csak egy embert látott maga előtt, fiatal szivének első álmát, ki elhagyta, részvét, szánalom, szerelem nélkül. És ő ennek az embernek akarta odaadni: ifjuságát, szivét, hitét, bizalmát, mindenét.
Véresre harapta ajkát keserü fájdalmában s könyveit eltaszitva maga elől, sötéten nézett a levegőbe s azt kérdezte magától: szeretem én még azt az embert?
És ujra sirva fakadt. Szerette... Pedig nem akarta szeretni. S egy-egy kis időre teljesen urrá lett fölötte az erős akarat; néha több órákig, néha napokig, mig egyszerre csak elsötétült szeme előtt ismét a világ s a fájdalom és szerelem tovább kinozta szivét. - Még ez is, - gondolta elkeseredetten s lehajtotta fejét, mert érezte, hogy soha sem fog ettől a gyötrelmes szenvedéstől megszabadulni, legfölebb csak arra lesz képes, hogy ezt a szenvedést elaltassa.
És összeszedte minden erejét, mert ez az uj fájdalom elgyötörte, elvette életkedvét, megakadályozta terveiben s ezt a fájdalmat számüznie kellett szivéből. Neki tiszta fejre, mindent legyőző erőre volt szüksége, hisz neki apja volt, egy élőhalott apja s reá rettenetes akadályok leküzdése várt.
A negyedik vagy ötödik nap, egy délután Jusztina kisasszony haragtól kipirult arccal, félrecsuszott kalappal jött haza s a szegény tanitót, kinek olyan keskeny volt már az arca, mint egy kifli, kiküldte a szobából s miután egérszinü köpenyegét egyik ágyra, kalapját a másik ágyra hajitotta, Ella elé állt és igy szólt:
- Rossz hirt mondok, szivecském, hanem azért nem ugrunk a kutba, sem magácska, sem én. A grófné kifizette a havi járulékát, meg a másik havi járulékát és fölmondott... Azaz igazság szerint nem ő, hanem Krisztina mondott föl. Az a vipera. Az én gyerekkori játszótársam, akinek hajdan az apját csak az én könyörgésemre nem tartóztatta le az apám orgazdaság miatt. És ez az orgazda leánya most azzal hálálja meg az én egykori jóságomat, hogy kipuhatolta, szegény szivem, a magácska családi dolgait és a grófnéval fölmondatott.
Ella rémült csodálkozással nézett a vén kisasszonyra. Ez megfogta a kezét.
- Nem kell azért kétségbe esni, - mondta rosszul mimelt könnyedséggel, mely alól átlátszott a keserüség. - Majd keresünk egy másik állást.
- De hát miért tették ezt velem? - kérdezte Ella kétségbeesetten. - Nem volt reám semmi panasz, a grófné szeretett, tehát mi az oka?
Jusztina kisasszony fáradtan ült le.
- Hogy mi az oka? - mondta elkeseredetten. - Megmondom. Megmondom egész nyiltan, mert magácskának ugy is hozzá kell szoknia a sötétséghez, hogy eligazodhassék benne... Az apja miatt...
Ellának elfehéredett az ajka s fölsikoltott.
- Ehez hozzá kell szoknia szegénykém - folytatta Jusztina kisasszony szomoruan. - Hat vagy hét esztendő előtt, egy kedves, jó és szép leányka lakott itt nálam, ki a legkitünőbb eredménynyel szerezte meg a tanitónői diplomát; és mert törvénytelen gyerek volt, hát nem kapott állást sehol. Sem az állami, sem a felekezeti iskoláknál, sem a családoknál, mert a keresztlevelében az anyja nevén volt elmatrikulálva. Aztán a szegény szép kis teremtés, egy őszi este beleugrott a Dunába... Odaveszett... A társadalom hallottja lett. A müvelt, humánus, keresztény társadalomé; a pokol gyehennáján sütnék meg az egész társadalmat! Érti ezt, szivecském? Mert ha nem érti, meg kell értenie, hogy az emberek olyan sok bünt bocsátanak meg saját maguknak, hogy véteknek tartják a mások bünét is megbocsátani.
Ella lehunyta a szemét, de sirni már nem tudott. Az udvarról verkli hangja hallatszott föl s Jusztina kisasszony betette az ablakokat. A szoba levegőjét fojtó, koromszagu füst ülte meg s az ablaktáblák egy egész télnek szennyével, mint valami hályogos szem, pislákoltak bele a tavaszi alkonyatba. Jusztina kisasszony ott ült Ella mellett s tompakörmü, kövér ujjaival a halántékát nyomkodta, ami azt jelentette nála, hogy erősen gondolkodik.
- Na, - mondta egy kis idő mulva s fölállt, - az én apámnak az volt a szavajárása: aki élni akar, vagy dolgozzék, vagy lopjon! Minthogy pedig mi nem akarunk lopni, hát dolgozni fogunk. Föl a fejét, szivecském s a vállát egyenesitse ki büszkén és kevélyen. Én már sok mindent láttam az életben és mindig azt tapasztaltam, hogy az ember csak addig foglalkozzék valamivel, amig sikert remél belőle; de abban a percben, mikor meggyőződik a sikertelenségről, már söpörje ki lelkéből a haszontalan szemetet. Hát menjünk tovább... Lássa, szegénykém, én az ötvenhetedik esztendőmet taposom s a sors olyanformán bánt el velem, mint a pogányok Szent Gellért püspökkel, hogy szöges hordóban engedték utjára, de azért sohasem ijedtem meg tulságos nagyon. Igaz, az igényeimet minden egyes alkalommal lejebb srófoltam, mint a fogorvos az operáló székét és a magasból folyton szálltam lejebb és lejebb, amig egyszer csak a földön találtam magamat, honnét már nem eshetek lejebb. És most már elég biztonságban érzem magamat.
És fölvette ismét az elébb elhajitott köpenyegjét, föltette a kalapját, fölhuzta a két esztendős szövetkeztyüjét, melyből minden ujja hegye kilátszott és hóna alá csapta az esernyőjét.
- Most vissza sem jövök addig, - szólt, - mig valami állást nem keresek magácskának.
Ella nem tartóztatta. Nem törődött semmivel. Nem is hallotta, mit beszél Jusztina kisasszony. Mintha a fülén keresztül ki s be járt volna valami zörgő, zakatoló szerszám s a szeme elhomályosult.
Mikor a szomszéd szobából hallotta Razutsek, hogy Jusztina kisasszony elmegy, visszajött. Kikereste az abbahagyott leckét, de nem merte megszólitani Ellát, ki karjára fektetett fejjel, lehunyt szemmel ült előtte. A másik szobában Walter, a fiatal zenész, megütötte a zongorát s egy Chopin-balladát játszott. Ella meg se mozdult s Razutsek egy ideig összehuzódva, zöldes-sárga arccal ült s lázasan csillogó szemmel hallgatta a gyönyörü balladát, mig szegény rossz tüdeje mint egy elromlott fuvó, pihegett benne. Azután ujra kiment.
Ella egyedül maradt. Kis idő után fölállt, föltette a kalapját, előkereste a kabátját s kiment a házból. Amint a kapuhoz ért, Tini jött szemközt vele, a kis mamzell, kit láthatólag megviselt utolsó szerelmi bánata. A pikáns arcu, csinos, mollett leány lefogyott, megcsunyult s szép kék szemén keresztül olyan őszintén, leplezetlenül látszott bánata, hogy az ember szive megesett rajta.
Tini szomoruan köszönt Ellának s egy pillanatra megállott, mintha valamit mondani akart volna neki, de aztán megfordult s nehézkes lépésekkel eltünt a lépcsőházban.
Ella megdöbbenve nézett utána, de nem tudott szabadulni a kis mamzell halálosan szomoru szemétől és egyszerre izgatottan megfordult s visszament, föl a lakásba.
Nem volt más odahaza, mint Razutsek és Walter, meg az imént érkezett leány. Ella benyitott a Tiniék ajtaján. A fiatal zenész a zongora előtt ült s mikor Ella belépett, hirtelen elpirult, abbahagyta a játékot s átment a maga szobájába.
A két leány egyedül maradt. Tini az asztal előtt ült és levelet irt, mikor Ella megfogta a kezét.
- Nagyon nyugtalanitott a kegyed szomoru arca és a szokatlan időben való hazatérése, - szólt, - s visszajöttem megkérdezni, hogy nem beteg-e?
A kis mamzell sirva fakadt.
- Beteg vagyok, - zokogott, - de már nemsokára meg fogok gyógyulni örökre. Én már nem birom tovább az életet.
Ella gyöngéden végigsimitotta a lehajtott fejü leány szép haját.
- És miért nem birja tovább az életet? - kérdezte.
- Nagyon sokat szenvedtem már, - zokogott a leány. - Amióta csak élek, mindig szenvedek. De azt senki sem tudja és senki sem érdeklődik iránta. Ki törődik egy szegény kis divatárus leánynyal? A világ csak azt látja, hogy ujra más szeretője van és azt mondja erre: hogy rossz, könnyelmü teremtés. Pedig nem igaz. Az embernek nem rossz a vére, csak boldogtalan az élete és szeretet után vágyódik. Engem se az apám, se az anyám nem szeretett soha, a nagyon szegény emberek nem törődnek a gyerekkel, nem várják, hogy megszülessék s ha megszületik, csak azt látják, hogy ismét több lett a baj. És mi öten voltunk... Én tiz esztendős voltam, mikor árván maradtam s attól fogva ide-oda hányódom. Nem szeretett senki, pedig én egész életemben a szeretetről álmodtam. Arról, hogy szeressen valaki, féltsen, gondozzon, jó, hü legyen hozzám... És egyik férfikézből a másikba kerültem... Már nem szégyenlem bevallani. Most már ugy is mindegy... De egyszer sem én hagytam el őket, hanem ők hagytak el engemet. Meglehet, ha én hagytam volna el valamelyiket, most nem állnék itt világ szégyenére s a magam bánatára. Csakhogy én nagyon szerettem mindegyiket és én tudom, hogy belőlem hüséges, becsületes asszony lett volna, ha valaki magához emel. Csakhogy a férfiak nem néznek be az olyan leányok lelkébe, mint amilyen én vagyok. Azt mondják: nem érdemes... És most már leszámoltam mindennel...
Ella rémülten hallgatta a siró leányt, ki az életnek egy uj, ismeretlen fejezetét mutatta meg előtte; talán a legkegyetlenebbet, amit eddig látott belőle. A nő lelkét, a bünnek nevezett tragédiát, ami egy-egy kis borzas frizuráju, dolgozó leány életében játszódik le, kik millió és millióan vannak a világon, mint jelentéktelen, lenézett kis nullák, kiket a kegyetlen emberi ész a társadalom rubrikáján kivül jegyez be.
Megrázkódott s kinyitotta az ablakot, mert azt hitte, megfullad. Görcsösen megszoritotta az ablak fáját s szivét fájdalom járta át. - Hát ez az élet! - gondolta. - A sok szomoru titkok láncolata, mikről a boldogok és elbizakodott ostobák semmit sem tudnak. Leélik a maguk kis puha életét és elmennek a szomoru titkok mellett, anélkül, hogy a látszat felületes pillantásánál mélyebb, emberibb szemmel néznének szét maguk körül.
Szeme égett; arca sápadt volt s a maga nyomoruságáról teljesen megfeledkezett.
Ha száz életem lenne, - gondolta, - mind odaadnám a nyomorultak boldogságáért.
Azután megfordult, odament a siró leányhoz s a maga kis batiszt zsebkendőjével letörülte arcáról a könyeket.
- Ne sirjon, - mondta szeretettel, - hisz még fiatal és eljöhet az, aki hüséges szeretettel közeledik majd feléje.
De a kis mamzell a fejét rázta.
- Soha, soha! - zokogott.
Ella bement a maga szobájába s leült az otthagyott könyvei elé. A szobában már sötét volt s a szomszéd konyhában, a tüzhely egy rejtett zugában, egy tücsök fujta egyhangu nótáját. Vagy jó tiz percig az egész nagy, lármás házban nem hallatszott ennél egyéb hang. Mintha az egész ház kihalt volna, vagy valami titokzatos szellem rátette volna hideg ujjait az emberek szivére, olyan csönd volt.
És egyszerre sikoltás hallatszott, utána ajtók, ablakok csattanása... S a szegény kis mamzell ott feküdt az udvar kövezetén, véresen, holtan...
A kapu be volt csukva, mikor Jusztina kisasszony hazaérkezett s a kiváncsiak tömegét két rendőr minden ötödik percben fölszólitotta a távozásra, de senki sem mozdult helyéről, a szerencsétlenségnek s főképen a borzalmas halálnak közönsége: a gyerekek, cselédek, a testileg-lelkileg nyomorgók és müveletlenek.
Kilenc óra felé járt az idő s Jusztina kisasszony halálra fáradtan, kimelegedve jött.
- Mi történt itt? - kérdezte ijedten, amint a ház előtti csődületet meglátta s a becsukott kapu előtt álló rendőröket.
- Egy leány leugrott a harmadik emeletről, - magyarázta valaki s Jusztina kisasszony megtántorodott. Ellára gondolt... Ellára, akihez olyan erősen füzte már a maga fantasztikus, regényes kombinációja, hogy elállt a szivverése arra a gondolatra: hogy elvesztette őt.
Utat tört magának s a rendőr becsöngetett, mire a házmester kinyitotta a kaput.
- Ki halt meg? - kérdezte Jusztina kisasszony s görcsösen megfogta a házmesterné kezét.
- A kis masamód-leány, - felelte az asszony ingerülten. - Minek tart a nagysága ilyen csőcseléket a házban? Ennyi baj és kellemetlenség! Az egész udvart fel kellett mosni és rendőrök állnak a kapunál.
- A Tini! - sóhajtott Jusztina kisasszony megkönnyebbülten és fölment a lakásába.
Az egész háznép, Ella kivételével, együtt volt. A három leány, a fiatal emberek, Pepsa néni és Máriskó. A leányok vörösre sirt szemmel ültek az asztal mellett s Máriskó az ajtófélfához támaszkodva nézte őket és hallgatta, mit beszélnek.
Jusztina kisasszony benyitott.
- Hallottad? - kiáltott feléje Pepsa néni s ég felé emelte dagadt, köszvényes, öreg karját.
- Vége van a szegény Tininek! - zokogtak a leányok.
Jusztina kisasszony lehajigálta magáról a kalapját, köpenyegjét és érzéketlenül vállat vont.
- Tudtam, hogy ez lesz a vége... Két hónapi tartásdijamat vitte el. Ebből tanulhatnak.
- Mit tanulhatunk? - vetette fel a fejét durván Ilka. - Azt, hogy az ember az életével fizet meg, ha szeret?
- Eh, - felelte Jusztina kisasszony megvetőleg s fáradtan beleült egy régimódi, rongyos nagy fotellbe - maguk nem tudnak egyebet, csak szerelmeskedni. Most láthatják, mire viszi az embert ez a szamárság, ha nincs esze.
- És ha esze van az embernek, akkor mire viszi? - kérdezte Ilka dühös gunynyal.
- Inkább ugy kérdezze, lelkem, hogy hova viszi? - szólt Pepsa néni szeliden s a fájós karját ahogy megmozditotta, szinte belétorzult kedves öreg arca, mely csupa jóság, szelidség, együgyüség és megadás volt.
- És ha igy kérdezem? - dühösködött Ilka.
- Akkor jól kérdezi, - felelte Jusztina kisasszony s lehunyta fáradt szemét. - Mert amelyik nőnek esze van, az a szerelemmel utba ejti az oltárt és az esketőpapot. Sőt addig meg sem áll, mig oda nem ér. De aki minduntalan megáll és minduntalan mással áll meg, hát láthatják, mi a vége. Egy szétlocscsant koponya, meg két hónapi hátrahagyott adósság... Ebbe a drága világba. Én futkosok, fáradok, ő meg megszökik. Hát ez becsület... Mert fáj a szive!... Hát fájjon! Másnak is fáj. Nemcsak a szive, hanem a lába, háta, feje, karja. Kérdezze meg csak Pepsa nénit, hogy fáj az ő karja amig tésztát gyur, főz és mégse ugrik ki az ablakon. Vagy kérdezze meg Máriskót. Ő se mai gyerek már. Neki is volt szive, el is hagyta a babája, mégis él. Minden este 8-9 pár cipőt pucol ki, pedig ő sem bánná már, ha egy este a halál kivenné kezéből a vikszelő nyullábat és soha többé nem kellene ismét a kezébe venni... Gyere, huzd le a cipőmet, Máriskó!
- Igaz, - bólintgatott a fejével Máriskó s elővette a Jusztina kisasszony papucsát és lehuzta a cipőjét.
Ilka nem szólt semmit, csak sötéten nézett Jusztina kisasszonyra. Ők ketten legkevésbbé szerették egymást. Jusztina kisasszony gyülölte a nyers, durva modoru leányt, aki sohase volt megelégedve semmivel. Örökké gáncsoskodott, piszkálódott, heccelte a többieket és mig a többiek ép az ő heccelésére mentek el, ő mindig ott maradt s ő volt a legrégibb lakója a pensiónak.
Jusztina kisasszony felhuzta a papucsát s átment a másik szobába. Ella a kanapén feküdt s a szobában sötét volt. A vén kisasszony meggyujtotta a gyertyát s ránézett Ellára. A szép arc krétafehéren meredt reá; ajka kék s tekintete zavaros, ijedt volt.
Jusztina kisasszony leült melléje.
- Maga, szegény szivem, itthon volt akkor, ugy-e? - kérdezte kedvetlenül és részvéttel nézett egyetlen kedvence arcába.
Ellán végigfutott a hideg.
- Itthon, - felelte. - Hallottam a sikoltását és láttam a szétlocscsant koponyáját.
Felállt a kanapéról s leült az asztalhoz. Az arca szinte ki volt cserélve. Vonásai kemények, ajka nyitva maradt, mint azoknak a halottaknak, akiknek az utolsó hang ajkukra fagy. Jusztina kisasszony ijedten nézte.
- Rettenetes volt, - folytatta Ella, - rettenetesebb, mint az én anyám halála. Ezt a szegénység, az elhagyatottság és részvétlenség még rettenetesebbé tette. Senki se mert hozzányulni s a fiatal teste ugy vonaglott a földön, mint a hernyó, melyre rátapostak. Aztán jöttek a mentők, kendőt bontottak fejére s ugy emelték föl... Miikor elvitték, a házmesterné azon tanakodott a lakókkal, hogy az udvart ki takaritsa föl? Ő-e vagy Máriskó? A lakók Máriskóra szavaztak, minthogy az öngyilkos az ő gazdájához tartozott, ez ellen meg Máriskó tiltakozott... Tehát a boldogtalan senkihez se tartozott. Odaadtam az utolsó pénzemet a házmesternének, hogy ne vitatkozzanak tovább és takaritsa föl az udvart.
Fejét csüggedten hajtotta le.
- Azt hiszem, hogy a fiatalságom ezzel a mai nappal lezáródott. Olyan fáradtnak és öregnek érzem magamat, mintha száz esztendeje élnék. Pedig csak egy esztendeje élek... Elfáradtam.
Jusztina kisasszony, amióta megkeményedett szivvel, eltaplósodott érzéssel nézte az örök harcot, amit életnek neveznek, akkora részvéttel még nem viseltetett halandó iránt, mint Ellával szemben. Nem szólt semmit, csak magában szidta a sorsot és keserüen nézte az asztalra lecsöpögő gyertyát.
- Az bizony egy kicsit sok, ami ennek a szegény gyereknek kijut, - gondolta s a szekrényből elővette az imádságos könyvét, föltette a szemüvegjét s a könyvet fölnyitotta.
- Az ember nem pogány, - mondta némi röstelkedő mentegetődzéssel, - egy imádságot elmond ezért a nyomorult kis féregért. Pedig megkárositott. Két hónapig ingyen etettem. Szeretném tudni, nekem ki adna két hónapig ingyen kosztot, kvártélyt! Az ördög se!... Imádkozzunk!
És imádkoztak.
„Szent és igazságos Isten, akarod, hogy felebarátainkkal egyességben lévén, imádkozzunk megholt felebarátunkért, céljukat el nem ért embertársainkért...”
Azt, hogy: céljukat el nem ért embertársainkért, - kétszer mondták el, miközben tünődve néztek maguk elé. Odaát a másik szobában Máriskó vacsorához teritett, csak ugy, mint tegnap és tegnapelőtt, csak ép a leányok sirása vált ki a mindennapi szokások keretéből. Ilka kemény lépésekkel jött-ment a szobában s szidta a társadalmat, az életet, a férfiakat és lakkcipője csikorgott, selyem alsószoknyája suhogott.
Jusztina kisasszony nem szerette a hosszas imádságot, türelme sem volt hozzá s a szemüvegjét visszatette a tokjába s a könyvet a helyére.
- Tulajdonképen jól járt az istenadta, - mondta meggyőződéssel. - Legalább nem züllött el végkép.
Aztán behozatott magának egy nagy csupor kávét, két darab kalácsot és jóizüen megette. S lefeküdt. Mikor a hálófejkötőt is föltette a fejére, a dunnát fölhuzta egészen az álláig, igy szólt: - Most pedig beszéljünk a maga dolgáról, szivecském, mert egy hétig körülbelül semmire se fogok ráérni a rendőrség miatt. Folyton idéznek, huzgálnak majd e miatt a haláleset miatt. Már tudom... A szegény kis tanitónő esetéből, ki a Dunába ugrott... Hát van egy állása, szivecském. Egy miniszteri tanácsosnét angolul fog tanitani. Csak husz forintot fizet a kedves dáma. Többet a testvérének se adna. Rémitően fösvény, de nem mindenben. Az urával aludttejet vacsoráztat, a kosztra nagyon keveset ad, a cseléd, ha eltör egy tiz krajcáros csuprot, megvéteti vele, de az arcfestékjét Párisból hozatja s a pirositójának darabjáért hatvan frankot ad ki. Holnap délelőtt már várja magácskát. Sietős a dolog. Ugy hallottam, egy angol katonatiszt kedvéért tanulja ezt a nyelvet... Semmi közünk hozzá, ha a tibeti főpap kedvéért tanulja is. Csak jobban fizetne. Majd keresek még valamit... Most már - s egy nagyot ásitott - bocsásson meg, szivecském, rémitően fáradt vagyok. Feküdjön le maga is.
És öt perc mulva már jóizüen horkolt. Odaát megvacsoráztak s a fiatal emberek szokásuk ellenére, ma korán lefeküdtek. Máriskó elszedte az asztalt, megvetette a leányok ágyát s hallani lehetett, amint a leányok lehuzták a cipőjüket, amint Ilka mosdott s valamelyik leánytól azt kérdezte: hova tette az arckrémjét?
És ép ugy, mint tegnap és tegnapelőtt, a leányok rákenték a fehéritő krémet a sirástól vörösre puffadt arcukra, a kezükre, mint minden este, szarvasbőrkeztyüt huztak és jól vigyáztak, hogy ne jöjjön több könny a szemükbe, mely lemosná az arcukra kent krémet. S azután csönd lett a házban. Éjfélig még sóhajtoztak, aztán elaludtak.
