OROSZLÁNHŰSÉG

KÖLTŐI ELBESZÉLÉS

IRTA
JÓKAI MÓR

BUDAPEST
KIADJA RÉVAI TESTVÉREK KÖNYVKERESKEDÉSE

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu 

Elektronikus változat:
Budapest: Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2019
Készítette az Országos Széchényi Könyvtár E-könyvtári Szolgáltatások Osztálya
ISBN 978-963-417-426-4 (online)
MEK-18982

I.
Vitéz Róbert lovag a szent földre indul,
El messze a vörös tenger partjain túl:
Harczolni törökkel, pogány szaraczénnal:
Mellén a kereszttel, öklében aczéllal.
Mit vétett a török, szaraczén, Róbertnek?
Azt, hogy a szent földre telepedni mertek:
Elfoglalták Krisztus urunk drága sírját,
De még a Szent kereszt fáját is ők birják.
Van Róbertnek otthon pompás úri vára,
Telt pinczéje, mindig gazdag éléstára,
A mezein nyája, erdeiben vadja:
- Azokat ő mostan de mind itten hagyja.
Nem viszi magával hű kopóját, solymát,
Jó Istenre bízza jobbágyai sorsát,
Sirhat már miatta jó öreg dajkája;
- De a feleségét, azt nagyon sajnálja.
Minden vészszel, bajjal szembenézni bátor:
Nem fél a pogányok öldöklő vasától:
Nem rémíti kopár pusztaság, vadontáj;
- De a hű nő búcsú-csókja, az nagyon fáj!
„Mi sorsra hagylak itt, te drágám, te szentem!
Ha szép szemeidtől olyan messze mentem!
Hogy élünk, ha élünk, így kettészakadva:
Fél-fél szívet egyik a másiknál hagyva?”
„„Nem maradok én el soha, sehol, tőled!
Veled járom végig be a messze földet: -
Mindig rámtalálsz ott, valami alakban, -
S majd megtudod akkor, hogy abban én laktam!””
„„Hogyha néma állat körül-körül repked,
Nyomodba jár távol; - vissza ne rettentsed;
Gondolj reá: hátha én kisérlek ottan?
Én édes szerelmem, örök imádottam!””