Csak Ella maradt ébren. Nyitott szemmel nézte a sötétséget, melyben káprázó szeme előtt apró tüzcsillagok forogtak és mintha egy nagy, sötét hegyről ereszkedett volna lefelé, különös, zavart, koncentrálhatatlan érzés szoritotta össze szivét és gondolatát. Mélységet érzett lába alatt s tekintete a nagy sötétségen keresztül mérhetetlen távolságokat futott be, melyek pusztán, siváran, terméketlenül álltak körülötte, mint valami hómezők. Ez az élet volt, érezte. Az a szépitetlen, hideg, idealizálatlan élet, melyet csak a sötétebb fájdalmak, vagy a legvilágosabb öntudatnak perceiben lát meg az ember. És Ella érezte, hogy az ereje, a magasabb szempontból felfogott ellentálló képessége fogy s hogy az ő lelke is a fáradtak, a gyávák és a mindennapi szürkék egyenruhájába öltözik, a megadás fatalizmusába, ami minden oldalról körülvette őt.
És hajnal felé ő is elaludt. Mély, nehéz álom nehezült pilláira, melyből csak délelőtt tiz órakor ébredt föl. És tizenegy órakor mennie kellett uj helyére. Sietve mosdott, öltözködött s ez a saját magával való elfoglaltság mintha kitörölte volna lelkéből a tegnapi nap rémes esetét. Futva itta meg kávéját s csak akkor állt meg egy pillanatra a rémület megdöbbenésével, mikor a lépcsőkön ment lefelé. De önkéntelen mozdulattal az órája után nyult és rápillantott. Csak tiz perc hiányzott a tizenegyből...
S végigment az udvaron. Nem nézett se jobbra se balra s kilépett a kapun.
És másnap, mert a tanácsosné egy délutáni különóráért egy forintot igért, nem ment el a Tini temetésére. Igaz, hogy a következő vasárnap azon a forinton virágot vett és kivitte a boldogtalan leány sirjára, de az élet kegyetlen önzése: az én, már lerakta termékeny csiráit az ő lelkébe is.

XIV.
Az Ágotay-palotában az öreg grófné ismét egészséges volt s egy nap Bálint gróf, aki semmit sem tudott Krisztina intrikáiról, nem egészen természetes hangon igy szólt az anyjához:
- Most már talán ismét járhatna a felolvasó-kisasszony.
Az öreg grófné ostyafehér arca zavartan elpirult és hallgatott.
- Vagy még nem akarod? - kérdezte Bálint gróf s egykedvüséget szinlelve, belevágta a papirvágó kését egy francia folyóiratba.
A grófné most sem felelt. Valami albumot nézegetett és zavartan hallgatott. Bálint gróf meglepetten figyelt. - Itt valami történt, - gondolta s egy darabig hallgatott. De a szive türelmetlenül vert s az ujjai reszkettek. Letette az ujságot s közelebb ült anyjához.
- Talán valamiért haragszol a mi szép leánykánkra? - kérdezte hizelkedő hangon s megcsókolta a kis hervadt öreg kezet.
- A mi szép leánykánk, sóhajtott a grófné kedvetlenül - nem jön már többet ide!
A gróf egy ijedt mozdulatot tett és fölemelkedett a székről, de ujra leült. És szinte kinos csönd következett. A gróf szivét valami szokatlan, szinte ismeretlen érzés szoritotta össze: a fájdalom. Hogy Ella ne jöjjön már soha többet ide!... Szinte hihetetlen, érthetetlen volt előtte, mikor ő már olyan türelmetlenül számlálta a napokat, hogy mikor látja ismét viszont és hallgatja édes, szép hangját. De összeszedte magát.
- Valami történt? - kérdezte nyugodtan.
- Történt! - sóhajtott a grófné. - Olyasmi történt, hogy szinte félek neked elmondani. Annak a kedves, szép leánynak egy züllött ember az apja... El van zárva.
Bálint gróf elsápadt s felállt. - Tehát megtudták! - gondolta és az ablakhoz ment. Állát tenyerébe szoritotta s a bajuszát dühösen beharapta. Maga sem tudta, mi baja van. Az bántja-e, hogy mások is és főképen az anyja is megtudta a szomoru titkot, vagy az, hogy ő, aki rég tudta, szolidaritást vállalt a bünnel?
Hallgattak. Az anyja kissé fölindultan lapozgatta tovább az albumot s kis idő mulva félénken megszólalt:
- Neheztelsz reám, amiért ez a teremtés a házunkhoz járt?
Hogy ő neheztel!... Elmosolyodott s megfordult. Az anyja kérőleg, szinte bünbánattal nézett reá s ez a tekintet zavarba hozta.
- Hogy tudtad meg? - kérdezte, nyugodtságot erőltetve magára.
A grófné elmondta, hogy Krisztina tudta meg a dolgot véletlenül, s hogy azonnal felmondtak a leánynak és két havi fizetést tettek a levél mellé, de Ella visszaküldte a pénzt.
A gróf a bajuszát rágta s összeszoritott öklét a zsebébe dugta. Tisztán átérezte az Ella fájdalmát és szégyenét s ez dühössé tette. Dühös volt az egész világra, az anyjára, Krisztinára, saját magára és szeretett volna valamit fölragadni a kezébe és a földhöz csapni, hogy darabokra törjön.
- Nem tehettem egyebet, - szólt a grófné, mintha valaki előtt mentegetőzött volna. - Nem tarthattam meg tovább.
Bólint gróf vállat vont.
- Nem, persze! - mondta s elővette a letett folyóiratot és a papirvágó kést s az anyja tovább nézegette az albumot.
- Nem haragszol, ugy-e, amiért ilyen könnyelmüen, keresztlevél és bizonyitványok nélkül fogadtam a házhoz ezt a leányt? - kérdezte már másodszor.
- Oh, - mosolygott Bálint gróf kinos kényszerüséggel - szóra sem érdemes.
És szeme elé tartotta az ujságot, de egy betüt sem tudott belőle elolvasni s az anyja belemerült az album nézegetésébe, mely érdekes utirajzokat tartalmazott, de azért vissza-visszatért a tárgyra.
- Nagyon kár szegényért!... Vagy: Sajnálom!...
- Ha sajnálod, - vetette föl fejét a gróf hirtelen - miért küldted el? Elvégre, ő nem vonható felelősségre az apja büne miatt!
A grófné csöndesen rázogatta a fejét:
- Az ember nem teheti mindig azt, amit szeretne. A világ! A szokások!
Bálint gróf lehunyta a szemét.
- A világ, a szokások! - ismételte gépiesen az anyja után s letette a lapot és felállt. Átment a maga szobájába, szivarra gyujtott s kiült az erkélyre. A szivarja nem jól szelelt, másikra gyujtott s minthogy a nap a szemébe sütött, az inassal lebocsáttatta a vászonrollettákat, majd ismét fölhuzatta, aztán lement a kertbe, de ott sem találta helyét; befogatott és elment hazulról. De másnap sem találta sehol a helyét s olyan erős vágy fakadt benne láthatni Ellát, hogy óraszámra jött, ment a József-köruton, de nem sikerült őt látnia.
És harmadnap leutazott egyik falusi birtokára s mohó szenvedélylyel esett neki a munkának. Egész nap járkált, kocsin, lóháton, gyalog s este holtra fáradtan került ágyba.
És másnap ugyanezt müvelte. Végigjárta a földeket, megnézte a gazdasági gépeket, beszélt a parasztokkal, meghallgatta panaszaikat, berendelte őket a kastélyba és este a sártól nehéz csizmával ült fel lovára és vágtatott haza.
A harmadik nap már nem ment a munka. Tevékenységi vágya megereszkedett, mint a nedves hur, türelmetlen, szeszélyes, elégedetlen, gőgös és kellemetlenkedő lett. A parasztokat, akiket magához rendelt, a jószágigazgatóhoz küldte s a negyedik nap már ki se mozdult a házból. Szivarozva jött-ment, egyik szobából a másikba, korán lefeküdt, de nem tudott aludni.
Ötödik nap egy uj gazdasági épület miatt fél napig tárgyalt az igazgatóval, majd hirtelen az az ideája jött, hogy átalakittatja a családi sirboltot s a feleségét más koporsóba téteti. S mikor mindezt elhatározta, sürgönyözött egy jónevü pesti épitész után, csakhogy mire az épitész megérkezett, ő már visszautazott Pestre.
Nem volt nyugta sehol. Ellát látta: álmában, ébren, a mezőkön, a vetés között, az égen, a parasztok szemében, otthon, amig evett, amig ivott, sőt még abban a koporsóban is Ellát látta, amelyben a fiatal felesége feküdt.
- Hát itt nincs tovább mit tépelődni, - gondolta. - Én szeretem ezt a leányt és minden áron a magaménak kivánom.
S mielőtt még elutazott, onnét faluról irt Jusztina kisasszonynak s megkérdezte, mikor találhatná otthon és beszélhetne vele tanuk nélkül?
S mire visszajött Pestre, a válasz már az iróasztalán várta.
Jusztina kisasszonyt megbolonditotta, megbabonázta, elkábitotta a gróf levele. Kiabálni, ugrálni szeretett volna örömében s még csak azt sem tehette meg, hogy valakinek beszéljen a levélről. Hallgatnia kellett. Még azt se tudta, mit akar tőle a gróf, bár azzal tisztában volt, hogy Ella miatt akar vele beszélni s mint aféle tapasztalt, mindenféle hájjal megkent perszóna, már megtanulta, hogy az az ember, aki exisztálni akar az életben s főképen, valamit el akar érni, az az ember, különösen, ha nő, vigyázzon a nyelvére.
S Jusztina kisasszony vigyázott. Lenyelte jó mélyen értékes titkát s a meghatározott időre fölvixeltette a lakást, az ablakokat megmosatta, s miután az ünneplő ruháját magára vette s a tisztelet szimbólumaként, a ruha derekának minden gombját begombolta a gyomrán, izgatottan várta a grófot, a lelke mélyén azon szent meggyőződéssel, hogy a gróf mint leánykérő jön hozzá.
És az öreg kisasszony minden lázával és gyönyörüségével az igazi anya izgatottságának, akinek eladó leánya van, várta a grófot, a hamisitatlan mesebeli herceget, aki eljön Elláért és fehér táltos lovakon egyenesen a bazilikába repül vele, hol püspök esketi őket össze és a kóruson Mendelssohn nászindulóját énekli az opera énekkara.
És már nem lelte helyét a szobában. Olyan izgatott volt, hogy az arca foltonkint égett, mintha hernyó mászta volna össze, a füle csengett s a szive ugy zakatolt, mintha harmincöt évvel lett volna fiatalabb s a maga vőlegényét várta volna.
S a kitüzött időben, a gróf pontosan becsöngetett. Maga Jusztina kisasszony nyitott ajtót s mélyen meghajolt a gróf előtt, aki ép olyan izgatott, lázas és reménykedő volt, mint ő maga.
Mind a ketten zavarban voltak s mind a ketten kiváncsian, izgatottan nézegették egymást és találgatták egymás gondolatát.
Jusztina kisasszony leültette magas vendégét, aki leküzdve zavarát, igy szólt:
- Egy szivességre szeretném önt fölkérni.
- Parancsoljon, méltóságos gróf ur - válaszolta Jusztina kisasszony szolgálatkészen s a boldogságtól elsápadt.
A gróf egy csöppet közelebb huzta székét Jusztina kisasszonyhoz s jól a szemébe nézett. Ugy, mint ahogy a cselédje szemébe nézne, kiről az a gyanuja, hogy meglopta őt s az átlátó, gőgös, nagyuri tekintetével vallomásra akarja őt kényszeriteni.
Más embert talán zavarba hozott volna ez a tekintet, de Jusztina kisasszony állta. - Én rajtam ugyan keresztül nem látsz! - gondolta, de azért kissé nyugtalanitotta ez a tekintet. Nem tetszett neki. Nem jót várt tőle.
- Én azt hiszem - szólt a gróf, merőn fixirozva Jusztina kisasszonyt - hogy ön okos nő és lehet vele nyiltan beszélni.
Jusztina kisasszony önkéntelenül elmosolyodott.
- A mai világban ostoba nőket már nem igen találni, méltóságos uram!
- Annál jobb! - bólintott a gróf. - Legalább kevés szóból is megért, mert nem szeretem a magyarázatokat. Ella kisasszony miatt vagyok itt...
Jusztina kisasszony szinte szédült a boldogságtól.
- Nekem - folytatta a gróf, folyton az előbbi pillantással nézve Jusztina kisasszonyra - tetszik a kisasszony. És szeretnék sorsán segiteni.
A gróf várta, hogy Jusztina kisasszony valamit mondjon erre, de ez hallgatott. A konyhában hust vágott Pepsa néni, Máriskó meg valamit tört a mozsárban és a pokoli lárma ide is behallatszott, de ez a két ember nem hallotta. A vén kisasszony már rosszat kezdett sejteni s az izgatottságtól a füle is még jobban csengett és melege lett.
- Hogy gondolja azt méltóságod: hogy segiteni? - kérdezte, minden igyekezetével leplezni akarva izgatottságát. - Mert ez kényes dolog. Az a szegény gyerek büszke karakter. Hisz talán tud róla méltóságod, hogy a két havi fizetését is visszaküldte a palotába, amit a méltóságos asszony a fölmondáskor küldetett neki?
- Tudom - felelte a gróf - s épen ezért, az ön tapasztaltságát és tapintatosságát szeretném megnyerni. Nem ingyen... Honorálnám. Hét, nyolc, akár tizezer forinttal...
A vén kisasszonynak egyszerre az ajka is elfehéredett, ugy megzavarta a pénz nagysága s ez a titokzatosság és káprázó szemével még mindig nem látott a dolgok mélyére, csak bámult és figyelt.
A gróf észrevette a hatást s most már nyugodtabban és teljesen nyiltan igy szólt:
- Amelyik percben akarná a kisasszony, százezer forintot deponálnék számára, amellett egy berendezett ház és általa meghatározott évi apanage állna rendelkezésére.
Most már megvirradt Jusztina kisasszony előtt s minden vére a fejébe futott. Ekkora erkölcsi fölháborodást még soha életében nem érzett. Nem azért, mintha az ő élete olyan makulátlan fehér szinben tündöklött volna, mint a liliom, hanem azért, mert az ő gyönyörü álmainak illuzió-bokrait ilyen gyalázatos kezekkel megtépázták, beszennyezték. Bizonyos reménységéhez minden ember erősebb szálakkal ragaszkodik, mint a tulvilági üdvösségéhez s vannak percek, mikor a zálogházi becsüs előtt is több értékkel bir egy rózsatő, mint egy ezer forintos brilliáns gyürü.
És a dühtől, keserüségtől fulladozva fölállt Jusztina kisasszony, s minden gondolkozás nélkül fölemelte a karját s az ajtóra mutatva, rekedten kiáltotta:
- Takarodjék ki innét!
És gróf Ágotay Bálint, az aranygyapjasrend lovagja, kamarás, főrendiházi tag, az olvasatlan számu millióknak föltétlen és szabad kezü ura, reszketve, mint egy megvert kis kutya, sápadtan sompolygott ki a vén kisasszony piszkos kis lakásának ajtaján, melyet az ugy csapott be utána, hogy az egész ház megremegett belé.
A konyhában azt hitték a hatalmas dörrenésre, hogy ágyu sült el, vagy valami robbanás történt s Máriskó esze nélkül futott be, de az ajtóból nyomban visszafordult s lábujjhegyen sompolygott vissza a konyhába, ahol titokzatos szemhunyorgatások között sugta a Pepsa néni fülébe:
- Jusztina kisasszony sir!
És Jusztina kisasszony tényleg sirt. Mikor becsapta a gróf után az ajtót, dühösen leült a kanapé sarkába s vagy öt percig egyhuzamban sirt. A könnycseppek megnedvesitették fényes kis ravasz szemét s kövér keze a dühtől ökölbe szorult. Azután elővette a zsebkendőjét, a könnyet letörülte szeméről s felállt. Szemöldökét felhuzta s mint egy hadvezér az ütközet előtt, hátratett kézzel sétált le s föl a szobában.
- Lássuk csak, - mondta magában - tulajdonképen mi is történt? Mit tettem én, mit rontottam és mit lehet még jóvá tenni? Tehát!... Az történt, hogy az a himpellér nagy ur tisztességtelen ajánlatot tett arra a szegény gyerekre vonatkozólag. Erre én kiutasitottam, mint ahogy nem egyszer kiutasitottam már: a szenest, a mészárost, a tejest és grajzlerost, ha sokat szemtelenkedett a számlájával. Azt mondtam neki: takarodjon ki innét! À la Kerekesnek, a mészárosnak, a mult héten, mikor négyszer egy nap küldte föl a számláját és ötödször ő maga jött fel. Kerekes kiutasitásának ugyan én iszom meg a levét, hanem most lássuk, a gróf kiutasitásának is meg fogom-e inni a levét? Hogy erre a kérdésre meg tudhassak magamnak felelni, először is tisztában kell lennem a szerelmes férfi és a nagy ur természetrajzával. Nézzük hát először is a szerelmes férfit. Illetőleg, a tisztességtelenül szerelmes férfit. Nézzük, hogy a visszautasitás ugyanazzal az ingerlő hatással van-e reá, mint a tisztességes szerelmes férfira? Azt hiszem, igen. Sőt minthogy itt a tisztességtelen szerelmes férfi egy milliomos, egy gróf, aki hozzá van szokva, hogy csak akarnia kell és hozzák eléje tálcán még a szerelmet is, tehát duplán ingerlő hatással van reá a visszautasitás. A másik kérdés: a nagy ur természetrajza, már fogasabb kérdés. A nagy urhoz, a gőgös arisztokratához már ép ugy nem muszáj, hogy hozzátartozzon a szerelmes férfi, mint ahogy például nem tartozik a bluzom a szoknyámhoz. Egyszerüen egyiket lekapcsolom a másikról. És ha ez a himpellér is kikapcsolja a szerelmet a gőgös nagy ur természetéből, akkor befellegzett nekünk. Ha azonban ebben a kreaturában több a szerelem, mint a gróf, akkor nemes Kárász Jusztina kisasszony, remekeltél, fiam, az Isten sugallotta, önkéntelen taktikáddal: a kiutasitással. És reméljük inkább a legjobbat...
E monológ után Jusztina kisasszony előkereste a kalapját, az örök köpenyegjét és esernyőjét s egyenesen egy magánnyomozó irodát keresett fel, melynek gazdája régi ismerőse volt.
És ettől fogva pontos értesitést kapott Bálint grófnak minden lépése felől. Tudta, mikor fekszik, mikor kél, ébren tölti-e az éjszakát, vagy egészségesen átaluszsza, megy-e társaságba, vagy nem megy, érintkezik-e nőkkel vagy nem érintkezik, szomoru-e vagy vig, eszik-e vagy nem eszik, szóval, Jusztina kisasszony résen volt, mint egy ravasz róka és egy nagytehetségü kopó egy személyben.
S a napok multak, sőt a hetek is és Jusztina kisasszony minden második nap elment a nyomozó-irodába, ahol mindig ugyanazt az értesitést kapta: a gróf rosszul alszik, fél éjszakákon át szivarozik, ideges, kedvetlen, szeszélyes, társaságba nem jár, nőkkel abszolute nem érintkezik. S e hirek aranyat értek a vén kisasszony számára. Boldogan, fürgén szaladt le az iroda lépcsőin és e három hét alatt, mig e hirek birtokába jutott, szinte megfiatalodott és rég nélkülözött kedvességével, rábeszélő, meggyőző talentumával, melylyel ifjabb éveiben a holtakat is képes lett volna koporsójukból kicsalogatni, most ismét csodákat müvelt. A talentumával ugyanis uj hitelezőket szerzett, ami, tekintve az ő igen rossz hirét, valóságos csodaszámba ment. Uj mészárost, szenest szerzett magának s a kosztosait szinte ámulatba ejtette a pazar ebédekkel.
- Hadd egyenek! - mondta magában boldog mosolygással - majd megfizet a gróf mindent. - S amig erre gondolt, rajongó szeretettel nézegette a könyvei fölött görnyedő Ellát, aki tudtán kivül, de a reá épitett tündérálmok szivárványhidján keresztül, lassan ugy belopta magát a vén kisasszony szivébe, hogy a nap minden percében csak egy gondolata volt már: Ella! Övé volt a legjobb falat, az ő ruháját mosták legszebben, az ő ágyát vetették meg legjobban, sőt egy nap egy valóságos uj rézágygyal cserélte ki az Ella disztelen és tisztátalan deszkaágyát.
És nem egyszer föltette magában a kérdést, nála szokatlanul becsületes őszinteséggel: vajon akkor is szeretné ezt a leányt, ha a hozzá füzött reményeiből semmi, de semmi sem teljesülne be?...
S bár nem a leghatározottabb, de mégis a legmelegebb válasz követte e kérdést és valóságos anyai büszkeséggel nézegette az Ella szép arcát, gyönyörü bánatos szemét.
Hanem a negyedik héten valami nagyon kellemetlen hirrel lepték meg a nyomozó-irodában. Azzal, hogy a gróf Afrikába készül, oroszlán-vadászatra.
Jusztina kisasszony ijedten nézett a régi ismerőse furfangos, agyafurt kis tatár-arcába s a düh elfutotta kontya hegyétől a lába ujjáig s még a szájaszéle is elfehéredett, amint megfeledkezve magáról, felkiáltott:
- Felejteni akar a jómadár!
- Nem tudom, mit akar, - felelte a nyomozó-iroda főnöke vállat vonva - csakhogy a palotában lázasan sietnek a pakolással. Három nap mulva utazik a gróf.
Ez kegyetlen hir volt. Mikor a vén kisasszony leért az irodából az utcára, ugy reszketett a lába, hogy kénytelen volt kocsira ülni s aznap nem lehetett otthon a hangját hallani. Nem szólt senkihez, még Ellához sem. Sőt egy-egy pillanatra haragot és gyülöletet érzett Ella iránt.
S közben mindenről a legpontosabban értesittette magát. Tudni akarta az elutazás napját, óráját, hogy személyesen, saját szemével győződjék meg a tényről.
És meggyőződött. Bálint gróf két inasától kisérve, kifürkészhetetlen gondolatu, hideg, közömbös arccal elutazott egy esztendőre tervezett utjára és Jusztina kisasszony leforrázva, soha nagyobb csalódást nem érezve, szinte megöregedve ment haza s még abban a percben kiadta Pepsa néninek a rendeletet, hogy a főzésre nézve a bő-napok után ismét a szükek következnek. A krumpli, lencse, kása, a rántott zsemlye és főtt marhahus-auflag, a müzsir. Sőt az Ella rézágyát is nyomban összepakolta és visszaküldte a kereskedőnek s a padlásról ismét lehozatta a régi, piszkos ágyat.
Jusztina kisasszony dühös volt az egész világra és minthogy olyan természete volt, hogy ilyenkor csak azt kereste, kinek okozhat kellemetlenséget és csinálhat bajt, hát első sorban is Ellát szerette volna gombostükkel keresztül szurkálni. S mindjárt el is kezdte.
- Tudja, mi az ujság? - kérdezte bizonyos kárörömmel s még a szivecském szót is elhagyta most, csakhogy minél kellemetlenebbül hangozzék, amit mondani akar.
Ella kérdőleg nézett fel a könyveiről.
- Bálint gróf elutazott, - felelte Jusztina kisasszony.
Ella nem tudta, mi jelentősége lehet reá vagy Jusztina kisasszonyra nézve, ha Bálint gróf valamerre elutazik s könnyedén vállat vont.
- Az ő dolga!
- Nem egészen, - felelte Jusztina kisasszony olyan kárörömmel, melybe keserüség is vegyült. - Ez a maga dolga is. Maga miatt utazott el a gróf.
- Én miattam? - kérdezte Ella csodálkozva.
- Pont maga miatt. - S a kurta lábát, mely a kanapéról nem ért le a földre, gonoszul lóbálta, miközben fényes kis szeme dühösen égett. - Maga miatt, hogy elfeledje és meg sem áll Afrikáig.
- Badarság, - felelte Ella kedvetlenül. - Hát miért kell engem elfelednie?
- Mert szerelmes magába, - felelte Jusztina kisasszony keserü, komikus dühvel. - Olyan szerelmes, mint egy kis diák, vagy ideát a fiuk: Razutsek, Walter, meg a másik és mert nem akarja tisztességgel feleségül kérni, hát elmegy Afrikába oroszlánokra vadászni és haza se jön egy esztendeig.
Ella idegesen összecsapta a könyvét.
- Honnét tudja ezt, Jusztina néni?
- Honnét! Én!? - kiáltott Jusztina kisasszony keserüen. - Én ne tudnám, mikor ép ma négy hete itt járt a gróf nálam és egy komisz ajánlatot tett magára nézve!
- Reám nézve? - kérdezte Ella csodálkozva.
- Nem is reám nézve, - felelte a vén kisasszony ingerülten. - Ne tegye fel mindig ugy a kérdést, mintha nem lenne megállapitva, hogy kettőnk közül kiről van szó. Reám nézve csak nem tehet már senki, semmiféle ajánlatot?!
Erre a durva hangra Ella önkéntelenül felállt s olyan őszinte megdöbbenés és ijedelem látszott az arcán, hogy Jusztina kisasszony megsajnálta és hirtelen megváltoztatta a hangját.
- Bocsásson meg, szegénykém, - mondta zavart röstelkedéssel - de ez az egész dolog ugy kihozott a sodromból, hogy már azt se tudom, mit beszélek. Fel vagyok háborodva és dühös vagyok az egész világra; még a jóistenre is. Mert tulajdonképen, ő az oka mindennek. Ő intézi az emberek sorsát s mondhatom, még a bakonyi zsivány is emberségesebben intézte el az emberek sorsát, mert csak a gazdagokat rabolta ki s a szegényt hagyta futni. De az Uristen, akiről azt mondják, hogy: jóisten, ép a szegény és nyomorult embereket szurkálja gombostüre, mintha csak gyönyörködnék ezeknek a vergődésében. Hát ne csodálkozzék, hogy dühös vagyok. Feldühösitett a gazember gróf... Ma négy hete itt járt és százezer forintot akart a magácska számára deponálni, ha... eh!...
Felállt a kanapéról és pulykavörös arccal rugdosta el az utjába akadt butordarabokat.
- Kirugtam a nagy urat, ugy, mint Kerekest, a mészárost. Azután... nem bántam meg, mert másodszor is ugyanugy tennék, - de megmondom magácskának őszintén, vártam vissza, mint kérőt. Mint tisztességes embert. S e helyett most elutazott. Hogy felejtsen. Mert szereti magát, kis szegényem, az olyan igaz, mintahogy Kárász Jusztina a nevem. Hanem hát a nagyuri gőg, a tradició erősebb ezekben, mint a becsületes emberi érzés. Mintha egy Ágotay grófot nem ugy szült volna a világra az édesanyja, mint - mit mondjak? - Máriskót, valamelyik fakalibában, a tehénjászol mellett, az oláh asszony anyja... Ejh, ha egyszer ezt a világot összeroppanthatnám a két kezem között, ugy, mint ezt a cukortartót, la!
Valahonnét egy papirvékony cukortartót kapott fel s mikor összeroppantotta, megvetéssel hajitotta el egy sarokba.
Ella a székén hátradőlve hallgatta és nézte Jusztina kisasszonyt s valami gőgös keserüség rakta le szép ajkának szögletébe a fullánkjait. Liláskék, tiszta ragyogásu szeme elsötétült s valami fenyegető fény villant meg benne, mint vihar előtt, a villamossággal teli levegőben egy-egy villám.
Jusztina kisasszony az ablak előtt rágta a körmeit s a szeme szikrát szórt. A szomszéd szobába most jött haza Walter s alig tette le a kabátját, kalapját, már a zongora előtt ült.
- Ez is jobban tenné, ha fölakasztaná magát, - szólt Jusztina kisasszony ingerülten. - Egy ilyen szép, erős fiu nem szégyenli magát, elefántcsont billentyüket pengetni? Ha nem csinálna egyebet, csak reggeltől-estig a nőknek udvarolna, akkor is hamarabb megélne, mint ezzel a bolondsággal majd. Mindig jobban kezdem utálni az idealista ökröket.
Nagyot toppantott, aztán fogta a kalapját, melyről leszakadt a gummizsinór s tüt, cérnát keresett és leült. A cérnát olyan dühös erővel szakitotta le a karikájáról, mintha egy kötelet akart volna kettészakitani s mikor fölvarrta a gummizsinórt, odament Ellához s kezét a vállára téve igy szólt:
- Ez a nem épen ostoba, öreg Jusztina néni azt mondja magának, szegény, kis szivem, hogy ha boldogulni akar a világban, vessen meg mindent és csaljon meg mindenkit, mert az emberek nem érdemelnek egyebet.
Ella nem szólt semmit, csak erősebben villant meg a szeme s megszoritotta a Jusztina kisasszony kezét; de azután csüggedten hajtotta le fejét és szeme könyes lett.

XV.
Junius közepén, lefogyva, sápadtan a sok tanulástól, Ella két évnek az anyagából levizsgázott és másnap, - a hivatalos házi kommuniké szerint - haza utazott a rokonaihoz, de Jusztina kisasszony tudta, a nélkül, hogy Ella megmondta volna neki, hogy előbb az apját látogatja meg.
És szomoruan, szokatlanul elérzékenyülve, segitett Ellának a pakolásnál s az elutazást megelőző éjszaka le se hunyta a szemét, ugy elszomoritotta az Ellától való elválás.
És másnap reggel kikisérte az állomásra. Kocsit hozatott, - ami szokatlan gavallérság volt tőle, mert még egy nappal előbb is hordárral akarta kivitetni az Ella kofferjét, ami harminc krajcárral kevesebbe került volna, mint a kocsi és sonkát, süteményt pakoltatott be az utra, sőt mindennek koronájául: megváltotta a vasuti jegyet is.
A jegy oda szólt, ahol az Ella szerencsétlen apja el volt zárva s Ella meghatottan nézett a vén kisasszonyra.
- Mikor fogom én ezt meghálálni? - kérdezte.
- Majd meghálálja, - felelte Jusztina kisasszony s megtörülte a szemét és orrát, - mert azt mondta: hirtelen náthás lett - s mig a szeme körül babrált, sirásra hajló gyanus hangon mondta: - Azzal is meghálálja, ha nem felejti el ezt a házsártos vén kisasszonyt és irni fog. Meg azzal is, - tette hozzá, most már el se birva rejteni a könnyét - ha erős lesz... Akkor, mikor az apjával találkozik...
S elváltak. A vonat elvitte Ellát a legszomorubb utra, amilyenre valaha csak fiatal leányt vitt s Jusztina kisasszony egyenesen egy licitációra ment a vasuttól. Egy elhalt színésznőnek a hagyatékát licitálták s a kora délelőtti órákban, a rendes árverési hiénákon kivül, még alig volt jelen valaki.
A garderobeon kezdték s Jusztina kisasszony szórakozottan kisérte figyelemmel a kikiáltott tárgyakat s a gondolata távol volt innét. S amig a mindenféle csipke és selyem holmikat nézegette, már azt a jelenetet látta, mikor Ella és az apja, majdnem egy esztendő után, meglátják egymást a fegyházban.
S a kemény, már szinte megkövesült szive elfacsarodott. Látta a szép magyar arcu, büszke, jólelkü, előkelő urat a rabruhában, a szőrdarócban s Ellát, amint zokogva megölelik egymást... s szeméből kicsordult a könny és otthagyta a licitációt.
Borult, hüvös reggel volt, alig több kilenc óránál s a vén kisasszony keserü dühvel ment végig az utcákon. Ismerte az egész várost, amerre elment, majd mindenik házról tudta: kié, ismert minden jobb nevü embert Budapesten s tudta, a drága paloták között hány és hány olyan bünös ember issza most nyugodtan a cognacos teáját, mint az a darócos rab ott a hirhedt fegyházban, akinek csak a szerencséje s az ügyessége volt kevesebb, mint emezeknek. És mégis, micsoda rettenetes ür tátong a nyilvánosan bünös és az ismeretlenül bünös ember között!
Tudta ezt a vén kisasszony, meg azt is, ha a világon minden bünöst bebörtönöznének, aki szabadon és tiszteletben járkál, alighanem több bünös sétálna a börtönök udvarán, mint becsületes ember a korzók aszfaltján.
Ismerte ő a férfiakat, nőket, az előkelő állásu urakat és kitünő hirü asszonyokat egyformán és tudta a világról, mennyit ér. Tudta, hogy minden hangtalan tisztaságnál többet ér a hangos látszat és a pénz. Ez a kettő. A többi semmi. Lom, szemét. Nem ér egy lyukas krajcárt.
S mig az esernyőjét dühös keserüséggel szorongatta kezében, valóságos gyönyörüséggel tudta volna az embereket megverni, akik elmentek mellette.
S a mérgét otthon töltötte ki, az ártatlan Máriskón és Pepsa nénin.
Ella előzetes kérelem folytán még azon este, megérkezésekor, találkozhatott az apjával.
Szomoru találkozás volt. Az igazgató hivatalos szobájába vezették be a rabot. Már késő este volt, egy széles, bádogernyőjü petroleum-lámpa világitotta meg a szobát s a börtönőr künn állt az ajtó előtt.
S a látogatásra kapott fél órát végigsirták. Beszélni nem tudtak, csak összeölelkezve zokogtak. A vén börtönőr benézett egyszer az ajtón, de többször nem tette. Egy könnycsepp futott le szeméből nagy bajuszára.
S mikor elmult a fél óra, nem merte kinyitni az ajtót, ugy sajnálta a szép fiatal leányt elszakitani az apjától. De egy másik negyed óra után mégis benyitott. Kénytelen volt vele.
És egy órával később, Ella ismét vonaton ült. Az éjszaka magányában vitte őt a vonat szülővárosába, a szerencsétlenség, a szégyen, a boldogtalanság szomoru emlékü falai közé. Valamelyik állomáson felszállt az alispánné a leányával, a boldog időkben legkedvesebb barátnői az anyjának és neki s mikor helyet keresve elmentek előtte, egy ijedt szempillantással, melylyel elárulták, hogy megismerték, elnéztek a feje fölött, mintha sohase látták volna.
Ella behuzódott a fülkéjébe, lefüggönyözte az ablakot s elővette a kis párnáját és lefeküdt. Lehunyta szemét, de semmi sem volt tőle távolabb, mint az álom. Teste, lelke reszketett a fizikai és lelki fáradságtól s a szive, mint a nagy és hosszas fájdalmak után következő reakció hatása alatt, fásult közönynyel szivta be magába a kegyetlen fájdalmak emlékeinek minden rezgését.
Mint valami emberi fantáziával kitalálhatatlan álomnak varázsa alatt képzelte magát s egy hosszu esztendőnek szenvedése, mint a halott fölibe eresztett nehéz kőlap, ugy nehezedett hideg sulyával a szivére.
Az éjszaka hüvös volt, esett az eső s hideg északi szél fütyölt be az ablakon. Mikor megállt egy-egy állomáson a vonat, az első osztályu szomszéd fülkéből egészséges férfi-horkolás hallatszott be. Wertheimer, a város képviselője, a hires ügyvéd jött haza a fővárosból, az, aki a véreb szerepét játszotta az apja drámájában.
S Ella egyedül az éjszaka magányában, a szél zörgését hallgatta és minden remény nélkül, közönyösen várta az élet ezután következő harcát, melyben vagy neki kell legyőznie az életet, vagy az életnek őt.
Még csak huszonhárom éves volt, de nem voltak már álmai, nem tudott remélni. Már nem ugy ment vissza, mint ahogy egy esztendő előtt eljött. Már sok mindent megtanult az élet iskolájában. Megtanulta, hogy az élet nem egyéb, mint hazárd kártyajáték, melyhez semmi sem kell egyéb, mint hidegvér. Az ember: oszt, játszik, veszit vagy nyer. Mindegy... Csak hidegvér. Nem kell megijedni, nem kell megilletődni, mert semmi sem olyan borzasztó és semmi sem olyan nagyszerü, mint amilyennek látszik. Sem az élet, sem a halál. Egyéb pedig ugy sincs...
S amig hallgatta a szél fütyülését s a kocsi vastetejére koppanó esőcsöppeket, ismét megjelent szép ajkának szögletében az az otthonra talált keserü, gőgös vonás és szemében, mint a tükörfényes acél, olyan hideg, éles fény villant meg.
Kora reggel érkezett meg s az állomáson a huga és Marietta várta.
Ella beburkolózva fekete fátyolába, dobogó szivvel állt az ablak mellett s tekintetével a hugát kereste.
Kisaranyos fél-gyászban, nagy fekete szalmakalappal, egy oszlop mellett állt s ideges kiváncsisággal nézegette a kocsikat. Megnőtt, meghizott, teljesen kifejlődött s rózsás és fehér volt, mint a mesék almafavirága, mely a hóból nőtt ki. Olyan nagyon szép kis teremtés volt, aki mindenkinek tetszik kivétel nélkül, már a legelső pillanatban. Minden nagy hóditási sikert elért nő ilyen szokott lenni, amilyen ő volt. Gyerek-arc, gyerek-szem, rózsás bőr, gömbölyü formák, aranyhaj, nagy ifjuság és előttünk áll: a szerelem. A megigéző, okos emberből bolond embert varázsló szerelem, mely a vér és husnál kezdődik s ugyanott végződik.
Ella nem látott mást benne, csak az ő nagyon szép kis hugát, a boldogtalan édesanyja imádott kis kedvencét s ugy ölelte őt magához, mintha soha többé nem akarta volna elengedni.
És Kisaranyos szeretettel, de némi zavarral viszonozta az Ella szenvedélyes, forró szeretetét.
Percekig ölelkeztek és csókolóztak, az utasok megálltak láttukra s az alispánné leányával egy oszlop mellől nézte őket.
- És én a világon se vagyok? - kérdezte Marietta s közéjük lépett. - Isten hozta!
A két leány melegen kezet szoritott s Marietta jól megnézte Ellát.
- Sokat változott, - szólt jelentőségteljesen s megszoritotta az Ella kezét.
- Hadd látlak, - mosolygott Kisaranyos, amint elhelyezkedtek a kocsiban. - Szép vagy, de soványabb és nagyon sápadt. És valami uj, különös van rajtad, ami azelőtt nem volt. A szemedben s a szád körül...
- Na, ezt maga ugyan nem tudja, hogy micsoda uj, - szólt Marietta nyersen s egy fricskát adott a Kisaranyos orrára. - Hanem azt tudja-e, - fordult Ellához - hogy a bátyja nősül és két nappal előbb itthon járt az iratai miatt?
Ella elsápadt s Kisaranyos szemrehányólag nézett Mariettára.
- Eh, - felelte Marietta - Ellának nem árt meg az ilyesmi! Egy milliomos zsidó bécsi sörgyárosnak veszi el a leányát.
- És sem engem, sem a szegény papát nem értesitette szándékáról, - szólt Ella halotthalványan.
Kisaranyos zavartan nézett félre s Marietta vállat vont.
- Mit törődik ezzel a himpellér bátyjával? Hagyja őt futni! A nénikéi majd meghaltak, mikor megtudták, hogy zsidó leányt s egy sörgyárosnak leányát veszi el, de a milliók feltámasztották őket halottaikból. Hát a papája hogy van? - kérdezte egyszerre, váratlanul, nagyon tapintatlanul, de a legjobb szivvel.
Most Kisaranyos sápadt el s zavartan nézett Ellára.
- Hát voltál nála? Nem is irtad meg, hogy mégy.
- Mit kell azt megirni? - szólt Marietta. - Azt ugyis lehet tudni, hogy Ella meglátogatná az apját, akár Szibériában is s még akkor is, ha mezitláb, gyalog kellene odáig mennie. Óh, maga nem, kis tubicám, azt tudjuk! Csakhogy Ella nem olyan fából van faragva, mint maga!
Kisaranyos sértődötten hallgatott el, mig Ella melegen pártfogásába vette őt.
- Ne mondjon ilyen retteneteseket, hisz Kisaranyos ép ugy szereti az ő szerencsétlen apját.
Magához vonta a huga fejét és szeretettel csókolgatta a dacosan lehunyt szemét, de Kisaranyos hallgatott.
Ellán hideg borzongás futott keresztül. Tisztán érezte, hogy sem az apjának, sem neki nincs senkije egymáson kivül.
- Oh, Kisaranyos miatt, - szólt Marietta, - nem kell aggódnia. Jó kezek gondoskodnak jövőjéről. A bécsi rokonok s a bátyja. Őszszel fölviszik Bécsbe, s minthogy a sörgyárosnak egy fia is van, én már látom és kisilabizáltam az ostoba Melanie tanti egy-egy szavából, hogy mához egy esztendőre már körülbelül mint asszonyt tisztelheti a hugocskáját.
- Ha nem hallgat el, - szólt Kisaranyos haragosan - kiugrok a kocsiból.
- Na, akkor elhallgatok, - mosolygott Marietta gonoszul - mert én soha életemben nem néztem még meg csirkehalált és nem is akarok nézni.
A nyár egy részét, mely hosszu volt a szeretetlen, hideg otthonban Ella számára, ugy töltötte el, hogy tanult. Készült előre a következő két esztendőnek tantárgyaiból, melyben nagy segitségére volt Marietta.
És szeptember elején másodszor költözött be a Jusztina kisasszony pensiójába, ahol több szeretettel várta a vén kisasszony, mint otthon várták a rokonai.

XVI.
A második esztendő sem hozott egyebet, mint az első. Csak gondot, bánatot, munkát. Sőt talán többet hozott mindenikből, mint az első esztendő. Richard ősz végén elvette a bécsi sörgyáros leányát s Kisaranyost is eljegyezte a tél folyamán a sörgyáros fia.
És egyikőjük sem értesitette életük fontos eseményéről sem Ellát, sem az apjukat. Mintha csak meghaltak volna rájuk nézve. Ellát a tantijai értesitették a dologról s ez a rideg szivtelenség nagyon megviselte. Elgondolta, milyen meleg szeretet kapcsolta őket össze a boldogság idejében s hogy lett a legmelegebb szeretetből hideg elszakadás, mikor a lét érdeke közéjük állitotta a maga alternativáját.
S most már érezte, hogy minden reménység elveszett reá nézve. A családi szálak kötelékei felbomlottak, szivtelen kézzel maguk a testvérek bontották fel, pedig a természet szent törvénye a feloldhatatlanság pecsétjét nyomja rá a vér kötelékeire. Csakhogy az ember, mikor szemközt kerül a maga létének problémájával, az erősek és gyöngék kegyetlen kérdésével, hogy mi kell: a jólét-e vagy a nyomor, a világ tisztelete vagy a lelkiismereted árnyéktalan tisztasága? - ebből a dilemmából ugy igyekszik kikerülni, ahogy legkényelmesebb. Ugy, ahogy legnehezebb, ezer ember közül csak egy kerül ki.
Ella hetekig nem tudott szabadulni ujabb és talán legkeserübb fájdalmaitól s hogy elzárja magát az emlékek keserüsége elől, valósággal beleásta magát a munkába.
Jusztina kisasszony a nyár folyamán azzal töltötte idejét, hogy szemmel tartotta az Ágotay-palotát, tudta mindég, honnét jön a Bálint gróf levele s minél távolibb postabélyegről számolt el neki a palotába járó levélhordó, annál messzebb távozott el szivéből a reménység. S mikor látta, hogy Bálint gróf három hónap után sem tér vissza, elbucsuzott gyönyörü álmaitól és uj álmokon törte a fejét.
Mert afelől már bizonyos volt, hogy Bálint gróf a kutba esett számukra. Mikor egy szerelmes férfi háta mögött három lemondással teli hónap van már, akkor a szerelemre keresztet lehet vetni, meg lehet neki a koporsót csináltatni s a sirját megásatni. Jusztina kisasszony tudta, hogy három hónap a szerelmes ember életében harminc józan esztendő. Ennél pedig hosszabb terminust a szerelemben, nem ismer a világkrónika.
S félig-meddig igaza volt Jusztina kisasszony okoskodásának. Bálint gróf már az első ezer mértföld távolsága után elég jól érezte magát. Ugy látszott, hogy neki is, mint minden szerelmesnek, csak nagy dimenziókra volt szüksége, hogy megszabaduljon nyavalyájától és ekkor rendben volt ellenállási képessége. S hogy ezt a képességet fenn is tudja tartani, erre nézve annyi vágy volt benne, hogy képes lett volna a világ sarkától akár gyalog a másik sarkáig vándorolni.
Pedig ez a férfi szerette Ellát s ha a leány apja akár az ő tulajdon kocsisa lett volna, - ha másként nem juthatott volna a leányhoz, - képes lett volna őt feleségül venni. De egy erkölcsileg megbélyegzett ember leányának, akármilyen nagy szerelem dacára sem akarta a nevét oda ajándékozni. Ehez sok volt benne részben a morális gőg, részben a morális konvenció, az emberektől készen átvett hamis tömegerkölcs s az egyénietlen itélőképesség.
Ilyen volt Bálint gróf szerelmének közeli és távoli perspektivája, amit Jusztina kisasszony csak részleteiben talált el, de nem magában a lényegében. És egész nyáron uj regények reménységeit szövögette; olyan előkelő, gazdag házakat keresett, ahová Ella felolvasni vagy tanitani járhatna, s ahol - házasulandó fiatalember volt a háznál.
Mert Jusztina kisasszony furfangos kis koponyája egy percig sem pihent, mikor az Ella helyzetén gondolkodott és nem volt az a fantasztikus, regényes helyzet, melybe ő gondolatban bele ne illesztette volna Ellát. Mert olyan viszonyok, helyzet, család, vagy akár trón se volt a Jusztina kisasszony szemében, amelyre Ella érdemetlen lett volna.