II.
Tengeren át Róbert sok viszontagsággal
Megjött a szent földre, szélverte gályákkal
Örült, a mikor a hajót elhagyhatta,
S szilaj hullám helyett ló tánczolt alatta.
Nagy örömében, hogy újra a földön jár,
Neki is rugtatott a pusztának mingyár;
Bekalandolt szerte erdőt, ungot, berket:
Mint a féle vadász, a ki vadat kerget.
Egyszer csak egy szoros, rejtett sziklazúgban,
A mint egy tövises nagy bozótra bukkan,
Olyan ordítást hall egy sötét barlangból,
Hogy még a szikla is jajgat a visszhangtól.
Egy óriás kigyó: olyan, mintha szálfa
Kanyarogna szörnyen, elevenné válva,
Küzd ott egy hatalmas nőstény oroszlánnal:
Dühös lélekzetük fújtat, csak úgy lángol!
Derék két ellenség, király mind a kettő!
Ereje, haragja egyforma rettentő:
Összecsattogtatják szörnyü fogaikat;
Jó, hogy egymást ölik, s nem egy harmadikat!
Kigyó az oroszlánt aczél gyűrűivel
Fojtogatja, ez meg tépi körmeivel:
Földön hemperegnek, egymás vérit ontva;
Erős oroszlánnak ropog minden csontja.
Az óriás kigyó lesz most mindjárt győztes;
Nagyobb hatalommal bír ez az erős test. -
Az oroszlán ordít halálfájdalomban,
Mintha híva szólna: „ember, segíts rajtam!”
Róbert az elbukott királyt fogta pártul:
Kirántotta kardját, leugrott lovárul,
S a kigyóra olyat vágott a kardjával,
Hogy az jobbra-balra pattant ketté válva.
Egyik fele elnyúlt, tátogó fejével,
Nagy mérges fogait vicsorgatva szélylyel,
A farka meg tánczolt, karikákat hányva,
S belekapaszkodott még az oroszlányba.
Arra nem is gondolt a vitéz keresztes,
Hogy most majd ő reá támadhat a vesztes. -
Az emberek közt is megesik az itt-ott:
Jóltevőjét marja meg a szabadított.
De hát az oroszlán tán jobb, mint az ember,
Szívében a vad vér tán melegebben ver?
A megszabadított rettentő vadállat
Odacsúszott hozzá s lábánál megállott.
A fejét lehajtá szépen hízelegve,
A lovag kezéhez nyaldosott a nyelve,
És oly bús nyöszörgést hallatott a szája,
Mintha csak beszélni akarna hozzája.
Lábát felemeli, mintha kezet adna,
Parolára nyújtva, hűséget fogadva,
Róbert megsímitja azt a nyújtott lábat,
S látja, hogy a hős vad szeme könybe lábbad:
Mintha emberlélek nézne ki belőle. -
- Hangját próbálgatja lágyan könyörgőre,
Majd mély dörmögéssel hosszúkat sóhajtva,
Fejét egészen a föld poráig hajtja.
S hogy Róbert a lábát rátette fejére
Szeliden, - nyelvével ott nyalta, hol érte.
Majd, mint a kis macska hátán hempergőzött;
Róbert a játékán bámulni nem győzött. -
A nagy bámulat közt el is felejtette,
Hogy hát a lovával mi történt mögötte?
Azt bíz elmulasztá a sövényhez kötni,
Mikor kedve támadt nyergéből leszökni. -
A paripának meg ne vegyük rosz néven
Ha azt tartá: „Futni hasznos, noha szégyen.”
S a míg lovagja a kigyót ketté vágná,
Megfordult, elszaladt, gazdátlan, világgá. -
„Jó tettért az ember ime rosszat arat!”
Mondá Róbert, látva, hogy im gyalog maradt:
Kiabál utána, látja, merre nyargalt; -
A ló annál jobban vágtat, rá se hallgat. -
Ekkor az oroszlán feláll egy nagy szirtre,
Fejét felemelve, lábait feszítve,
S valami vonitó ordítást ereszt meg,
A mitől még az a szikla is megreszket.
Ez üvöltő hangra minden odú, bozót,
Elevenné válik, fejet emel, mozog:
Süldő oroszlánok, tarka párduczkölykek
Innen is, onnan is gyorsan előszöknek.
Sirvájó hiéna, aranyfarkas, sakál,
Mind a magában elszáguldó lónak áll
Visszaterelik a sziklaszakadékig:
A hogy az oroszlán parancsolta nékik.
Ott megfogta Róbert visszakerült ménjét,
S dicsérte magában oroszlán erényét.
Megigazítá a terhelőt a nyergén,
S megveregeté a lova nyakát gyengén.
„De most már azt mondd meg, édes oroszlánom,
Hogy’ rontok keresztül e fenevad-nyájon?
Nyakamra csődítéd egész nemzetséged,
A kik nem értenek engem: csupán téged.”
„Ne félj semmit”, morgá az oroszlán halkan:
Aztán egyet ordít, a többi elhallgat:
Sunnyogva kotródnak a lovag útjából,
Csak a fogaikat vicsorgatják távol.
Ő maga ott lépdel a lovag oldalán,
Azt hinné az ember, hogy csatlósa talán.
Vezeti, kiséri, pusztán, bozóton át,
Mintha ő ismerné annak legjobb útját.
Óriás nagy vadak, szörnyü elefántok,
Szarvorrú, ki otthon nagyon bakafántos:
Róbert lovagot mind bántatlan bocsátják,
A mint az oroszlánt mellette meglátják.
Békében eléri már a tábor szélét:
Szemközt jön a népe, keresni vezérét,
A kiről azt hiszi, hogy már odaveszett: -
Bizony kevés hija volt, hogy igy nem esett.
„Most már visszatérhetsz, kedves oroszlánom;
Hogy tovább is kisérj, azt már nem kivánom: -
Uraddal, fiaddal, élj soká s légy boldog;
S emlékezzél meg rám, hogy ha jól lesz dolgod.”
De biz az oroszlán nem maradt el tőle.
A lovag oldalán ballagott előre,
És mikor a vitéz lováról leszálla,
Odasímult hozzá és ott maradt nála.