Lassankint, szinte tudtán kivül, már olyan fanatikus, rajongó szeretettel viseltetett Ella iránt, hogy még saját maga előtt is kezdte röstelni és tagadni. És elhitette önmagával, hogy csak az érdek füzi őt Ellához, pedig már a szeretet fűzte és makacs kitartással bogozgatta egy-egy ujabb regénynek szálait Ella körül s ezeken a regényeken kivül már szinte nem is érdekelte őt egyéb. Már nem érdekelték sem a licitációk, sem a csődbekerülések s mire Ella az ősz elején visszajött, már két uj és eléggé jól dotált állás várt reá, természetesen, mindenütt egy-egy regényes házassági tervvel kombinálva...
Amiről Ellának sejtelme sem volt. Ő csak tanitott, felolvasott, jött-ment s egész éjjel tanult.
Délelőttönkint ismét felolvasni járt egy beteges, gazdag öreg urinőhöz, kinek az egyetlen fián kivül nem volt senkije s délutánonkint a miniszteri tanácsosnét tanitotta, - most már az olasz nyelvre, egy hajóskapitány kedvéért - s egy gazdag, szélütött épitésznek a fiatal leányát, franciául.
A Jusztina kisasszony kombinációihoz szükséges anyag itt is megvolt; a fiatal leány bátyja, egy huszonhat esztendős festő, Kopányi Béla személyében.
Nappali elfoglaltsága miatt, Ella este és éjszaka tanult. Tél idején a tanitója, Razutsek, megbetegedett, erősen előfogta a tüdőbaja s kórházba került. Már otthon, Jusztina kisasszonynál, ugy beszéltek róla, hogy nem éri meg december végét, de három hét mulva hazakerült. Februárra aztán ismét bekerült és most már minden második hónapban. Gyakran köpött vért s Jusztina kisasszony már fenyegette, hogy fölmond neki, csakhogy egyszernél többször nem merte eme véleményét megkockáztatni. Mert ugy a fiuk, mint a leányok, haragtól szikrázó szemmel néztek össze s a félénk, szerény Walter nekipirulva jelentette ki, hogy akkor az egész kolonia elmegy a háztól!
Erre aztán Jusztina kisasszony jónak látta elhallgatni. És a Razutsek koszt- és kvártélypénzét, aki Ellán kivül nem tudott betegeskedése miatt tanitani, a fiuk és leányok közös erővel fizették. Az orvosnövendék nem cigarettázott, Walter több zongoraórát vállalt s a leányok olcsóbb ruhában jártak, mint azelőtt.
Jusztina kisasszony pedig folyton lesben állt és szimatolta a regény fejlődését, ami megkezdődni sem akart, nem hogy már a fejlődés stádiumában lett volna. A festőt, aki nem lakott otthon, még nem is látta Ella s a másik, egy harmincöt esztendős férfi, vallási melancholiában szenvedett és gyülölte a nőket. Amikor Ella jött, ő elhagyta anyja szobáját s bezárkózott a maga szobájába, hol szentképeket festett, vagy a tiz esztendő óta készülő templomi motette-jét komponálta.
A másik házba is hónapokig járt már, mig egyszer a lépcsőn lejövet találkozott a fiatalemberrel. Arckép után már ismerte s mégis nem várt, különös hatást tett reá az elegáns, szép szőke, nyirott bajuszu festő. Akkora hasonlatosság volt egykori vőlegénye s a fiatalember között, hogy elsápadt és ideges szivdobogással ment ki az utcára.
A fiatal ember is meglepetten nézett utána; művész volt s feltünt neki a leány nagy szépsége s másnap, a leckeórán, váratlanul benyitott a hugához, aki bemutatta őt Ellának.
Ez az ismeretség fájdalmasan érintette Ellát; megzavarta, feltépte szivében a sebeket és szinte babonás csodálkozással nézte a fiatalembert, aki nemcsak arcban, alakban hasonlitott vőlegényéhez, hanem még a hangja is. S valami gyülölködő, keserü érzéssel nézegette és hallgatta a jókedvü, szellemes fiatalembert, aki látható igyekezettel iparkodott megnyerni már az első tiz percben rokonszenvét s már az első találkozásnál fölajánlotta kiséretét, mikor Ella távozni készült. De olyan hideg visszautasitásra talált, hogy nemcsak a fiatal ember, hanem a huga is belépirult.
S a legnagyobb felindulással és különös indulatoktól megzavarodva hagyta el Ella a házat. Fiatal szivének legédesebb álmai, első szerelmének emlékei ébredtek fel szivében s a megszégyenülés, a félredobott, megtagadott szerelemnek keserves emlékei kinozták.
És az egyhangu igában eltöltött nap alkonya annyi szomoru emlékkel érkezett meg, hogy nem mert haza menni. Minden cél nélkül bolyongott az utcákon; a hideg ólmos eső megborzongatta bőrét, fázott s az elhagyatottság keserüsége égette, marta a szivét. Az Andrássy-uton kellett keresztül jönnie, az Ágotay-palota előtt s a Belvároson keresztül kijutott a Dunapartra.
A budai hegyek szürke köddé alakulva, mintha ereszkedtek volna lefelé, be a Dunába s a viz fölött kavargó sirályok hangja, mint valami sülyedő hajónak a vész sikoltása hasitotta keresztül a levegőt. Lenn, a hajókirakodó-födelek alatt, egy-egy facér hajómunkás szitta a pipáját, rossz pokróc-darabokkal takarva be hátát és térdét.
Ella lement a lépcsőkön, közel a nagy, szennyes hullámu vizhez és sokáig nézegette a partokon lassankint kigyuló lámpákat, melyek hosszu fénycsikokkal rajzolódtak bele a szürke, piszkos vizbe. Egy-egy rongyos, gyanus alak surrant el mellette s a hidakon hangtalanul siklottak el a kocsik.
Feljött a lépcsőkön s haza ment. Elővette a könyveit, Máriskó meggyujtotta a lámpát s Razutsek átjött tanitani. Az ólmos eső kemény csöppekben ütődött az ablakokhoz s alattuk, a második emeleten, egy gyakorlatlan kéz valami szláv népdalt tanult a zongorán.
A monoton, szomoru, hamis hangok mintha valami sirból jöttek volna fölfelé s a nyirkos, hideg levegő a rossz ablakokon keresztül beszökött a szobába s megborzongatta a beteg Razutsek és Ella lelkét.
Nehezen ment a tanulás. Inkább az eső kopogását s a szomoru dalt hallgatták s egyszer csak Ella ráhajtotta fejét a kezére és sirt... Razutsek ott ült mellette és mindig lázas, üvegfényü szemével keresztülnézett a falakon, melyek megnyiltak előtte s látta arra lefelé, a román határ felé a kis bakterházat, ahol a hideg esőben, a ködben, egy öreg ember áll a vasuti vágányok mellett s kezében a kis piros zászlóval várja a vonat jöttét, de a gondolata a szegény öreg bakternek messze kalandozik. Egy nagy város felé, ahol az ő jó, okos fia tanul, s egyszer csak majd hazajön a kis bakterházba és kiveszi a piros zászlót az ő fáradt kezéből és azt mondja neki: ezután csak pipázni fog apám a jó meleg szobában...
S hogy ez a fiu beteg, hogy ez a fiu minden második hónapban a kórházágyon fekszik és szegény hivatalnok és bolti-leányok fizetik érte a kosztot, kvártélyt, azt nem tudja az öreg bakter odalenn a határszélen...
És Razutsek is sirt.
Másnap Ella nem ment el a tanitványához. Sőt harmad- és negyednap sem s a legkomolyabban kezdett rajta gondolkozni, hogy kimarad a Kopányi-háztól. A levelet is megirta, egy napig a zsebében hordta, azután egyszerre a tüzbe hajitotta.
- Ekkora luxust nem engedhetek meg magamnak, - gondolta izgatottan, mig a lángokat nézte, melyek éhes fogukkal pillanat alatt megsemmisitették levelét. - Havi harminc forintot nem hajithatok el magamtól csak azért, mert egy különös, véletlen hasonlatosság, fájdalmas emlékeket ébreszt fel bennem. Fáj, hát fáj!... Majd elmulik. Mint egyéb... Minden...
S megtörülte szemét és elment a Kopányi-villába.
De a rendes nyugodtság és közöny hiányzott lelkéből, ami ismét nyugtalanitotta. Félt a találkozástól, félt a fiatal ember szemének pillantásától s valami delejes borzongás futott rajta végig, amint hangját akaratán kivül is hallotta.
S a kapu előtt szive hangosabban dobogott és tétovázva állt meg. Vissza akart fordulni, de a saját akaratán kivül álló, egy mindennél erősebb akarat, láthatatlan szellem ujjaival vezette őt előre.
S nap-nap után izgatottan, remegő kézzel fogta meg a csinos villa rácsos kapujának kilincsét, de a napok multak és a fiatal ember nem jelentkezett. Ez megnyugtatta, de egyuttal valami különös nyugtalanság lappangott benne, melyről nem akart tudni, amit saját maga előtt is tagadott, mint a hitetlen, akiben a hit és hitetlenség különös asszociációjánál fogva, a lélek mélyén mégis ott rejtőzik valami a hitből. Örült, hogy nem látta a fiatal embert, de a lelke mélyén mégis ott rejtőzködött a titkos vágy: bár látná!... Nem őt, nem a reá nézve holtidegen férfit, hanem eleven emlékét annak a férfinak, akit most is szeretett.
És mindig idegesebb, lázasabb várakozással sietett fel a villa lépcsőjén. Arca kipirult, szeme az ideges várakozás lázától ragyogott, valahányszor az az ajtó kinyilt és bejött rajta valaki, de sohasem az, akit a lelke mélyén várt.
De a fiatal ember nem mutatkozott s a huga sem beszélt róla. Egy nap, a leckeórán, a szobaleány egy képes levelezőlapot hozott be. A fiatal leány elolvasta a lapot s odanyujtotta Ellának.
- A bátyám ir Velencéből, - mondta - s a kisasszonyt is üdvözli.
Ella érezte, hogy elpirul, hogy az ujja remeg, mig a lap után nyul s azt is érezte, hogy amint a fiatal ember irására nézett, elsápad.
Ez a hanyag, kissé nőies irás, kuszált, egyenlőtlen, hol jobbra, hol balra dülő betüivel, görbe soraival, egy másik kézirása volt, azé, akit szeretett.
Ella ijedt csodálkozással, remegő kábultsággal nézte a természet eme kegyetlen szeszélyét s könnyét alig tudta visszaszivni pillája szögletébe.
Megköszönte a figyelmet s letette a lapot, de a szeme folyton rajta volt. Amig beszélt, magyarázott, irt, javitott, amig kiadta a másnapi leckét, amig közönyös dolgokról beszélgettek, mig az előszobában felöltözködött, és amig ment a hideg téli időben az utcákon, mindig csak azokat az ismert betüket látta maga előtt.
S forró, lázas, álmodozó hangulat ejtette rabul. A jelen félredobva, megtagadva huzódott a háttérbe s a mult édes és szomoru illatu emlékei uralkodtak fölötte. S az utcán nem érezte a tél hidegét, otthon nem érezte a jelen nyomoruságát, vég nélkülinek látszó szenvedéseit és sóvár vágygyal, a fanatikus hit erejével vetette rá magát az elmult boldogság emlékére, melyet megfogott és erősen tartott, hogy ki ne repüljön kezéből.
S pár napig a visszaálmodás varázsos boldogságában élt. Lehunyta szemét s mig ment fölfelé a Jusztina kisasszony lakásához vezető lépcsőkön, azt hitte, a drága, tiszta otthona szőnyeges, virágos lépcsőjén megy. De az éjszaka vaksötétsége, a beteges, nyugtalan álom s a nappal szürke, téli égboltozata, a levegő metsző hidege, a maga egészséges, reális keserüségével felébresztette. Ismét benne volt életének börtönszerü levegőjében, melyről egykedvü megadással vett tudomást, csak egy vágytól és gondolattól nem tudott szabadulni, attól, hogy birtokába keritse azt a velencei kártyát.
Ez a vágy napokig kisérte, napokig benne élt, birni bármily uton, ha másként nem, ellopni tanitványa asztaláról, mely itt hevert előtte az asztalon, a könyvek és csecsebecsék között, mint egy értéktelen papirszelet. S egy nap pirulva, sápadva, de legyőzhetetlen vágygyal, zsebébe csusztatta...
Nehány nappal később, egy vasárnap délután, Jusztina kisasszony izgatottan jött haza. Lakói közül nem volt más otthon, mint Razutsek és Ella. Razutsek a maga szobájában tanult s Ella az ablak párkányára könyökölve, elmélázva nézegette a kis ellopott kártyát egy könyv lapjai között.
Jusztina kisasszony gömbölyü, piros arca ugy ragyogott a hidegtől, mint egy fényesre letörölt kis cigányalma s apró szeme jókedvüen kacagott ki előreálló homloküregéből.
- Na szivecském, - szólt vidáman s szokása szerint lehajigálta magáról felső ruháit - végre egy jó nap! Egy szerencsés kis napocska. Találja ki, micsoda napocska?
Ella szomoruan s kissé gunyos mosollyal nézett a vén kisasszony szemébe s nem állhatta meg, hogy legmegsebezhetőbb oldalán meg ne karcolja őt kissé.
- Bizonyosan sürgönyt kapott Jusztina néni Afrikából, hogy a gróf külön expresszen nyargal Budapest felé s hogy a Bazilikát fűtik már az esküvőnkre.
Jusztina kisasszony szemrehányólag nézett Ellára.
- Ez nem szép magától, - szólt kedvetlenül. - Most már nem mondok semmit. Elvette tőle a kedvemet.
Leült az ablak mellé s egy kosárból előrántotta a kötését, egy nagyon piszkos fehér harisnyát, amit két esztendő óta kötött már, de mindig csak akkor vette elő, ha mérges volt.
De alig ment kétszer végig a tűkön, ujra ledobta s a seszlis derekán a gombokat mérgesen kigombolta.
- Csak csufolódjék! - mondta. - Mégis az fog legnagyobbat kacagni, aki utoljára kacag. Emlékezzék csak reá! A gróf!... A grófot csak hagyni kell. Nem kell bántani. A gróf olyan, mint egy hordó ujbor. Félre kell tenni és állni kell hagyni. Most még savanyu, de ha kiforrja magát, finom óbor lehet belőle. Csak várjon, kis csufolódó! Igaz, ugy látszik, mintha mindörökre elveszett volna a gróf. De tanulja meg, szivecském, hogy az életben csak egy valami nem jöhet soha vissza: a tegnap; de a holnap mindig előttünk van. Azért csak emlékezzék arra, amit a vén Jusztina néni locsog. A gróf még nem az a kulcs, ami a tengerbe esett. Hogy hogyan és miként nem az, hogy micsoda csodák vagy fergeteg veti még utunkba, azt én nem tudom. Nem vagyok Isten. Csak azt tudom, hogy ha az Isten nem tudja valamelyik embernek a sorsát kibogozni, akkor az ördögöt hivja segitségül.
- Hát csak hadd hivja! - szólt Ella keserüen.
- Hadd! - intett Jusztina kisasszony. - Az ördög nem a legrosszabb cimborája az embernek. Na és most, Isten neki, elmondom, hogy miért mondtam az előbb: a mai nap - jó nap. Figyel reám?
- Figyelek! - sóhajtott Ella s kinyitotta ismét az ölében nyugvó könyvet.
- Hát a miniszteri tanácsosnétól jövök. Megtudtam, hogy a jövő hét végén fényes estélyt ad, ott lesznek a miniszterek, ahány könnyebben összeszedhető mágnás csak akad Budapesten és minden előkelőbb művész. Minden esztendőben ad egy ilyen nagystilü estélyt, melyről napokig beszélnek mindenfelé. Oh, a tanácsosné kitünő eszü nő. Igen közönséges származása dacára, - az apja csizmadia volt, arra Dunántul, az én hazámban s a méltóságos asszony tizenöt esztendős korában elszökött hazulról és itt Pesten beállt valamelyik szinházhoz a karba. Azután férjhez ment egy miniszteri dijnokhoz, kiből az asszony révén tizenkét esztendő alatt már miniszteri tanácsos lett. Hogy azonban ne szaporitsam a szót, megmondom hamarosan, hogy a méltóságos asszonynyal meghivattam magácskát arra az estélyre.
Ella rémült csodálkozással, gőgösen egyenesedett ki.
- Engemet? - kérdezte sértődötten. - Hogy tehet Jusztina néni ilyet az én beleegyezésem nélkül?
Jusztina kisasszony vállat vont.
- Már pedig, én mindent a magácska beleegyezése nélkül fogok tenni, amit jónak látok megtenni az érdekében. Bizza ezt csak reám. Sajnos, nem mint vendéget hivathattam meg, csak mint tánc-zenét szolgáltató zongoristát. De ez nem baj. Varratunk hamarosan egy nagyon szép kis fehér ruhácskát, szépen megfésültetjük és leül, szegénykém, a zongora mellé, mint egy kis Hamupipőke és várni fogja a maga királyfiát, aki el kell hogy jöjjön s én tudom, hogy el fog jönni.
Ellának eltünt már a haragja és bámulva hallgatta Jusztina kisasszonyt s nézte kihevült arcát, az izgatottság, harag és szeretettől ragyogó kis madárszemét.
- Hát ezért, Jusztina néni? - kérdezte elámulva.
- Ezért, szivecském! Ezért. És ne mondjon ellent. Jót akarok, Isten látja lelkemet, hogy jót akarok. Ugy szeretem, mintha a tulajdon gyermekem lenne és fáj látnom, hogy a gazok, a szennyesek, a szivtelenek boldogulnak s hogy magácska, a tisztesség, a jóság és szépség elpusztuljon, megsemmisüljön a szegénység eme börtönében. És ha az életembe kerül is, kiszabaditom ebből az elátkozott nyomoruságból.
S már a torka körül is kikapcsolta a bluzát és felállt.
- Oh, - mondta keserü dühvel, - én ismerem a világot. Ismerem és utálom s azzal szeretném magamat megboszulni, hogy magácskát boldoggá teszem. Akárhogy! Ha kell, ölök és rabolok érte. Akárhogy...
Nagyon fel volt indulva. Fujt, lihegett s hirtelen megcsókolta Ellának a homlokát, de a másik percben már elrestelte magát gyöngeségéért s azzal az ürügygyel, hogy sürgős dolga van valahol, hamarosan elment hazulról.
A bál napja közeledett s Jusztina kisasszony olyan izgatottan várta, mint negyven esztendő előtt a saját maga legelső bálját.
Mindennap elment a szabóhoz, aki az Ella ruháját varrta és mindennap megváltoztatta az előző napon választott façont. Már ki volt szabva a ruha s meglátott valamelyik belvárosi kirakatban egy másik façont, vagy a hatvanas évekbeli divatlapjaiban keresett valami érdekes diszitést és azonnal szaladt a szabóhoz és más façont rendelt. És minden nap összeveszett a szabóval. Ez dühös volt, káromkodott és utoljára az egész munkában levő ruhát a vén kisasszony elé csapta azon kivánság kiséretében, hogy hagyja el ruhástól együtt a lakását.
Ami egy csöppet sem sértette Jusztina kisasszonyt. Nyugodtan összepakolta a ruhát, azon reménynyel, hogy majd egy másik szabó, tekintettel, hogy már ki van szabva, öt forinttal olcsóbban varrja meg. S minthogy eme reménye nem teljesült, ujra visszament az előbbi szabóhoz s addig kérte, rimánkodott neki, mig ez öt forinttal nagyobb munkadijjal megvarrta a ruhát.
És este, mikor lefeküdt, egy csomó divatlapot vitt magával ágyába és gyertyavilágnál nézegette, tanulmányozta a frizurákat, pedig semmit sem értett hozzá és nem volt semmi izlése.
Mégis fölkelt az ágyból s ugy egy ingben fésüt vett elő és megkérte Ellát, engedje meg, hogy egy próbafésülést rendezzen a hajából. S mig Ella tanult, Jusztina kisasszony maga elé tette a divatlapot és mindaddig fonta, csavarta, sütötte a szép fekete hajat, mig a karja elfáradt, feje szédülni kezdett, mire visszafeküdve ágyába szomoruan vallotta be, hogy nem ért a fésüléshez, tehát mégis csak splendirozni kell három koronát egy jó fodrászra.
S elérkezett a bál napja. Ella fásult közönynyel engedelmeskedett a vén kisasszony szeszélyének és hagyta magát felöltöztetni, megfésültetni, csak azért, hogy ne rontsa el ennek a kedvét. Mikor azonban felöltöztette a varrónő, ismét le akart ülni a könyvei mellé, de Jusztina kisasszony rémülten csapta össze a kezét.
- Jézus Mária! - kiáltotta - csak nem akar ilyen gyönyörüen felöltözve leülni a mocskos, ócska könyvei közé? Legalább nézze meg magát, kis szivem, a tükörben!
És levétette a falról Máriskóval a régimódi, aranyrámás, rücskös ábrázatu tükröt és az asztalra állittatta.
- Na, - mondta izgatottan - és most nézze meg magát!
Ella belenézett a tükörbe s egy pillanatig önfeledten nézte azt a fehérruhás, széles kontyu, szépséges karcsu leányalakot, aki sötétkék szemével bámulva nézett vissza reá.
Jusztina kisasszony összekulcsolt kézzel állt előtte, mint valami titkos anya a francia és német regényekben. Szeretet, csodálat, büszkeség rejtőzött tekintetében és kinyitotta a leányok szobájába vezető ajtót s bekiáltott hozzájuk:
- Jöjjenek csak, ha valami szépet akarnak látni!
A leányok meglepetten, titkos irigységtől izzó szemmel nézték Ellát, aki röstelkedve állt előttük. Érezte és fájt neki az irigységük és fájdalmuk.
- Miért hivta be őket, Jusztina néni? - szólt szemrehányólag, mikor a leányok elhagyták a szobát.
- Hja, - felelte Jusztina kisasszony s vállat vont - az ember mindig az ellenségein próbálja ki először a hatást s csak azután a barátjain! - S ezzel átkopogtatott a fiukhoz.
- Jöjjenek csak egy percre! - S a három fiatal ember előtt csakugyan csak egy percre, kinyitotta az ajtót s aztán becsapta az orruk előtt.
- Hát a barátjaira gyakorolt hatással is meg lehet elégedve, - kacagott jókedvüen. - Lássa, - mondta, mialatt elővett a szekrényből egy kölcsönvett világoskék estiköpenyt s ráadta Ellára - különös az, hogy a nőnek csak két ellensége van. A nő és az a férfi, aki valami nagyot vétett ellene. Mert a többi férfi mind barátja, a csak kissé szemrevaló nőnek is. A nő ellenben kivétel nélkül ellensége a nőnek, még akkor is, ha jót tett vele a másik nő. Vagy talán ép akkor leginkább... Tudja az ördög!
Csöngetett s Máriskót kocsiért küldte. Ella felöltözve állt az asztal előtt s szomoruan nézett maga elé.
- Mondja, Jusztina néni, - szólt kedvetlenül - tulajdonképen mit vár maga ettől az én kirevolverezett szereplésemtől egy idegen házban, melyhez nekem különben sincs semmi kedvem?
A vén kisasszony Ella levetett ruháit rakosgatta egy székre s vállat vont.
- Akarja, hogy nagyon őszinte legyek? - Megtehetem... Nézze, szivecském, - szólt s leült az asztal mellé s az Ella levetett cipőjét maga elé állitotta - hát az ugy van, hogy az Istennek a nőteremtménye olyan, mint az elromlott barometer. Esik az eső, szél fuj, hideg van, de a barometer a legnagyobb nyugalommal meleget, szép időt jelez. Hiába, a nő valahogy nem abba a gyertyaöntőbe lett öntve, amelyikbe a férfi, és a nő akármilyen okos, vagy akármilyen férfias természetünek született, avagy gyurta az élet, a nagykoruságot még sem érte el. A nőből a gyerek, vagy az örök optimista - ez is csak gyerek - soha se nő ki. Mi csak szenvedünk, sirunk, megöregszünk, okosak, ravaszok leszünk, de a lelkünk mélyén csak gyerekek maradunk. Megsiratjuk, amit elveszitettünk, de ezek a könynyek nem azt fejezik ki, amit a férfinak egy kézlegyintése: „Ez mindörökre elveszett!”... Mi esztendőkig siratjuk azt, amit elveszitettünk, a nélkül, hogy meggyőződésünk dacára hinnénk is, hogy: ez elveszett. Hogy visszavonhatatlanul, a dolgok logikus, józan állapotából és helyzetéből kifolyólag: elveszett, meghalt, elföldeltetett. Mi hiába tanuljuk és hiába mondjuk: 2×2=4, mert magunkban hozzá tesszük, de miért ne lehetne, ha az Isten ugy akarja: öt? A mi hitünk nem a megingathatatlan természeti és algebrai tudományon alapszik, hanem: a csodákon. Mi, ha egy kis eszünk van, kikacagjuk a csodákat, de azért várjuk. Várjuk, mint ahogy az én öreg, tapasztalt, józan eszem is várja. Ki tudná jobban, mint én, hogy a földön nincs költői igazságszolgáltatás, és nem érvényesül az a bibliai igéret: hogy az utolsókból lesznek az elsők és az elsőkből az utolsók. Fenét! Az utolsóból, ha becsületes ember ez az utolsó, nem lesz első, mert az elsőség kérdése ép azon fordul meg, hogy milyen gazember az illető. És mégis... Lássa, szivecském, ez a mégis mindig itt van. A csodákban való hivés. Hogy ami elveszett, az még megkerülhet, ami meghalt, még feltámadhat... De ne gondolja, hogy ez talán az örök emberi vonást: a reményt jelképezi a nőben! Dehogy! A férfi reménysége mindig lehetőségekre, pozitiv irányokra van fektetve, de a nőé: csak a csodákra. Hát én is várom magácska számára a csodát. Sőt hiszem is. Hogy miért? Nem tudom. Nő vagyok... Jön Máriskó, - fejezte be Jusztina kisasszony s felállt. Megölelte Ellát s komolyan a szemébe nézett.
- Legyen jó és becsületes, de okos! Okosabb mindenkinél, mert egyéb titka nincs a nő boldogságának. Szépség és ész... És nekem jó előérzeteim vannak.
- Nekem pedig nagyon rossz, - felelte Ella legyőzhetetlen szomorusággal s megszoritotta a vén kisasszony kezét és lement a lépcsőkön.
Jusztina kisasszony az ajtóból nézett utána, azután sóhajtva fordult meg és keserü gunynyal nézett fel az égre: - Minden a te kezedben van, Isten!

XVII.
Mikor Ella megérkezett szerény konflisán a tanácsosné palotája elé, az előkelő fogatok már egymást érték s drága, selyemruhás asszonyok, frakkos urak lépkedtek előtte, a szőnyeges, virágokkal diszitett lépcsőkön.
Lenn a lépcső alján és fenn, két-két elegáns livréjü inas állt, feszes pózban, mint valami főhercegi lakájok. A fütött lépcsőházban a házigazda várta a vendégeket: Varacsi Pakrác János, a miniszteri tanácsos.
Ella most látta őt először. Kicsi, ritka haju, monoklis, öregedő ur volt, olyan erősen parfümözve, mintha viz helyett parfümben fürdött volna.
Nem volt ellenszenves alak, habár bizonyos mértékben hasonlitott egy hajlongásban elkopott, elegáns komornyikhoz. Apró, fényes szemének mohó pillantása pedig, amint az érkező dámáknak kezet csókolt, elárulta a nők iránti nagy vonzalmát.
Ella ott állt a vendégek háta mögött, szerényen, szomoruan. Nem tudta, merre menjen, kit szólitson meg.
A vendégek vidáman fogtak kezet a parfümös háziurral, aki mindenkinek bókolt, kedvességeket mondott s a nőkön versenyt ragyogott a sok drága ékszer a szemükkel, melyben tuláradó életkedv és szerelmi vágy csillogott.
A vendégek bementek a szalonba, majd ujak jöttek s Ella egy oszlop mellé huzódva állt és nem mert előjönni. Szégyelte magát s a lelke fájt. Olyan utolsónak érezte itt magát s a célt, amiért Jusztina kisasszony ide küldte, lealázónak látta, habár tudta, hogy semmivel se lealázóbb, mint a többi leányokra a bál célja. De az ő lelkét bántotta s egyszerre el akart innét menni.
Megvárta, mig ujabb vendégek jöttek s mikor a háziur bevezette őket, előre jött.
Ebben a percben a háziur sietve jött vissza, hogy leküldje az egyik inast egy kocsiban maradt legyező után s a szeme megakadt Ellán.
Nem ismerte őt s megállt láttára és a legnagyobb bámulat és elragadtatás kifejezésével nézett reá. Azután közelebb jött hozzá, elfeledkezve legyezőről, mindenről.
- A zongorázó kisasszony vagyok, - szólalt meg Ella zavartan.
A háziur elragadtatással mosolygott.
- Az lehetetlen, - szólt vidáman s megigazitotta szemén a monokliját, s tolakodó, de nem tulságosan sértő pillantással nézett bele az Ella szemébe.
- Nem téved, kisasszony, saját személyének azonosságában? - kérdezte jókedvüen.
- Nem, - mosolygott Ella s bátran nézett a szeretetreméltó, öregedő ur szemébe.
Ez a fejét rázta.
- Azt hiszem, hogy téved. Mert ha a zongorázó-kisasszonyok olyan tündérien szépek, mint kegyed, akkor igazán nem tudom, milyenek lehetnek a királykisasszonyok.
Lenn a portás csengője uj vendégeket jelzett, s a kis parfümös tanácsos összeütötte a bokáját Ella előtt s kecsesen a karját nyujtotta:
- Ha azonban viselni kivánja incognitóját, Hamupipőke kisasszony, - szólt tréfásan - kegyeskedjék karomat elfogadni.
Ella nem tehetett egyebet, elfogadta a tanácsos karját, aki bevezette a fogadó-terem melletti kisebb szobába s a zongorára mutatva, igy szólt:
- Ime, birodalma! - s lesegitette Elláról a köpenyegét s fejéről a kis csipkekendőt.
Egybenszabott, egyszerü hófehér ruhájában, a fényes világitás és finom milieuben, Ella szinte tulzottan szép volt. Alakja, fehér arca, csodálatos szeme és kékesfekete haja valami álombéli leányalakot formált belőle.
A kis monoklis, karján a köpenyeggel és kendővel, önfeledt csodálkozással nézte, azután gunyosan elmosolyodott.
- Hát kegyed tanitja az én feleségemet nyelvekre? - Na, - mondta könnyedén vállat vonva - hát kegyeskedjék itt helyet foglalni s ha érdekli az, ami ott tul van, - mutatott a nagy terembe vezető ajtóra, - hát szórakozzék rajta.
Az egymásba nyiló termek jól, de kárpitos kézzel butorozva, nehéz függönyeivel, pazar csilláraival, a gazdagságot, a teljes jólétet képviselte.
A vendégek, több férfi, mint nő, magas állásu hivatalnokok, főpapok, katonák, divatos művészek, egy nagy körben diskuráltak s köztük a háziasszony, ki tul volt már első fiatalságán, de még mindig szép, fekete asszony volt, szikrázó szemmel, finom kis pisze orral, gyönyörü szájjal. Drága gyémántjai ragyogtak, a nyaka, füle, karja szinte világitott, s husos, piros szájáról jókedvü, kicsit nyers hangu kacagás gyöngyözött.
Egy hirtelen pillantással észrevette a másik szobában Ellát s hozzá jött.
- Ah! - csettintett a nyelvével meglepődve s a háta mögött összehuzta a bársonyfüggönyöket - hisz maga olyan szép, kisasszony, hogy én kénytelen leszek véka alá bujtatni, mert az itt levő összes nőket elhomályositja. Jöjjön csak ide közelebb!
S mikor tetőtől-talpig, a legmüértőbb szemmel végignézte, halkan füttyentett.
- Tudja mit mondok én magának, kisasszony, - szólt, a zongorához támaszkodva s élesen nézett bele Ella szemébe. - Azt, hogy ebben az egész házban itt, tulajdonképen maga a legérdekesebb teremtés. Érdekesebb minden nőnél s még annál a két miniszternél is érdekesebb, akiket várok s akik bálom szenzációi lesznek.
Ella kedvetlenül babrált övének szalagjával s nem szólt. Félt ettől az asszonytól s undorodott tőle.
- Mondja, kisasszony, - folytatta a tanácsosné s legyezőjével megérintette Ella kezét - van magának elég eszecskéje a kápujában?
Ellán az undor láza futott keresztül.
- Nem tudom, méltóságos asszony, - felelte hidegen s ránézett az asszonyra. - Csakhogy nincs más vágyam, mint becsületesen megkeresni kenyeremet.
- Ez tiszteletreméltó vágy, - mosolygott a szép asszony s kiegyenesedett. - És természetes vágy. Minden ember becsületes akar lenni a világ számára.
- És a magunk számára? - kérdezte Ella megütődve.
A tanácsosné elfintoritotta a száját s duzzadó mellén eligazitotta ruhájának pár ráncát. És igy szólt:
- Ha valaha Konstantinápolyba megy, vigyázza meg a hámálokat, ami magyarul azt jelenti: teherhordók. És nézze meg, hogy egy hitvány ember micsoda óriási, baromnak való terhet tud a vállán elvinni. És akkor gondoljon arra, hogy a lelkiismeret is ugyanilyen hámál. Óriási terheket elbir és meg se kukkan alatta... Pá! Még erről fogunk csevegni...
Széthuzta az ajtó függönyét s visszament a társasághoz.
A vendégek egyre jöttek, már tiz óra volt s Ella káprázó szemmel nézte őket az ajtó függönye mellől. És egyszerre a szivverése elállt.
A tanácsosné mellett egy magas, szőke fiatalember állt: Kopányi, a festő.
Ella az ajtó mellé huzódott, de tekintetét nem tudta levenni a fiatal emberről s arca kipirult, szeme csillogott és észre sem vette, hogy a kis monoklis tanácsos benyitott a háta mögött s figyelmesen nézte őt, a tekintetét követve.
S megszólalt, csufolódó, tréfás hangon:
- Tagadhatatlan, az a magas szőke itt a legcsinosabb fiatal ember!
Ellának még a szép, hófehér nyaka is elvörösödött és nem mert a tanácsosra nézni. Zavartan hallgatott.
- Nem ismeri? - kérdezte évődve a tanácsos.
- De igen! A hugát tanitom, - szólalt meg Ella nyugodtan s őszinte, szép szemét ráemelte az öreg urra.
Ez egy kutató pillantást vetett reá s a zongoráról fölvett egy kottalapot. Figyelmesen nézegette a hangjegyeket, közbe a foga között dudolta, miközben könnyedén igy szólt:
- Kopányi igen szeretetreméltó, kedves fiu, de kissé üzleti szellemü és előrelátó, mint minden kistehetségü müvész-ember. Azonkivül, a kerekeskocsin járó, szélütött apja a legnagyobb mértékben nyárspolgár s mint ilyen, gőgös és nagyravágyó. Ami természetes és érthető. Az apja még csak közönséges kőmüveslegény volt, egy forint husz krajcár napszámért épitette Kiskunhalason valamikor a kéményeket, s amint én az életben tapasztaltam, szegény leányokat elvenni és egyáltalán meggondolatlan házasságokat kötni, csak a legalább is három generációig uri emberek szoktak. Akinek azonban a nagypapája még kéményt épitett Kiskunhalason, az már gazdag és előkelő családból akar házasodni.
Visszadobta a kottát a zongorára s ránézett Ellára.
- Nem haragszik? - kérdezte olyan hangon, mely nem akart komolynak látszani és mégis az volt.
- Miért haragudnék? - mosolygott Ella, minden utógondolat nélkül, de kissé csodálkozva. - Csak azt nem értem, miért mondta el ezt nekem, tanácsos ur?
Ez egy pillanatig öntudatlanul maga elé nézett, aztán kesernyés vidámsággal elkacagta magát.
- Tudja, kisasszony, az ilyen öreg ember, mint én vagyok, már olyan, mint a Lear király bolondja! Messzelátó nélkül is messze lát és fecseg, azt se tudja miért. Különben majd mindjárt ide hozom ezt a kiskunhalasi Rafaelt, minthogy ugyis ismerik egymást.
Ella érezte, hogy ismét elpirul és zavart mosolylyal nézett a tanácsos után, aki ott járt már a vendégek között, mint egy kis frakkos gnóm. A férfiakat megnevettette egy-egy viccével (ezekért a viccekért, a viccek hazájában, sok mindent megbocsátottak neki a nálánál különb emberek is). A nőknek pedig mindig uj és uj bókokat mondott s Ella látta, amint karját beleakasztotta a Kopányi karjába.
Ella reszketni érezte térdét s leült egy kis asztal mellé, melyen óriási sárga virágvázában, nagy csomó fehérviola illatozott s öntudatlanul tépdeste a virágot. S lelkét ismét megszállta a a szomoruság és az elmult boldogság emlékei, mint az égen a kis apró, rózsaszinü felhők, ugy vonultak el előtte... És ott volt azon a bálon, melyen megismerkedett a vőlegényével... A megyebálon. Majdnem egész este vele táncolt s nehány hónap mulva megkérte a kezét... Elmult! Olyan boldog többé soha sem lesz...
Felállt s oda ment a függöny mellé, honnét kényelmesen nézhette a fényes társaságot. A tanácsos Kopányival s egy ezredessel valami képet nézegetett a falon.
A fiatal embernek szeme, szája, feje tartása, még gesztusai is teljesen és egészen a Szalányi főhadnagyé volt.
Szinte babonás borzongással nézte s szomoru, szerelmes keserüséggel. Mintha csak azt a másikat látta volna benne. Az elsőt, az egyetlent, akit a végzet ismét utjába hozott.
S keserüen elmosolyodott a jellemzésre, melylyel a tanácsos ezt a másikat lefestette. Még a jelleme is, mint a másiké. Számitó, hitvány kis átlag-ember, semmi kiváló tulajdonsággal, mely kiemelné őt a szürke mázsálóból. Semmi erő, akarat, semmi vas, kő, acél benne, csak porlékony gipsz az egész ember.
Utálat, lenézés fogta el, de mikor az ezredes más társasághoz csatlakozott s a tanácsos a fiatal emberrel erre tartott, ujra megremegett a szive, arca kipirult s lehunyta a szemét.
A méltóságos ur ugy hozta be karonfogva a fiatal embert, mint Margithoz vitte Mephisto: Faustot.
Bár jóval kevesebb rosszakarattal, de némi kiváncsisággal, egy kis gunynyal s a léha, előkelőbb férfiak, kalandok közvetitését mindig szivesen végző vágyával.
Ami, pláne nála, nem mehetett különösebb csodaszámba. Egy olyan férfira, akinek utját asszony egyengette el, nem igen lehetne a menyország kulcsát rábizni. Habár a lelke mélyén nem volt rossz és romlott a kis méltóságos ur. Ami ő benne rossz volt, az ur rosszasága volt. A lusta, kártyás, lump uré, aki a könnyü, uri életért a menybéli jussát is eladná, nemcsak a földi tisztességét.
Hogy aztán megcsömörülve, megöregedve, kijózanulva, másként látta az életet, mint régen, általánosságban véve nem annyira természetes ugyan, ő nála azonban természetes volt.
Vannak emberek, akik hiába esnek a pocsolyába, még sem fulnak bele. Ilyen parafa-lélek volt a méltóságos ur is. Akaratán kivül több jót tett életében, mint rosszat, elhatározás, rákészülés nélkül, mig a rosszra mindig előzetesen készülnie kellett.
- Nem vitt rá a lelkiismeretem, hogy megfosszak egy művészt attól az élvezettől, ami ebben a kis zugban vár az emberi szemre - bókolt udvariasan Ella előtt és közbe kiváncsian nézegette a két fiatalt.
De nem sokat látott. Vagy legalább is, nem többet, mint naponta lát az ember, egyformán urinevelésü fiatal pár találkozásánál, habár némi érdeklődés van is közöttük.
Pár udvarias szót váltottak s a fiatal ember meggondolatlan ügyetlenséggel kérdezte Ellát: fog-e táncolni?
Ella mélyen elpirult s a szeme könynyel telt meg. Ez a kérdés tisztán körvonalazta az ő itteni helyzetét.
Még a tanácsos is zavarba jött s mikor elhagyták Ellát, szinte leverten mentegetőzött:
- Gyönyörü leány, azt hiszem, uri leány is, hanem hát az állása! Zongorázni van itt.
- Majd később megkérem a méltóságos asszonyt, - mosolygott a fiatal ember, nem minden önérzet nélkül, bizva abban, hogy a tanácsosné, aki szemmelláthatólag kacérkodott vele, nem tagadja meg kérését.
Később vacsorát szerviroztak a vendégeknek, a cigányok elhelyezkedtek egy másik teremben s Ellát egy öreg német inas szolgálta ki magános asztalánál. Szeverián, aki naponta ráadta az előszobában kabátját.
És az inas nagy figyelme, majdnem hódoló tisztelete, melylyel kiszolgálta, némileg enyhitette alacsony állásának fájdalmát.
Pár perc alatt olyan gonddal, eleganciával és izléssel teritett meg a kis asztalkán, mintha valami uralkodó hercegnő ült volna melléje.
A legszebb kis csipkés abroszt csente ki a szervirozó szobából s a virágos vázát annyi izléssel állitotta fel s azt a néhány szál virágot, amit kivett a vázából, olyan gráciával rakta le a tányérok mellé, hogy Ella szomoruan elmosolyodott:
- Miért fárad ugy értem, szegény Szeverián?
Az öreg inas szeretettel nézett rá.
- Hát kiért fáradjak itt, ha nem a kisasszonyért? Talán azokért ott! - mutatott fejével megvetőleg a nagy terem felé. - Hisz a kisasszonynál nobilisabb személy nincs az egész házban.
Ella sóhajtott s a szempillája könnyes lett.
- Már pedig ez ugy van! - állitotta az inas. - Én tudom. Valamikor szolgáltam a méltóságos ezredes urnál, báró Horn-Hannsnál, a kisasszony nagypapájánál.
Ella hirtelen elsápadt s csodálkozó bámulattal nézett az öreg inasra.
- Maga, Szeverián? Maga?
- Én, - felelte ez s félrefordult, hogy megtörülje a könnyes szemét.
- Hisz akkor maga ismer engem?
- Mindjárt az első napon megismertem itt. Egészen a szegény édes mamája. Ép ilyen tündérien szép volt leánykorában.
Ella sirva takarta el szemét s a zongorára hajolt.
Az öreg inas néma megilletődéssel rakta le a kezében levő poharakat és halkan behozta a sültet, a halat, finom pástétomokat s mikor már minden az asztalon volt, tiszteletteljesen megállt Ella előtt s a legjobb szivvel igy szólt:
- Ne sirjon, drága kisasszony, hisz az ember olyan a sors kezében, mint a labda. Földhöz vágja, falhoz vágja, de az nem baj. Az ember ujra csak talpra áll. És a kisasszony!... Én Istenem, mi minden áll még előtte. Szép, fiatal, jó és én hiszem, hogy szerencsés fog lenni. Én ugyan a jó isten igazságában nem igen bizok már, de az ember olykor megérez ezt, azt. Kegyeskedjék vacsorázni és higyjen az öreg Szeverián szavának, aki olyan sok mindent látott már az életben!... Gondolhatja, kisasszony, - tette hozzá jókedvü gunynyal, mikor látta, hogy Ella megtörüli a szemét s az asztalhoz megy. - Egy főuri cseléd! Majd egyszer megirom a memoirjaimat, - mosolygott s kihuzta az asztal mellől a széket s egy pohárba bort öntött.
Mig Ella evett, Szeverián künn végezte a dolgát s egyszer csak tányéron egy szép őszi barackot s egy szál rózsát hozott be.
- Egyiket a méltóságos asszony, másikat Kopányi ur küldi, - mutatott szemével a tányérra. - Tessék az ablakon kihajitani, különösen a rózsát!
De Ella nem hajitotta ki. Olyan sötétvörös lett az arca, mint az előtte fekvő rózsa s bár szégyelte magát, mégis boldog zavarral nézegette.
- Kinyissam az ablakot? - kérdezte az inas a háta mögött.
De Ella szinte védőleg nyujtotta kezét a rózsa után s oda állitotta a többi virág közé, a vázába.
- Nem sérthetem meg a küldőjét, - magyarázta.
Szeverián hallgatott.
A cigányok már huzták oda át a szebbnél-szebb hallgató nótát s Ella a rózsát nézegetve evett.
Vacsora után a háziur egy percre bejött s megkérdezte, meg van-e elégedve a kiszolgálással és jókedvüen kacsintott: még ma táncolunk!
Később Kopányi karján a háziasszony is bejött. Kreol arca, apró kis füle rózsásan égett a pár pohár pezsgőtől, mit megivott s fekete szeme jobban ragyogott, mint drága gyémántjai.
- Kisasszony, - kiáltott jókedvüen, - üljön le a zongorához, s játsszon valamit! Egy szép Schumann-dalt, egy Chopin-balladát, vagy amit akar. Csak nagyon szépen játsszon!
A fiatal ember a zongorához ment s kérőleg nézett Ellára, mintha azt mondta volna: könyörgöm, az én kedvemért is!
- Melyiket akarja? - kérdezte a fiatal ember s a kottatartóból elővett egy csomó hangjegyet és olyan melegen nézett Ellára, hogy ez remegő ujjal forgatta a kottalapokat.
- Ezeket, - mutatott a Schumann-dalokra, mire a fiatal ember a kottatartóra állitotta a lapokat.
A tanácsosné, legyezője mögül, élénk érdeklődéssel nézegette őket.
Ella leült a zongorához s megütötte a billentyüket. Szép, tiszta hangok gyöngyöztek ujjai alatt s megcsendültek a Schumann-dalok örökszép melódiái.
Mikor odaát a vendégek meghallották, érdeklődve néztek az ajtó felé.
- Ahá, - intett a házigazda, - Tündér Ilona megszólalt! - S a két minisztert kézen fogva, az ajtóhoz vezette.
- Ha szépet akartok látni kegyelmes urak!
Benn a felesége leültette a magas vendégeket.
- Honnét szedték ezt a leányt? - kérdezte az egyik, miután föltette cvikkerét s műértő tekintettel méregette a zongorázó leányt.
- Titok! - évődött a tanácsosné.
A többi vendégek természetesen a miniszterek után jöttek és Szeverián, anélkül, hogy parancsot kapott volna reá, büszkén széthuzta a bársony függönyt s ő maga melléje lapult és onnét nézte s hallgatta Ellát.
Ella szépen játszott, melegen, érzéssel, nagy intelligenciával.
Kopányi forgatta a kottalapokat s félszemmel a leány tökéletes szépségü fejét, bájos arcát nézte, szinte ittasan és képes lett volna abban a percben tiz évet adni az életéből, ha a mezitelen, hófehér nyakát megcsókolhatta volna.
Ella átszellemült arccal játszott, soha szebben, mint most, de nem itt játszott, hanem otthon, a szülői ház szent falai között s ez a kottát forgató férfikéz ott mellette, a vőlegénye keze volt...
Ebből a boldog álomból a tanácsosné legyezője ébresztette föl.
- Jöjjön, - sugta a fülébe, - a kegyelmes urak meg akarják ismerni, kis Fortuna kisasszony!
S Ella egy csomó kapzsi, éhes, pezsgőtől felforralt férfiszem tüze előtt állt.
A két miniszter gratulált neki s a házigazda felhasználva az alkalmat, tréfás modorban a kultuszminiszter figyelmébe ajánlotta őt.
- Kegyelmes uram, - szólt vidáman, - senki másnak nincs jobban módjában meghálálni a kisasszony által szerzett művészi élvezetet, mint neked. A kisasszony a paedagógiai pályára készül.
- Köszönöm a figyelmeztetést, - mosolygott a miniszter. - Rendelkezésére állok a kisasszonynak.
- Csakhogy ennek egy kis ára is lesz, Fortuna kisasszony! - gondolta a tanácsosné gunyosan.
A jég azonban meg volt törve. Ella mindenkit elbájolt s a fiatal emberek, köztük legelőbb Kopányi, táncra kérték.
Ella a tanácsosnéra nézett, aki engedelmet adólag intett s a másik percben már Kopányi vitte a karján.
Szebben és szebb leány, aligha táncolt még e táncosok karján. Az egész társaság őt nézte s nem lett volna leány, ha érezve az általános csodálatot, egy kis győzelmi mámor nem száll a fejébe.
Táncolt mindenkivel, még a kis monoklis tanácsossal is, de legszivesebben és legboldogabban Kopányival.
Mikor ennek a karja keresztül ölelte derekát és könnyedén repültek a zene ütemére, mintha nem ezen a földön élt volna. Arca átszellemült, ajka boldogan mosolygott. Egy bűbájos keringő ringatta őket tova, mint valami virágoscsónakot s a fiatal ember, megszédülve a leány hajának ibolya-illatától, könnyelmü elragadtatással sugta fülébe: imádom!...
És Ella minden meglepődés, izlése és büszke szemérme minden fellázadása nélkül hallgatta a gyors szerelmi vallomást, amit férfi csak egy védtelen, családnélküli leánynyal szemben mer megtenni.
De Ella nem ennek a fiatal embernek karján táncolt, nem ennek a szerelmi vallomását hallgatta s mikor másodszor is ismételte ez a vallomást, nem ennek a férfinak szoritotta meg remegő ujjaival a kezét...
Boldog volt, ugy, mint régen, szerették, szeretett, táncolt, csodálták, tisztelték, ugy, mint régen s ez a hódolat ittassá tette. Hogy mi áll előtte, mi van mögötte, e pár órára teljesen elfelejtette.
Olyan szép, ifju és tehetséges volt, hogy mindenki megszerette a mámor, a gondtalanság ez óráiban, csak mikor két óra felé elment, akkor kacagott össze az előkelő társaság:
- Jól kimulatta magát a kis guvernant!
Kopányi a kocsi előtt állt, mig az öreg inas betakargatta Ellát s még egyszer szerelmesen a szeme közé nézve, megemelte a kalapját:
- Viszontlátásra, holnap, a hugomnál!
Ella lehunyta a szemét s a kocsi sarkába huzódott. Egyszerre fázni kezdett s a hideg levegő fölébresztette.
- Álom volt! - suttogta, szemével visszafelé pillantva; - az egyedüllét és elhagyatottság, ez a valóság.
És másnap délután Kopányi már ott cigarettázott a huga szobájában, mikor Ella jött.
A fiatal leány, kinek elmesélte az Ella báléji hóditását, örömmel sietett eléje.
- Gratulálok a nagy hóditáshoz! - mosolygott vidáman. - Képzelem, milyen szép lehetett fehér ruhában, mikor ebben az örök fekete ruhájában is olyan szép, mint egy alvó Csipkerózsika.
És aznap nem tanultak. A fiatal ember kacagva mondta el, mennyi pezsgőt, puncsot ittak hajnal felé s táncosnő hijján, a férfiak együtt táncoltak.
- Tudja, hogy ez az ős lump, - mutatott a fiatal leány a bátyjára - csak egy órával előbb kelt fel? Máskülönben - hunyoritott szemével hamiskásan - ugy gondolom, ezután gyakoribb vendég lesz itt nálam!
S a testvérek, mintha csak összebeszéltek volna, vidámságukkal el akarták hajtani azt a kis borut az Ella homlokáról, melylyel ide belépett. S ha nem is sikerült teljesen, de azért csöndesen mosolygott a testvérek apró csipkedésein, egy-egy ismert báli alak fölött.
Egy óra mulva Ella felállt.
- Tehát ma nem tanulunk, - mosolygott, a keztyüjét felhuzva. A fiatal ember is fölvette a kabátját s megszoritotta a huga kezét, aki kedves, sunyi kiváncsisággal nézegette őt félszemével.
S kimentek a házból, végig a havas kerten s az utcára értek.
- Merre parancsolja? - kérdezte a fiatal ember s boldog mosolylyal nézett Ellára. - Ha szabad volna proponálnom, a ligetet ajánlanám egy sétára.
De Ella a fejét rázta.
- Nem lehet! Sokáig aludtam ma és sok dolgot elmulasztottam.
- Oh, - felelte a fiatal ember vidám gondtalansággal - elég hosszu az élet, hogy az elmulasztott dolgokat kipótoljuk!
- Csakhogy az élet nem mindenki számára elég hosszu, - felelte Ella komolyan s tekintete előtt megjelent az apja őszbeboruló feje egy rácsos ablak mögött.
- Most valami szomoru dologra gondolt, - nézett rá a fiatal ember komolyabb mosolylyal. - Eltaláltam?
- El! - felelte Ella s meggyorsitotta lépteit. Hallgatva mentek egymás mellett. Ella szomoru merengéssel nézegette a havas fákat s a fiatal ember nem tudott volna hamarosan beszámolni magának, hogy mit érzett a szép leány oldalán, mire gondolt és mi célja volt vele, hogy mellette ment?
De ilyesmire nem is gondolt. Tetszett neki Ella, s örült, hogy mellette lehetett. Nem volt kalandor természet, egyrészt azért, mert ennél kényelmesebb természetü volt, másrészről meg, nem volt reá szüksége, hogy nők után futkosson, mikor azok futottak ő utána.
Szép, gazdag, fiatal férfi volt, müvész s már husz esztendős korában ölébe hullt a teljesen érett, vagy férges szerelem. S most, nem messze a harmincadik esztendejétől, kissé jóllakva, de minden cinizmus nélkül nézegette a férfi és művész szemével a nőket. Amihez hozzájárult az is, hogy sok, pompás életerőt és szeretetet örökölt széles vállu, szőke bajuszu kőmüves nagyapjától, aki fiatal korában, valószinüleg a harmadik faluba is elgyalogolt egy szál rózsával kezében a szive választottjához.
Tehát a művészélet affektált, divatos cinizmusa nem sokat rontott rajta. Elég gyakran eljárt művészek, irók társaságába, de a barátjai a gazdag patricius-családok fiaiból kerültek ki.
S minthogy ezekhez állt közelebb, inkább ezekhez hasonlitott. Jómodoru, sima, egy csöppnyi romantikára hajló, de ha a viszonyok ugy hozták magukkal, megfontolt, hideg és számitó eszü tudott lenni.
Az Ella nagy szépsége, komoly, előkelő tartózkodása elbájolta s minden gondolat nélkül, egyedül e varázstól vezettetve, követte most és később.
És Ella szerette. Szerette benne tovább, folytatólag, a másikat, az elsőt és egyetlent, bus, lemondó, reménység és minden cél nélküli érzelemmel.
Ha egy nap nem látta, már hiányzott valami az életéből, a nélkül, hogy ha látta, boldogabban és nyugodtabban telt volna el napja. Egészséges, minden romantikától ment lelke, komoly egyénisége, megdöbbenő csodálkozással vizsgálgatta önmagát, de megnyugtató választ nem talált a szomoruan alvó érzés ujraébredésére.
Pedig ez az érzés semmi boldogságot nem igért, csak a mult különös illuziójával édesité meg szomoru életét és ő ezt tudta, érezte, tisztán látta.
*
És ujra kitavaszodott... Az öreg Máriskó egy hosszu tél szennyét lemosta az ablakokról, a türelmes lelkü Pepsa néni köszvényes fájdalma enyhült és Ella egy juniusi délután agyoncsigázva, fáradtan vánszorgott fel a lépcsőkön, kezében a diplomájával.
Jusztina kisasszony izgatottan nyitott előtte ajtót s Ella néma szembeszéddel nyujtotta oda a tanitónői diplomáját.
Az öreg kisasszony egy pillantást vetett a papirosra, - csupa kitünő, elejétől-végig - s keserü dühvel az asztalra hajitotta.
- A tüz vetné fel valamennyi női diplomát! - mondta haragosan. - Ne diplomát, férjet adjon az állam minden nőnek! S akinek nem jut, azt tartsa el az állam. De a nő nem arra való, hogy legszebb, gyönge virágkorát odaajándékozza az államnak egy falat kenyérért. Nem, - verte az asztalt dühösen Jusztina kisasszony - nem bánom, ha erkölcstelennek, ha barbárnak is tart a világ, de én azt mondom, hogy a nő szép fiatal fejét nem arra teremtette az Uristen, hogy magazinja legyen egy csomó szamár, fölösleges tudománynak, hanem arra, hogy egy jóravaló fiatal férfikéz a szivéhez szoritsa.
Ella szomoruan nézegette a diplomáját. Két hosszu, boldogtalan, szomoru esztendőnek emléke nézett vissza reá a néma papirosról.
- Lássa, kis szivem, - folytatta Jusztina kisasszony s tehetetlen mérgében felborzalta a saját kis gyér frizuráját - most kellene, hogy az állam, a nőnevelés, a szocializmus és feminizmus benézzen az ablakon! Hadd látná a maga szépséges könnyes szemét.
Ha Máriskó nem jön be a speizkulcsért, Jusztina kisasszony tovább folytatja társadalmi értekezését. Igy odaadta a speizkulcsot, lelkére kötötte Máriskónak, hogy kevés zsirt vegyen ki a bödönből és leült.
- Nézze, szegénykém, - szólt nyugodtabban - én nem vagyok próféta, hogy megjavitsam és igazgassam a világot, hát hadd járja a bolondját. Ha belefárad, ugyis megáll ő magától. Hanem a maga dolgáról beszéljünk, kis szivem! Még pedig nyiltan és őszintén... Én egy esztendő óta, ahány embert csak mozgósitani lehet egy tanitónői állás elnyerésének hadjáratához, azt mind mozgósitottam. Elkezdve a kegyelmes uraktól és asszonyoktól az inasokig és komornákig. S eddig igéretnél egyebet még nem értem el. Ennyi az egész... Pedig még nem is tudják, hogy kicsoda... Hogy az édes apja...
Ella a rémülettől kitágult szemmel, némán nézett reá.
A vén kisasszony nem birta ki ezt a tekintetet s felállt. Egy kicsit hallgatott, aztán megint odajött Ellához s a háta mögött állva igy szólt:
- Ezen a beszélgetésen muszáj átesnünk, hát essünk át rajta. Szedje össze, kis szegényem, azt a szent, nagy bátorságát és hallgasson ide... A diplomája előtte fekszik. Jól van. Meg akarta szerezni, hát megszerezte. A haszna azonban? A reális haszna?... Hát ezt meg kell mondanom... Nem hiszem, hogy állást kapjon... Az apja miatt...
Az a hang, melyen Ella felkiáltott, hetekig fülében csengett a vén kisasszonynak s mikor görcsös zokogással borult le az asztalra, a meghatottságtól csak percek mulva tudott megszólalni.
- Sirjon, szegénykém, - szólt s kezét Ella fejére tette - mert az élet nem a jó lelkek számára van teremtve, hanem a becstelenek és gonoszok diadalára. Sirjon, de ne sirja el minden könynyét, mert a legnagyobb baj az, ha már sirni sem tud az ember.
*
Juniusban, ugyanakkor, mikor ő utolsó vizsgájára készült, megtörtént a Kisaranyos lakodalma is. Őt csak egy rövid levélben értesitették a történtekről és többé senki sem törődött vele a családban. A rokonok és testvérei maguk között nyiltan őt vádolták anyjuk halála miatt s Ellának többé a rab apján kivül nem volt senkije a családban; csak azon kivül: Jusztina kisasszony.
S most, hogy semmi dolga nem volt többé, nem számlálta izgatottan a napokat, félve az órákat, hogy mennyi jut belőlük a tanulásra. Hogy nem kellett többé éjszakáznia a könyvek mellett, hogy volt ideje az alvásra, nem aludt s a gond, nem annyira a maga, mint az apja sorsa miatt, rettenetes hosszuakká változtatta a nappalokat és éjszakákat.
Reggel sápadtan, beesett szemmel kelt fel, s nappal tétlenül, összetett kézzel ült óraszámra a tikkasztó meleg napokon az ablak mellett és a szomszéd ház kéményeit nézegette.
Még a tavasz végén meghivta őt a Kopányi kis fiatal huga falusi birtokukra, de nem fogadta el a meghivást. Azt hitte, ha a fővárosban marad, hamarabb jut álláshoz és szándékosan meg akarta magától vonni azt a boldogságot, hogy napokig a fiatal ember mellett legyen. Tisztában volt vele, hogy ennek se célja, se értelme s hogy ez az örömnélküli folytatása a másik szerelemnek, akármilyen erős érzése volt is szivének, nem volt egyéb, mint egy nagyon drága, nagyon kedves halottnak az emléke.
Az ő nyugodt, tiszta gondolkodása, nem hasonlitott a nők általánosan egyforma, kapkodó szeszélyü ábrándozásához s a tapasztalatok megbizható őrei voltak, még szerelmének is.
S mig a fehérnemüjét javitgatta az ablak mellett, vagy tétlenül ült, ölébe eresztett kézzel, mint valami messze utról jött, fáradt utas, ki még messzebb utra a hajó indulását várja, fájdalmas szomorusággal nézett a messzeségbe, melytől semmit sem várt a maga számára, csak az apja jobbik sorsát.
Jusztina kisasszony, kire a nyár szintén nagyobb gondok napjait hozta, aggódva nézegette őt. A kosztosai száma ilyenkor megcsappant, valamint az adás-vevési üzlet, csak az adósságok gyültek, szaporodtak.
De az idei nyár legnagyobb gondja mégis az Ella sorsa volt szivének.
Ebben az elfásult, ravasz kis üzleti szivben, a természet most egyszerre valóságos anyai érzelmeket gyujtott fel. S már nem is szerette, hanem valósággal imádta Ellát. Amit tett, amit gondolt, amit akart, minden ő érte történt.
Mig Ella nem került ilyen közel a szivéhez, volt egy titkos vágya; egy kis birtokot szerezni valahol falun és ott függetlenül, uri önállósággal gazdálkodni. S eme vágyáért: fösvénykedett, uzsoráskodott, nyuzta a kosztosait, hamisitotta ételüket, handliroskodott, nyomorgott. S most mindezt Elláért cselekedte meg.
Egy nap, ugy augusztus elején, kihevülten, fujva, ragyogó szemmel jött haza s önfabrikálta kis lapos kalapját még kivül az előszobában levette fejéről, keztyüjét leráncigálta s lehajitotta az ágy mellé.
Ella a nagy hőségtől fáradtan ült az ablak mellett s a harisnyáját stoppolgatta. A fülledt kis udvarról egy csöppnyi levegő sem jött be, csak rántás és hagymaszag s az ablaktáblákon legyek sétálgattak le s fel.
- Akar egy finom kis hirt hallani? - kérdezte Jusztina kisasszony tuláradó jókedvvel. - Gróf Ágotay hazajött.
Várta a hatást, de Ella közönyösen füzött be tüjébe egy hosszu szál pamutot. Nem érdekelte a hir. S hogy mégis mondjon valamit, kedvetlen mosolylyal igy szólt:
- Nem hiszem, hogy ebből nekünk valami hasznunk lenne.
- Én meg hiszem - szólt a vén kisasszony izgatottan. - A férfiak tul a negyvenen, már nem ugrálnak, mint a verebek, hanem meghuzódnak egy helyben, mint a bölcs bagoly. Meg a feledés sem olyan könnyü mesterség már ebben a korban, mint a fiatal ember korában. Mert mig ezek nem akarnak felejteni és mégis felejtenek, addig amazok, ha akarnak sem tudnak. Ami természetesen nem az ő egyéni érdemük, hanem koruknak a természete.
Ella teljes közönynyel hallgatta Jusztina kisasszonyt. Az a halvány fellobbanása a még nem régi női dacnak: hogy megmutatom! s az az egy esztendő előtti keserü vágy, hogy egy előkelő, fényes házasságot köthessen, már szertefoszlott lelkéből, mint a köd, melyet elüz a nap fellobbanása.
S az a siető tettvágy, az a nagy erély, már hiányzott belőle, mint az erdőből a kiszáradt patak, melynek nyoma veszett. Az a két esztendei emberfölötti erő, akarat, mintha felégetett volna benne minden további erőt és akaratot, ernyedten, kábult öntudatlansággal, fáradtan nézte, hogy mulik egyik nap a másik után és már nem érezett magában vágyat a további küzdelemre.
Néma tépelődéssel megadta magát sorsának, mely ellen a szomoru nyári hónapok alatt ugy érezte, soha többé nem fog fellázadni.
Pedig ez az erőtlenség nem volt egyéb, mint a tulfeszitett erőnek természetes reakciója, Jusztina kisasszony tudta ezt s azért nem ijesztette meg közönyössége. Nem szólt egyebet, csak néhány nap mulva, egy délután, vadonat uj, elegáns fekete ruhában állitott Ella elé s igy szólt:
- Kis szivem, öltözzék fel, s menjünk ki egy kicsit a szigetre! Amint láthatja, egész elegáns mamának festek s nem fog velem szégyent vallani.
Ella meglepődve nézett végig a teljesen átvedlett vén kisasszonyon s elmosolyodott.
- Értem! - bólintott ez vissza tréfás gunynyal. - Arra gondol, hogy ez a vén hölgy vagy megbolondult, vagy megölt valakit, hogy husz esztendő után egyszer csak megembereli magát egy uj ruhával. Mert uj! Bizony isten uj és nem uraságoktól levetett toilette. Azt azonban bevallhatom, hogy nem épen magamért, hanem magáért csináltattam, kis szivem. Hogy egy kicsit kibujhasson velem ebből a förtelmes oduból.
A ruhacsináltatás okának azonban más titka is volt, mint amit Jusztina kisasszony bevallott. Azt a 30 forintot, amibe a ruha került, keserves fáradsággal, pumpolással, szines kis apró hazugságok árán kapargatta össze, de magában igy szólt:
- Harminc forintomba kerül egy darab rongy, ami, tekintve az én anyagi viszonyaimat, hallatlan pazarlás számba megy. Én azonban tudom, hogy ez nem pazarlás, hanem tőkebefektetés. Igaz, hogy riszkirt befektetés, hanem hát az esetleges kamat-eredmény olyan horribilis nagyságu lehet, hogy az ember kényszerülve van a József császár nem tulságosan szellemes bonmotját citálni: hogy bolond, aki játszik, de még bolondabb, aki nem játszik... Én hát játszom... Bálint gróf visszajött s amint kitünő értesülésem szól: délután 5 és 6 óra között, ki szokott kocsikázni a szigetre. Hát mi is ott leszünk...
A semleges, tehát elegáns hétfői napon, csak kevés, de annál disztingváltabb közönség gyönyörködött a sziget nyárvégi szépségében. Az a fürdőkről már visszajött, de még az őszi elutazások előtt álló, pihenő, előkelő kis közönség, ama pogány nap-imádók közül valók, kik arccal mindig kelet felé fordulva állnak.
A felső vendéglő asztalai körül ültek, előttük széles üvegpohárban őszi rózsa s a cigányok, kedvükre való társaságnak játszva, pianissimo a legszebb nótákat huzták. Mintha fecskék csicseregtek volna alkonyattájt fészkükben, ugy szálltak szét a nyárvégi illatban a legszebb nóták hangjai s az asszony- és férfiszemek még szerelem nélkül is szerelmesen fonódtak egymásba.
Akik jöttek a kavicsos uton, köztük Jusztina kisasszony és Ella, szinte halkan lépkedtek, hogy föl ne verjék az álmadozó csöndet, amit még a kis piccolo is megérezhetett a maga gyerekfrakkja alatt, mert egy oszlophoz támaszkodva, mélázó tekintettel nézegette az óbudai hajógyár mögött lebukó nap rózsaszinü utját.
Jusztina kisasszony, az asztalok felé igyekezve, egy percre megállt, szétnézett, szimatolózott s elégülten konstatálta magában:
- Megrendelésre sem kaphattam volna hangulatosabb milieut!
S kivülről nyugodtnak látszó, előkelő közönyösséggel, egy már előre kifürkészett asztal felé tartott, majdnem vis-á-vis azzal az asztallal, melynél legjobb értesülése szerint Ágotay szokott ülni. S hogy ma is ott fog ülni, mutatta a megkülönböztetett csinnal teritett asztal, mellette csupán egy székkel és a vizesüveghez támasztott cédulával, melyen ott állt: o c c u p é!
Jusztina kisasszonynak még a szeme is szikrázott az izgatottságtól, de azért a világ legnyugodtabb hangján rendelt meg a pincérnél két jegeskávét és valóságos hadvezéri stratégiával helyezte el a gyanutlan Ellát, olyanformán, hogy épen szemközt találja majd vele magát az, aki a szomszéd asztalnál fog ülni.
És a jegeskávét kanalazva, közbe hol a kezében levő ujságra, hol a közönségre, hol meg Ellára vetett egy pillantást, körülbelül nagyobb izgatottsággal, mint amekkorát macedoniai Sándor érezhetett Arbela és Gangenelo között, mikor a Dárius rettenetes seregét megpillantotta.
S rá-ránézett Ellára, mint aki miatt az egész ütközet megvivandó volt, hogy állja-e a harcot. És ha a saját maga szép-érzékében nem is bizott volna kellőképen, a minden oldalról Ellára irányitott tekintet megnyugtathatta.
Csupa bámuló szemmel, kérdő suttogással találkozott, ami büszkévé tette őt és megnyugtatta. És az, aki ott fenn trónol a Gellérthegy fölött ép ugy, mint a kék levegőjü Himalája fölött, az tudta és látta a vén kisasszony izzó gyönyörüségét, mely lelkét melegitette arra a gondolatra, hogy a bámuló szemek ott körülötte, őt állitják be az anya szerepére.
S mire a vis-à-vis asztalnál elfoglalta helyét az is, akiért Jusztina kisasszony itt ült, akkorra már visszanyerte nyugodtságát s az ujságja mellől leste minden pillanatát a történendőknek.
Ágotay rézvörösre sült ábrázattal s ha lehetséges, még szélesebb vállal ült le a vad keletről jöve, Szent Margit szelid szigetjén. Nehézkes, medve cammogással jött végig az asztalok között és senkit nem látva, minden érdeklődés nélkül ült le és egy intésére a pincér már hozta a hideg teát.
És ott ültek egymással szemközt, kiknek - Jusztina kisasszony hite szerint - minden földi és égi igazságszolgáltatás szerint, egy uton kellene járniok.
És ezek ketten észre sem vették egymást. Mindkettejüket jobban érdekelte a természet, az a borus hangulat, mely a mozdulatlan, kissé hüvöses levegőben, virágillattal és zenével tele itatva, belefonódott a lelkekbe, mint a kőhasadékokba a folyondár.
Bálint gróf szivarozva nézett a levegőbe s Ella hátradőlve a fellegeket nézegette. Lenn a Duna felőli bokrokban valami madár énekelt s az asztalok körül jónevelésü, hallgatni tudó emberek, a levegőben a másodszor nyiló rózsák illata s a cigány a legszebb nótákkal a legszebbikhez ért el: „Fecskemadár te is hazudsz, Nem lesz többé kikelet...”
A Jusztina kisasszony szeme elhomályosodott a könnytől s Bálint gróf olyan hosszasan szivta havannájából le a tüdejére a füstöt, mintha egyszerre akarta volna az egész szivart elpusztitani.
S azután - Jusztina kisasszony esküre menéssel látta, hogy amint a Bálint gróf közönyös, hideg tekintete véletlenül Ellára tévedt, most, először, hát a hatalmas vállu férfi elsápadt.
Elsápadt és szinte ostobán meredt tekintete az Ella eszményi szép arcára, ezt az igazságot akár a vérével is megerősitette volna. S aztán szivdobogva, az izgatottságtól ragyogó szemmel várt. Várta, mi fog történni?...
Mint mindenki, akit érdeklődve fixiroznak, Ella is megérezte, hogy valaki nézi. S tekintetével kereste az irányt. Mire Bálint gróf, kissé fölemelkedve ültéből, a legnagyobb zavarral, de a legnagyobb hódolattal köszönté őt, amit Ella hideg udvariassággal viszonzott s Jusztina kisasszonyhoz fordulva, az egykori megalázás keserüségének haragjával mondta:
- Fizessen Jusztina néni és menjünk innen. Ágotay itt ül velünk szemközt.
- Lehetetlen! - felelte a vén kisasszony kitünő szinészi talentummal s letette az ujságot. - Hol van?
- Itt, itt! - magyarázta Ella.
- Nahát akkor fizessünk - szólt Jusztina kisasszony nagyszerü műfelháborodással - mert én sem akarom látni ennek a milliomos lókötőnek az ábrázatát!
Magában pedig ezt gondolta:
- Menjünk, hisz most már én is csak ezt akarom! Ennek a milliomos utonállónak ugyis elég volt ez a pár perc. Az emlékek fölidézése... Fölfrissitése...
Kifizette a pincért s fölálltak. Azután előrement, szándékosan, hogy Ella hátul maradjon s annál tovább láthassa őt Ágotay.
És elmentek előtte. Ella egyenesen, hidegen s Jusztina kisasszony egy pompásan alkalmazott, megvető pillantással mérte őt végig.
- Elfog a düh, ha látom ezt az embert - heveskedett Jusztina kisasszony ravaszul, csak azért, hogy elvihesse Ellát a szigetről, de az igazi ok ismét egy ravasz kis taktika volt.
Azt akarta, hogy Ágotay, minthogy már látta Ellát és eléggé értésére adták, hogy miatta mentek el, eltünjön Ella szeme elől. Erre a kis eltünési szcenirozásra szüksége volt. És kárpótlásul - felültek egy gummirádlira és ami szinte hihetetlen - előzetes alkudozások nélkül kihajtatott Jusztina kisasszony a Hüvösvölgybe. Itt megvacsoráztak, azután hazahajtatott és leszállva a kocsiról, reszkető kézzel s majdnem könnyes szemmel, de egy tizforintost, az utolsó pénzét, odaadta a kocsisnak.
És másnap krumplilevest, meg kásásrétest ebédelt a háznép, de Jusztina kisasszonynak olyan angyalian boldog éjszakája volt, amilyen talán husz esztendeje sem. Aludt, horkolt és álmodott. Azt a bizonyos, már többszörösen megálmodott és elálmodott álmot: a templomról, a grófi vőlegényről, az apródok által vitt selyem uszályról s a Mendelssohn nászindulójáról.
Ágotay tovább egy óránál, kábult mozdulatlansággal ült helyén, szemét le nem véve a szemközti asztalról, hol Ellát előbb megpillantotta. Egyik szivart a másik után szivta el és összehunyoritott szemmel, szomoruan nézett a füstön keresztül. Keserüség és szégyen szorongatta torkát s mellére valami kellemetlen fájdalom nehezült. Az a fájdalom, mikor az ember megvetést érez önmaga iránt, olyan okból, mikor érzi, hogy jóvá lehetne tenni valamit, de hiányzik belőle a mindennél erősebb, meggyőző akarat.
És ott lebegett szeme előtt Ella finom, nemes alakja, mely az egyszerü, minden disz nélküli fehér vászon ruhában is olyan tökéletesen szép volt. Látta a szép, gyöngéd kék szemében a sértett büszkeség haragját és elszomorodott. Már nem hallotta a zenét, az emberek közellétéről megfeledkezett s egy idő mulva, mikor fizetett és felállt, pár percig azt sem tudta, hol van, merre vár reá kocsija.
Azután haza hajtatott. Az anyja falun töltötte a nyarat s ő maga egyedül lakta egy hét óta a palotát, hova egy türelmetlen, ideges és névtelen vágy kergette fel. Május végén jött vissza keleti utjáról s egyenesen egyik falusi kastélyukba ment le, az anyjához s most augusztusban először volt fenn a fővárosban.
Valami ideges vágy hajtotta fel egyszerre. Talán az unalom, talán egyéb, nem tudta, csak pakoltatott és jött. Az augusztusi versenyek ideje járta s a komornyikja azzal a hittel pakolt, hogy emiatt utaznak fel.
De Ágotay felé se nézett a lóversenynek. Délelőtt a Belvárosban sétált, délután kiment a szigetre, onnan a klubba hajtatott és késői fekvés után későn kelt, hogy ugyanezt a programmot mindennap elülről kezdje. És a kedélye állandóan nyughatatlan, izgatott volt, anélkül, hogy okát meg tudta volna magának magyarázni. Amire különben sem vágyott.
Némileg csak azt szerette volna tudni, miért nem találja sehol helyét, miért szeretett volna egyszerre menni és menni s egy álmatlan éjszakán elhatározta, hogy a jövő hónapban ismét hosszabb utra megy.
De reggel már elvetette e tervet, minthogy az anyja egész nyáron betegeskedett és emiatt hosszabb utra nem mehetett. S megint csak megreggelizett, vette a kalapját és elment délelőtti sétájára.
És a többi napok még nagyobb nyugtalansággal köszöntöttek be. Csakhogy ennek már neve is volt: az Ella utáni vágyakozás, amit olyan hideg erőszakkal tépett ki magából egy esztendő előtt. És ez a vágy, az első viszontlátás pillanatától már olyan erővel uralkodott rajta, hogy betege lett. Most már napokig nem mozdult el hazulról, s a kanapén fekve szivarozott szakadatlanul, mig csak a nikotin mérge álomszerü kábultságba nem ejtette.
Egy délután, mikor egy hasonló kábult álomból felébredt s belenézett a tükörbe, düh fogta el s becsöngette az inasát, bepakoltatott s az esti vonattal visszautazott falusi kastélyába. S befogta magát ismét a munkára. Hajnalban kelt, lovagolt, dolgozott, a fogolyvadászat idején vendégeket hivott s néha felsürgönyözött egy pesti cigánybandáért és a tágas, márványoszlopos erkélyen éjfélig huzta a cigány.
Az öreg grófné, a maga kedves kis anyai ravaszságával, néhány szép fiatal keresztleányát és rokonát is meghivta, kiktől egész nyáron nem maradt üresen a kastély.
De Bálint grófnál a legszebb nő sem tudott többé az udvariasságnál és a nagyon kedves, nagyvilági házigazda előzékenységénél egyebet elérni. Azelőtt a halott felesége emléke foglalta el szivét s azután, megtagadva, lemondva róla, de a lelke mélyén számüzhetetlenül rejtőzve: Ella. Kitől nem birt, nem tudott elválni a legerősebb elhatározás dacára sem. Voltak percei, mikor a cigányt hallgatva, pezsgős poharát jókedvüen összekocintotta a szép vendég leányok poharával, kik valamennyien egy-egy feleség-aspiránsként mosolyogtak reá, mire forró vágy fogta el, valamelyiket karjába szoritani és egy csókot nyomni a kicsorduló életkedvtől és titkos igérettől csillogó szép szemekre.
De a másik percben már lehült a vére s az izzó pillantásokra halvány mosolylyal felelt. És ilyenkor Ella jelent meg szeme előtt, aki szebb, nemesebb és elérhetetlenebb minden leánynál. És az ő komoly, édes arcát látta, mély, szépséges, jóságtól és szellemtől ragyogó tiszta szemét és felállt. Rákönyökölt az erkély párkányára és szivarozva nézegette a csillagos eget. És elérhetetlen, megvalósithatatlan álmokat varázsolt maga elé. A cigányzenétől, kacagástól hangos erkély eltünt előle s egy csöndesebb, boldogabb képet látott... A japán cserepekbe állitott magnolia és leanderfák között, a piros manilla széken Ellát látta ülni, fehér ruhában, amint ölében egy ép olyan bájos, édes kis gyereket tart, amilyen ő, az ifju anya... S odább a kis baba nagymamája... És ő imádságos, üdvösséges boldogsággal nézi őket...
Szive összeszorult ilyenkor s elhajitotta szivarját. Lement a kertbe s a sötét fák között sétálgatva arra gondolt és erősitgette magát: hogy keztyüt dob a belé nevelt családi tradicióknak. És mindenféle szerelmi házasságok, jobban mondva, mesallianceokkal igyekezett meggyőzni önmagát. Hogy ez, vagy az a főherceg hogy vette feleségül szive szerelmét: a szinésznőt, a postamester leányát, sőt egy német herceg egy borbélynak a leányát, a szép Bernauer Ágnest. S erősitette, edzette a lelkét a példákon s számtalanszor elmondta magában: megteszem! Ember vagyok, jogom van a boldogsághoz s ott keresem, ahol megtalálom!...
És elhatározta, megállapodott benne, hogy megkéri Ella kezét, boldogságot igér, szerelmet ad és kér.
S szinte megifjulva, megkönnyebbült szivvel, a saját hősiességétől megmámorosodva hagyta ott a kertet és kereste fel ágyát, hol a boldog álmok folytatása ringatta el a hosszas, egészséges fizikai álomba.
A reggel, a hűvös, józan reggel aztán, mikor eljött az idő, hogy fiui kötelessége tudatával fölkeresse anyját és megkérje őt, egyezzen bele házasságába, a sikkasztó, rab polgármester leányával, a hűvös, józan reggel megdöbbentő hűséggel állitotta eléje a tükröt. - Nem lehet! - kiáltott fel ijedten s visszafeküdt ágyába. - Sohasem mondhatom meg anyámnak, kinek a leányát szeretem. Belehalna!...
És jöttek a többi rémek. Feketén, visszataszitóan: a saját világa, a főrangu világ visszautasitása, lenézése, gunyos mosolya s kizárása maguk közül annak a nőnek, ki az ő nevét viseli. Az ő büszke, nemes, ősi nevét. Pedig ennek a világnak társasága nélkül el sem tudott képzelni más emberi társaságot. Az ő szemében csak kétféle osztálya létezett az emberiségnek: az ő fajtája és a cseléd-osztály. A polgárság szerinte csak arravaló volt, hogy ami ür közte és a cselédje között esetleg még van a világmindenségében, azt a polgárság töltse ki.
S hátra volt még az ő boldogságának egy rettenetes ára: az após... Egy börtönviselt ember, egy sikkasztó, ki teljes joggal mondhatná neki: fiam!
- Nem! - felelte hidegen, határozottan s felkelt. Hideg fürdőt vett, a komornyikja jól megmasszirozta, behozta a pompás, bő reggelijét, s felfrissülve, megujulva, egy másik erős elhatározással ült fel lovára s az árnyas uton haladva, nyugodtan szivarozott a nyeregben és figyelmesen nézegette a földeken a kukoricát, mely kezdett már sárgulni. S mindenféle kellemes terveket szövögetett magában őszre, télre. Hogy vadászatokat rendez, s télen megnyitja ismét sokáig zárva tartott budapesti palotájának szalonját, hogy kissé felviditsa anyja életét, ki naponta, láthatólag gyöngülve, komolyabb betegség nélkül, mosolyogva s még mindig gondosan öltöztetve szegény gyönge kis testét, közeledett életének végéhez.
És Bálint gróf, elérzékenyülve anyja halálának gondolatán, elhatározta magában, hogy a saját életéről megfeledkezve, ezután ugy fog élni, hogy minél boldogabbá tegye anyjának még hátralevő életét.
S ez a másért való élés, mint minden jó embert a jó szándék, őt is megnyugtatta és szinte megédesité életének keserü izét.
De ez a jó szándék csak pár napig tartott. Férfi volt és bárhogy szerette is anyját, terhére volt egy beteg öreg asszony mellett ülni, felolvasni neki, kocsikázni vele, ebédelni, társalogni és türni apró szeszélyeit és hiuságát.
És ismét csak kezdett magára gondolni, a maga ábrándjainak élni és néha voltak percek, mikor szeretete és türelme dacára, keserü pillantást vetett anyjára s lelkében felütötte fejét egy gonosz gondolat: hogy tulajdonképen anyja állja utját boldogságának. Az anyja hiusága, megcsontosodott, dőre előitélete, amit meglehet, nem minden fiu respektálna.
S ilyenkor a saját maga idézte akadályok eszébe se jutottak. A saját hiuságáról, belé nevelt előitéletéről, nagyuri gőgjéről, szinte nevetségesen megfeledkezett és titokban egyedül anyját kárhoztatta.
És e változó indulatok, elhatározások, magába fojtott szenvedések és vágyak, napról-napra mogorvábbá, melancholikusabbá tették. Hamar lemondott őszi és téli terveiről, sőt a vendégei elől is megszökött, ugy, hogy azok egyenkint elszéledtek, s még az öreg grófné kedvencei, a szép leányok is otthagyták a harcteret. Egyedül maradt anyjával s a fiui kötelességét soha terhesebbnek nem érezte, mint mostan. A gyengélkedése, az orvos jötte, az orvosságos üvegek, a sok szaladgálás, pecsmetelés körülötte, a szeszélyeskedése, izgatta. Néha egész nap nem jött ki a szobájából. A kanapén fekve szivarozott s a lelke csupa harag, megvetés volt az egész világ iránt. Majd meg estefelé megnyergeltette lovát s végig lovagolt a falun, mogorván fogadva a parasztok köszöntését, de ott, ahol a ház előtt fiatal anya ült, gyereket szoptatva, megállt s barátságosan köszöntötte az asszonyt. Majd az utca porában játszó gyerekek közé hajitott egy marék ezüst pénzt és összevont szemöldöke alól gyöngéd pillantást vetett a mezitlábos gyerekekre.
S a család utáni vágy, a házasság csöndes boldogsága hetekig forró, lázas vágygyal emésztette s minden nap és minden éjszaka megirt Ellához egy levelet, melyben hol tuláradó, rapszodikus hangon, hol meg egyszerü, szinte rideg, követelő hangon és szavakkal vallotta meg szerelmét.
De a levelek, mindjárt megirásuk után, meg is lettek semmisitve. Pedig hogy az ő ellenállása már nem tarthat sokáig, érezte, tudta. Szeretett, makacsul, szenvedélyesen és minden érzése az ember egyetlen és igazi boldogsága után vágyakozott: a szerelem és család után.
S kezdett koncessziókat keresni, olyanformán, hogy a maga boldogsága is biztositva legyen s az anyja érzéseit se sértse meg és hátralevő idejét ne keseritse el.
És végre, a kinos hetek és vajudó napok után, talált egy módot. Ugy október vége felé megkérte levélben Ella kezét olyanformán, hogy eljegyzésük titokbantartására kérte őt s arra, hogy egybekelésüket csak édesanyja halála után tartsák meg.
A levél egyszerü, becsületes, komoly és férfias hangja becsületére vált volna egy antik Catonak, csak egy esettel nem számolt, azzal, hogy egy leányszivben micsoda visszhangra találhat az ő szerelme? De annyira férfi és arisztokrata volt, hogy ezzel az esettel nem is foglalkozott.
És egy hideg, esős októberi délután a posta meghozta Ellának a levelet.

XVIII.
Akkor jött haza a kórházból, hol Razutsek utolsó óráit élte és a levelet maga vette át a postástól. Megnézte az irást, mely ismeretlen volt előtte, látta a bélyegzésről, hogy itt helyben adták fel és közönyösen öve mellé tette. Annyira levert, fáradt és buskomor volt, hogy semmi sem érdekelte és nem lett volna képes e percekben semmivel foglalkozni. Órákig benn ült a kórházban, Razutsek ágya mellett, mig Walter, a fiatal zenész, a késő délutáni órákban fel nem váltotta. A haldokló már agóniában feküdt, az erőltetett, kinos lélegzéstől verejték gyöngyözött arcán, homlokán, melyet Ella egy puha törülközővel fáradhatatlanul törülgetett, mig szeméből csöndesen, némán hulltak a könnyek. Olykor egy-egy kinos, elfelejthetetlen hörgés szakadt fel a boldogtalan fiu melléből s ilyenkor Ella ijedten tette kezét a haldokló homlokára és megfogta elaszott, hidegverejtékes kezét, mintha meg akarta volna védeni a láthatatlan ellenségtől, ki ott állott az ágy fejénél és várta a percet, amikor a sziv utolsót dobban.
Künn esett az eső, s amint az ablak széles bádogpárkányára hullott, mintha láthatatlan szellemkezek doboltak volna rajta. Ez a monoton, egyenletes hang fizikai fájdalmat okozott annak, aki hallgatta, mintha két oldalról a halántékát és a koponyáját ütögették volna. Az ágy másik oldalánál egy apáca ült, fehér fejkötőjének árnyéka félelmetesen mozgott a falon és nagyszemü olvasója ugy zörgött, mint a távolból hallatszó lánccsörgés. Az inspekciós orvos, egy rövidlátó, hosszu, sovány fiatal ember, minden negyedórában bejött, fülét ráhajtotta a haldokló szivére, azután kezén az ütőeret figyelte és kiment. Már nem volt semmi utasitása az apáca számára és nem volt semmi mondanivalója. Razutsek élete már csak annyi és olyan volt, mint a gyertya, melyről a zsiradék leégett és már csak a pamutbél pislákol még egy-két pillanatig benne.
Az apáca óraszámra fáradhatatlanul imádkozott. Ella is megpróbálta, de nem jutott eszébe semmi olyan szó, melylyel az Istennel társaloghatott volna. És jól tudta, hogy ez a szegény fiu olyan bünnélkül hagyja itt a világot, mint ahogy egyszer megérkezett reá. Olyan tiszta és átlátszó volt rövid élete, mint az esőcsöppek, melyek künn a felhőkből hullanak, de a szegénysége, fájdalmai és a szerencsétlensége olyan nagy volt, mintha egy egész nemzedék bünéért kellett volna szenvednie. És Ella imádság helyett keserü fájdalommal kérdezte az Istent: miért van a földön annyi fájdalom és szerencsétlenség és miért üldözik ezek a rémek mind, valamennyien a legjobbakat?
Hat óra felé megérkezett Walter és Ella elbucsuzott a haldoklótól. Megfogta a kezét, melyre sürün hulltak rá a könynyei és Walter, a szép, nagy erős fiu, az ágy lábánál zokogott. Künn az utcán az élet zavaros moraja zugott, mint egy nagy, kiáradt folyó és Ella gyöngéden megszoritotta az élettelen kezet. Milyen szivesen mennék el helyette, ha a kötelesség nem tartana itt! - sóhajtott magában és a megsemmisülés vágya, melytől a boldogok és elégedettek annyira irtóznak, olyan erős volt benne, mint a szerelmesben a birás utáni vágy.
Otthon bement a szobájába, a lámpát eloltotta és leült a kanapéra. Két esztendő alatt háromszor látta közvetlen közelről maga előtt a halált és többé nem irtózott tőle, fiatalságának természetes ösztöne sem. Tudta, hogy a halál fizikailag undoritó, hogy olyan mint egy fenevad, mely szétmarcangolja áldozatát és mindent, ami széppé és emberivé teszi az embert, összeroncsolja rajta, de a megsemmisülés: nyugalom és a szenvedések alól való teljes megszabadulás.
Nyolc órára visszajött a kórházból Walter és vele érkezett Jusztina kisasszony is. A fiatal embert körül fogták a leányok és némán, csak a szemükkel kérdezősködtek tőle, mire ez meghatottan felelt nekik:
- Meghalt. Pont hét órakor, mikor az estéli harang megszólalt.
Jusztina kisasszony, mint mindég, mikor fájt a lelkének valami, vagy meg volt hatva, akkor házsártoskodott legjobban. Most is belekötött az élőfába is és alig jött haza, már patáliát csapott a konyhában, az ebédlőben és mindenkivel kötölőzködött.
- Aki ezután a házamba jön - mondta dühösen vacsorázás közben - csak orvosi bizonyitványnyal jöhet. Ha makk-egészséges. Semmiféle rongyos tüdejü és rossz szivbillentyüs egyén által nem hagyom magamat felizgatni. Aki szegény - és Jusztina kisasszony dühösen ütögette késének nyelével az asztalt - legalább egészséges legyen!
Ilka sötéten nézett reá.
- Ezt a rendeletet egyenesen az Istenhez küldje fel, - mondta megvetéssel. - És ha Őszentsége aláirja, Jusztina néni is kifüggesztheti a háziszabályok mellé, a mosdók fölibe.
Jusztina kisasszony csak egy gyilkos pillantással válaszolt. A két fiatal ember szeme ki volt sirva s a leányok némán nézték őket és a Razutsek üres helyét, hova Máriskó egy pohárba őszirózsát állitott, fekete fátyollal letakarva.
- A koszoruval pedig mi lesz? - kérdezte Ilka egyszerre. - Én két forinttal járulok hozzá. - És elővette az erszényét s kivette belőle a pénzt. A többiek némán követték példáját.
- És Jusztina néni? - kérdezte Ilka kihivóan.
- Nekem hagyjon békét, - felelte a vén kisasszony dühösen. - Nincs koszorura való pénzem.
Az asztalnál ülők megdöbbenve hallgattak. De Jusztina kisasszony nem vette észre és még dühösebben folytatta:
- Az a koszoruravaló pénz egyébre kell nekem. Kocsira, villamosra, szolgák és inasok kenegetésére, mikor majd térdig elkopik a lábam a sétálgatásba, amig a Razutsek vak apjának, a vasutibakternek, kijárok egy helyet a vakokintézetében.
Az asztalnál ülők között felengedett a kegyetlen varázs. Egymásra néztek, ellágyultan, meghatottsággal, mig Jusztina kisasszony fujva, morogva evett és vacsora után szónélkül bement a szobájába.
Az Ella vacsorája itt érintetlenül állt az asztalon és ő maga a kanapén ült, kezében az imádságos-könyvével. A könyv lapja ki volt nyitva és Jusztina kisasszony egy pillantást vetett az imádság cimére: Nagy keserüség idejekori imádság.
- Tegye le azt a könyvet, kis szivem - mondta elérzékenyülve és kivette a könyvet Ella kezéből. - Többet ér vele, ha ide ül az asztalhoz és eszik. Vagy várjon, ne egye már ezt az elhült ételt. Hozatok teát, meg tojást.
De Ella nem tudott enni. Megivott egy csésze teát és hallgatagon ültek egymás mellett a kanapén. Az eső esett künn, a szobában hideg volt s a lámpa füstölögve égett előttük. Mint két halálrafáradt utas ültek egymás mellett, mint két hajótörött, ki mindenét elveszitve, a reménységnek valamely szálát keresi maga körül, de nem találja. Jusztina kisasszony egy ujságot huzott elő a zsebéből és olvasni kezdett, de öt perc mulva már letette és papirost, plajbászt keresett elő s mindenféle számadáshoz fogott. Összeadott, kivont, szorzott s a számokat nézve, percekig kocogtatta a plajbász végével rossz kis sárga fogsorát, majd ujra számokat irt le, mig egyszerre csak dühösen összetépte az egész papirost.
- Nem, - mondta s öklével az asztalra ütött - mától fogva nem törődöm semmivel. Lesz ahogy lesz, jön ami jön! Eloldom életem csónakját ama bizonyos kikötő árbócától, melyet ugy hivnak: a holnap és hagyom utjára. Eszem, iszom, adósságot csinálok, egészen másként, mint eddig, tudniillik olyanformán, hogy soha meg nem fizetem. De egyelőre feküdjünk le, kis szivem! A szegény embernek ugy sincs egyéb boldogsága, csak az a kis álom.
És vetkeződni kezdett. Mikor levetette a szoknyáját, egyszerre eszébe jutott valami és a homlokára csapott.
- Most jön a java! - mondta ujra dühösen. - Mit csináljunk a halott apjával? Meg kellene neki sürgönyözni, hogy meghalt a fia, ez az én kötelességem lenne, mert nekem ilyen kötelességeim vannak, de hogy tegyem meg? Mi vagyok én? Tigris, hiéna, hogy ilyen sürgönyöket küldjek egy vak embernek? - És toporzékolva lökdöste lába alatt a piszkos, pecsétes szőnyeget. - Maga nem tud semmi tanácsot adni? - fordult Ellához.
- Nem, - felelte Ella lehajtott fejjel és szeméből csöndesen hulltak a könnyek.
Jusztina kisasszony még gondolkodott egy percig, azután hirtelen kirántotta az asztalfiókot, levélpapirost, tintát vett elő és ő, aki szivéből gyülölte az irást és csak a végső szükségben irt egy öt-hat soros levelet, most nyolc oldalas levelet irt az öreg, vak bakternek. És amig irt, titokban, Ellát lesve, hogy ez nem látja-e, meg-megtörülte a szemét és gyanusan kifujta az orrát. Tizenegy óra felé elkészült a levéllel, akkor felállt és halálos fáradtan vetette magát ágyába. Ella is vetkeződni kezdett. Mikor kikapcsolta a szoknyáját, az öve mellé tett levél leesett a földre. Felemelte és hajtüjével közönyösen kibontotta. Megnézte az aláirást és egy kis undor rázta meg.
- Valami tolakodó szerelmi vallomás lesz - gondolta és leült az ágya szélére s kedvetlenül olvasni kezdte a négy oldalas, komoly, férfias, becsületes hangu levelet. És amig olvasta, hol elsápadt, hol meg kitüzesedett az arca és a végén szédülve, szinte ostobán, értelmetlenül nézett maga elé. Jusztina kisasszony e percben kifelé fordult és álmos, fáradt tekintete Ellára tévedt.
- Mi baja van? - kérdezte ijedten és mintha pillanat alatt kifujták volna szeméből az álmot és tagjaiból a fáradságot, kiugrott az ágyból.
- Micsoda levél az? - kérdezte. - Valami ujabb premiére a szerencsétlenség és szomoruság reportoirejából? - És karját ég felé tartva, sötéten nézett fel, mintha az egekben lakót akarta volna megfenyegetni: már elég lesz!
Ella szónélkül oda adta a levelet. Jusztina kisasszony megnézte az aláirást és krétafehéren meredt Ellára.
- Ezt a gróf irja? - kérdezte.
Ella intett.
- A tulajdon kezével?
- Azzal.
Jusztina kisasszony, ugy ahogy kiugrott az ágyból, egy ingben, mezitláb, az izgatottságtól dideregve kereste elő a szemüvegjét és leült. A szemét ugy kimeresztette a betükre, hogyha valaki látja, megijed tőle s szive az izgatottságtól ugy dobogott, hogy hallani lehetett. Elolvasta a levelet egyszer, kétszer, háromszor s mikor a harmadszori olvasással végkép meggyőzte önönmagát, hogy harmadszor is azt olvasta, amit először, akkor szó nélkül összehajtotta a levelet, megcsókolta és boldogságában hosszan, némán sirt. Mikor már nagyon fázott, abbahagyta a sirást, magára vette öreg, egérszürke köpenyegjét és leült Ella mellé az ágy szélére. Megfogta a kezét és meghatottan hallgatott. Csak olykor sóhajtott fel, végtelenül és szokatlanul alázatosan:
- Hát van Isten!... És mindenkinél bölcsebb!...
És egész egy óráig igy ültek egymás mellett, különböző érzésekkel. Jusztina kisasszony szinte elveszitette a maga furfangos, nem közönséges kis eszét és olyan bután ült az éjszaka csöndjében, mintha csak előbb tünt volna el előle egy tündér, ki imigy szólt hozzá: Három kivánságodat teljesitem, Kárász Jusztina! Gondolkozz. Egy óra mulva vissza jövök...
És Ellán is egy mesebeli állapotnak vagy helyzetnek sajátságos érzése uralkodott. Mintha ő lett volna az a mesebeli számüzött királyfi, kinek a föld szelleme egy erdőt ajándékoz, de csak azzal a feltétellel, ha az erdőt fástól, földestől és mindenestől azonnal tovább viszi. De hogy vigye tovább? És a királyfi egy fatörzsön ülve, kétségbeesetten gondolkodik. Ha felemeli az erdőt, meg van mentve, s ha nem képes reá, bujdoshat tovább a világban, nyomorultul, koldusan.
Mikor künn a konyhában a Pepsa néni öreg, rekedt hangu órája elütötte az egyet, Ella felállt.
- Feküdjünk le, Jusztina néni! - mondta olyan szomoruan, mintha egy halott mellett virrasztottak volna és levetkezett. A vén kisasszony lopva figyelte, de nem tudott magának számot adni Ella gondolatai felől és ő is lefeküdt. Eloltották a lámpát, de egyik sem tudta a másikról hogy alszik-e már? Mozdulatlanul feküdtek, szinte lélegzés nélkül és egyszer csak egy gondolatra végig futott Jusztina kisasszonyon a hideg.
- Hátha ez a szerencsétlen gyerek visszautasitja a grófot? - gondolta egyszerre, villámgyorsan és olyan rosszul lett erre a gondolatra, mintha hajón ült volna, melyet a legkegyetlenebb vihar táncoltat. Elszédült a párnáin s azután elaludt.
* * *
Reggel mind a ketten ugy keltek fel, mintha messzi utról jöttek volna. Fáradtan, nehéz fejjel és még nehezebb szivvel. Jusztina kisasszony felhuzta az ablakon a rolettát és kitekintett. Már nem esett, az ég ki volt tisztulva, de a nap bágyadt, sápadt őszi fénynyel ragyogott róla.
- Milyen furcsa - gondolta Jusztina kisasszony az ablaknál állva, - hogy az őszből nem lesz tavasz és a télből nyár, ha az emberrel a rendkivüli dolognál is rendkivülibb történik. Sőt az még különösebb, hogy az ember egész életén keresztül vágyódik valami után, évekig töri magát valami elérhetetlennek látszó szerencse után és mikor a szerencse egyszerre, váratlanul betoppan és azt mondja: na itt vagyok! - az ember minden megkülönböztetett öröm nélkül örül neki. Ime tehát, - gondolta Jusztina kisasszony keserüen - az Isten jól tudja, miért köti az embereket az üres jászolhoz és hogy miért tartja a szénát elérhetetlenül a fejük fölött, a padláson.
És öltözködni kezdett. Ella még feküdt, de már nem aludt. Jusztina kisasszony gépiesen megmosdott, megfésülködött, de a nagy örömmel szivében egy csöppet sem érezte jól magát; mintha egy nagyon nagy darab pénze lett volna, melyet felváltani senki sem tudott és a nagy pénze mellett, mintha éhezett, fázott volna. A koponyáján valami nyomást érzett, szive minden percben összeszorult és egy folytonos félelem izgatta. Ellával egész nap nem beszélt a levélről és szórakozottan jött-ment dolgai után.
Ella az nap nem volt képes tanitványait felkeresni. Reggel mikor elment hazulról, bement a templomba, de még a mindennapi imádságát sem tudta elmondani. Gondolatai nyugtalanul ugráltak, mint egy rab-madár. Nem volt képes őket összefogni, együtt tartani. Minduntalan elugrottak előle, kisiklottak, majd összeütődtek, mint két labda és ismét visszapattantak egymásról. Óraszámra elült a templomban, minden eredmény nélkül. Sem imádkozni nem tudott, sem gondolkodni. Szeretett volna ebben a zavartalan csöndben elmélyedni magában, nyilt, okos tekintettel belenézni a jövőbe, szerette volna a saját erejét kikémlelni, nézegetni, de semmire sem volt képes. A nyugtalanság, félelem, fáradtság, bágyadtság mindentől visszatartotta és elvette a kedvét.
Dél felé kiment a templomból és a Belvároson keresztül átment Budára. Nem tudott haza menni s a nyugtalansága üzte. A Lánchidon előkelő fogatok haladtak el mellette; a bakon inas ült a kocsis mellett, a lovak ezüst szerszámjára rásütött az őszi nap s benn a kocsikban fehér arcu, hideg szemü, illatos prémekbe burkolt nők. Ella megnézte őket és összerezzent. Milyen közel van hozzám mindez - gondolta - tegnap óta milyen közel van és megállt. Nagyranyitott szemmel nézte a Dunát, a várost, a várkertet és szive erősen dobogott.
- Elérni mindent - gondolta s a szemét lehunyta. - Elérni gazdagságot, tiszteletet és kilépni az ismeretlenség, a nyomor, a szenvedések bus éveiből. És önkénytelenül kigombolta kabátját s megérintette bluza alatt a gróf levelét. Azután egyszerre elszomorodott. Már nem nézte a fogatokat, semmit, senkit és szeme alatt nehéz gyürük rajzolódtak.
Fölment a Várba s egy vendéglőben megebédelt. Azután bement a palotakertjébe és egész alkonyatig ott ült. Hat óra felé került haza és nyolc órakor már lefeküdt. S alig feküdt le, elaludt. Jusztina kisasszony sápadtan, megdöbbenve nézegette. A lámpát lecsavarta s a kanapén ülve, remegve figyelte a selymes fekete hajjal keretezett gyönyörü fejet. És mélyen, szivéből sóhajtott. Szinte megmagyarázhatatlan, de értette Ellát és jobban remegett érette, mint ahogy a saját anyja remeghetett volna.
Másnap délután eltemették Razutseket és az utcán már égtek a lámpák, mikor egy kocsin a temetőből ketten visszajöttek. Az eső ismét megeredt, de olyan csöndesen, félénken hullott, mint az olyan bánatnak könnyei, melyet titkolni kell. Jusztina kisasszony betakargatta Ellát, kinek vörösre ki volt sirva a szeme és sóhajtva mondta:
- Addig járunk a temetőbe, kis szivem, amig egyszer a magunk számára már nem is marad könnyünk!
Odahaza jól befüttetett és együtt vacsorázott Ellával. Alig ettek valamit és hallgatva nézték a lámpa lángját. Jusztina kisasszony oda adta volna az életét, ha a levélről beszélhetett volna, de amig Ella nem szólt róla, hallgatnia kellett. Pedig ez a hallgatás halálosan kinozta. És egyszer csak Ella megszólalt:
- A gróf levelére holnap vagy holnapután már válaszolnom kell.
- Okvetlenül, - felelte Jusztina kisasszony halkan, pedig a szive majd szétpattant az izgatottságtól.
- Nem fogadhatom el a kezét - folytatta Ella nyugodtan és tekintetét le se vette a lámpáról.
Jusztina kisasszony, mintha fejbe ütötték volna, egy pillanatig hallgatott. Azután felkiáltott:
- Nem fogadhatja el?!
- Nem, - felelte Ella halkan.
Jusztina kisasszony kigombolta a bluza nyakát.
- Bocsásson meg kis szivem, - mondta bámulva, - de eszénél van maga?
- Azt hiszem, - felelte Ella.
- És tudja, hogy mit tesz?
- Tudom.
- Látja a következményeit, a jövőjét, az apja sorsát és mindent?
Egy árnyalattal még sápadtabb lett Ella arca és a szemét lehunyta.
- Mindent látok - sóhajtott.
Jusztina kisasszony bámulva nézett reá.
- És mégis visszautasitja ezt a királyi szerencsét, amilyen csak száz esztendőben egyszer keres fel magához hasonló sorsu leányt?
Ella lehajtotta a fejét.
- Tudom. Mindent tudok.
- És mégis?
- Mégis, Jusztina néni. Kénytelen vagyok vele.
Jusztina kisasszony anyai szivében már kavargott a méreg és az arca kezdett foltonként kivörösödni.
- És miért kénytelen vele? - kérdezte s alig tudta visszatartani magát, hogy öklével ne csapjon az asztalra.
- Nem szeretem a grófot - felelte Ella.
Jusztina kisasszony egy nagyot nyelt s még a szeme is kivörösödött a méregtől és izgatottságtól, de azért eléggé nyugodtan kérdezte:
- Nézze, drágám, maga okos leány létére azt hiszi, hogy az életben legfontosabb kérdés a szerelem?
- Azt hiszem - felelte Ella nyugodtan - hogy a házasságban legfontosabb kérdés tényleg a szerelem.
Jusztina kisasszony felkapott az asztalról egy plajbászt s amig beszélt, azzal kezdte az asztalt ütögetni.
- A házasságban tényleg fontos kérdés a szerelem, de ki mondja azt, hogy ebben a házasságban, ha létre jönne, hiányzik a szerelem? Ki mondja? Hisz itt akkora szerelem van jelen, hogy elég lenne Budapest összes leányai számára, ha fel lehetne mérni mint a bort, vagy a spirituszt. Hát szerethet férfi jobban nőt, mint ez a mi nagyszerü emberünk szereti magát, kis szivem? Ide adja a több száz esztendős ősi nevét, a millióit, az életét, hát még mit adjon, mit csináljon, mivel bizonyitsa be, hogy szeret, szereti magát?
Ella sóhajtott.
- De a házasságban nem csak a férfi szerelméről van szó, hanem a nő szerelméről is!
Jusztina kisasszony ostobán nézett Ellára.
- Édes szivem, - mondta fokozott izgatottsággal - legyen szives, ne hozzon ki a sodromból. Mert a házasságban igenis csak arról van szó, lehet szó és lesz szó, kétszázezer esztendő mulva is, hogy egy becsületes, egészséges, ép és jómódu férfi ha megszeret egy nőt, a nőnek ne legyen sürgősebb dolga, mint követni a férfit a pap elé.
- És ha a nő nem szereti a férfit? - kérdezte Ella.
Jusztina kisasszony ég felé emelte a két karját.
- Mit lehet itt nem szeretni, ha a férfi becsületes, egészséges, ép, jómódu és szereti a nőt?
- De ha a nő ennek dacára sem szereti a férfit! - felelte Ella szomoruan.
Jusztina kisasszony megvetéssel hajitotta el a plajbászát.
- Akkor az a nő őrült, beteg vagy ostoba és én csak normális nőről beszélek. Mert nincs rá eset, hogy egy okos és egészséges fiatal nő ne szeresse meg az őt szerető férfit.
- Van rá eset, Jusztina néni, - sóhajtott Ella és lejebb hajtotta fejét, mialatt két könnycsepp folyt végig sápadt arcán. - Ha a nő szive nem szabad. Ha már mást szeret.
Jusztina kisasszony megdöbbenve nyitotta ki a szemét és egyszerre ijedten nyult Ella keze után.
Ella zokogva takarta el szemét.
- Az én szivem nem szabad, Jusztina néni.
A vén kisasszony azt hitte, hogy mindjárt meghal.
- Szeret valakit? - kérdezte megdermedve. - És igy elhallgatta előttem? Volt hozzá szive?
- A volt vőlegényemet szeretem, még mindég - zokogott Ella.
Jusztina kisasszony nagyot lélegzett, mintha a viz alól most emelte volna ki valaki a fejét és ugy érezte, hogy ujra születik. Szinte vidáman kiáltotta:
- És ezért a nyomorult himpellérért akarja a királyi szerencséjét maga alatt felégetni?
Ella felemelte a fejét s megtörülte könnyes szemét.
- Nem róla van szó - mondta olyan komolyan, hogy Jusztina kisasszonynak ismét a szivébe nyilallott. - Rólam van szó. Szeretem és Bálint gróftól irtózom.
Jusztina kisasszony elsápadt.
- Értse meg Jusztina néni - folytatta Ella és izgatottan megfogta a vén kisasszony kezét - hogy irtózom. Érti mi az, amikor egy fiatal leány irtózik attól a férfitól, aki a férje akar lenni? Maga tudja, hogy én erős vagyok, hogy az apámért mindenre kész vagyok, csak erre az egyre nem. Nem tudok azon az egy emberen kivül mást szeretni.
Jusztina kisasszony felállt és hátratett kézzel, tünődve sétálgatott egy ideig a szobában. Azután oda ment a fehérnemüs szekrényéhez, valahonnét a törülközők alól egy régi, összegyürt ujságot vett elő és még egy percnyi gondolkodás után oda ment Ellához. Megfogta a kezét és szeretettel nézett reá.
- Mondja kis szivem - szólt meghatottan - el tudja hinni, hogy ez a vén boszorkány Jusztina néni majdnem olyan nagyon szereti magát, mint ahogy a drága édesanyja szerette valaha és hogy a maga boldogságáért ép ugy képes volna darabokra tépetni magát, mint ahogy az első keresztények hagyták magukat az ő Istenükért darabokra tépetni a fenevadakkal? Ha el tudja hinni, nézzen ide, drágám! Itt van egy ujság, talán egy félesztendeje tartogatom és annyi ideje, hogy maga elől eldugtam, nehogy meglássa ezt az alávaló kis himen-hirt.
És oda tartotta az ujságot Ella szeme elé. A volt vőlegénye házasságáról számolt el a kis hir.
Ellára nem volt jó ránézni. Jusztina kisasszony egy pohár vizet tartott a szájához, azután vetkőztetni kezdte.
- Most pedig feküdjék le, drágám, mert olyan mint egy halott és hallgasson az öreg Jusztina nénire, a maga második anyjára, mert a maga boldogságát az igazi sem kivánta volna jobban. És higyjen nekem, drágám, mert én ugy ismerem ezt a nyomoruságos szép életet, mint a tenyeremet. És tudom, hogy nincsenek gyógyithatatlan sebek, csak gyógyithatatlan akaratok vannak. De amelyik ember ilyen akarattal bir, az nem az egészséges élet számára van itt a földön. Mert az egészséges emberi akarat minden fájdalom fölött ur és a legjobb orvosnak: az időnek nem áll utjába.
Lehuzta Ella lábáról a cipőt, a harisnyát, levetette a füzőjét és lefektette. Azután leült az ágya mellé, megfogta a kezét mint egy kis gyereknek és szépen, halkan, szeliden tovább beszélt:
Hogy minden boldogságnak gyökere a szeretet és jóság. A szerelem csak mulékony virága e gyökérnek, ideig-óráig virul, aztán elhervad, meghal, mint minden, ami a szenvedélyek tüzétől nyilik ki az emberben. Csak a szeretet örök, mert a szelid, tiszta jóság földjében fogamzott és hűen kitart az ember mellett a sirig. Nincsenek bár nagy szenzációi, mint a szerelemnek, de nincsenek is viharai és fájdalmai, mint ennek. És mig a szerelemből csak fájdalmas emlékekkel tele szeretet lehet valaha, addig a szeretetből a legzavartalanabb és leghosszabb életü szerelem nyilhat ki. Csak nem szabad megakasztani a tiszta dolgoknak folyását és éles, bátor, álomtalan szemmel kell nézegetni az életet...
És egyszer csak érezte Jusztina kisasszony, hogy a kezében pihenő puha kis kéz megnehezül, ellankad. Ella elaludt. Szép szemének pilláján még ott ragyogott két könnycsepp, de finom szájának szögletén szelid nyugalom pihent.
És Jusztina kisasszony boldogan sóhajtott magában:
- Előbb vagy utóbb, de az Isten egyszer mindenüvé elérkezik. Vagy azért hogy verjen, vagy azért, hogy áldjon!

VÉGE.