III.
Nagy kiáltozás lett erre a táborban:
Nem akarták hinni: azt kérdezték, hol van?
Az a vitéz, aki oroszlánt hoz kézen?
Boszorkányság van itt! Ez ördögség lészen.
De majd megnyugtatá az ősz patriárka
A népet, fenhangon ily szókat kiáltva:
„Isten csodája ez, és nem ördög munka.
Példája ott van az ó-testamentumba.”
Dániel próféta oroszlán vermében
Igy szelidíté meg a vadakat épen:
Látunk más oroszlánt Márkkal az oltáron.
Róbert is hoz egyet: most kivan a három!
Ebben megnyugodott a keresztes tábor:
Helyre állt a hitük a főpap szavától;
Látták, nem bánt senkit: nagyon szelid állat;
Ijedség helyébe támadt a csodálat. -
De hogy kipróbálják jobban az erkölcsét:
Vedret hoztak, hogy azt tejjel teletöltsék;
Azt biz az oroszlán kiitta fenékig:
Igy bizonyitá be tiszta lelkét nékik. -
A miatt se legyen senkinek aggása,
Miből telik ki ily nagy állat tartása?
(Mivel hús dolgában ott szüken valának;
Pedig nagy koncz kell az ilyen nagy kutyának.)
A hogy látunk uszkárt mészárszékre járni,
Szájában kosárral; - legyen abban bármi,
Nem bántja, hazamegy gazdájához véle:
Jól tudja, neki is majd csak jut belőle.
Éjjel a pusztára kiment s reggelenként
Hozta a szájában a gazella-kecskét,
Gazdája, szolgástul, abból jól lakhattak,
Ő maga beérte azzal, a mit hagytak.
Éjjel úgy vigyázott, mint a legjobb strázsa:
Róbert sátra előtt hallott mormogása.
Közelgő ellenség dobaját neszelte,
Ha veszély volt, gyorsan mindenkit fölkelte.
Végre úgy megszokták ottan a táborban,
Hogyha nem láthatták, azt kérdezték, hol van?
A pajkos apródok vele kötekedtek:
Ő csak a farkával ütött rájuk egyet.

IV.
Egyszer a keresztes tábor nekilódult,
A mikor az idő éppen legforróbb volt,
A pusztán keresztül Jeruzsalem felé:
A hogy a vezérek tanácsa rendelé. -
Az ám csak a puszta, ottan a szent földön!
Árnyékot egy bokor sem ad ottan kölcsön:
Felhő soha sem jár a kietlen égen;
Felül a nap, alul meg a homok éget. -
Napokig utaztak e nagy sivatagban:
Ég, föld látszott lenni velük nagy haragban;
A vizük elfogyott, forrást meg nem leltek;
Szomjan elhullottak, - sokan fel se’ keltek. -
Mikor már a végső inség környékezte
A keresztyén tábort, az utolsó este,
Oroszlán felmondta a nagy rokonszenvet:
S úgy elfutott tőlük, még csak búcsút sem vett.
„No szép kis oroszlán, ki a bajban itthágy
Mikor megszomjazik, elhordja az irhát!”
Gunyolták Róbertet a többi lovagok;
„Visszatér az megint, mondá, csak várjatok.”
Hát még alig pirkadt az égen a hajnal,
Száguld az oroszlán vissza nagy robajjal
Mutatja, mit hozott? Hát sáros lábakat:
Azokkal jelezte: hogy forrásra akadt.
Mindjárt nagy örömre kelt az egész tábor:
Viztől még nem támadt soha ilyen mámor!
A hogy forrást nyitott Mózses és Szent László:
Az oroszlán lett most ilyen nagy varázsló.
Szép hives patakhoz vezeté a serget.
Zöld volt ott a mező, hol a patak csergett:
Onnan a Jordánig már csak egy jó hajtás,
A hová elérni volt közös óhajtás.
Tele az a szent táj nagy emlékezettel,
Alább a nagy tóval, a Genezárettel,
A mely Idvezitőnk csodáitól hires:
Még ma is megható szent erővel bír ez.
Hajh, de ez a dicső, istenáldott róna,
De sok vitéznek lett örök takarója.
Kik a Krisztus sírját látni eljövének;
De mind csak a maga sírját tekinté meg.
Ott a dicsőséges Tábor-hegy tövében
Szaraczén szultánnal találkoztak szemben. -
Az is összegyűjté válogatott hadát:
A hegytetőrül a végét sem láthaták.
Hajnalhasadtától naplementig tartott: -
Háromszor is újra kezdették a harczot;
Új meg új sereget állítottak szemközt:
Feledték a sebet a nagy küzdelem közt. -
Törökök szultánja, hatalmas Szaladin
Kit ural az arab, török, mór, szaraczén:
Este felé maga pihent lovas haddal,
A keresztes tábor közepének nyargal.
Az eleven aczél fal se állhat ellent!
Kifáradt ló, ember, a nagy küzdelemben:
Bomlik a rend; oszlik a tábor két részre:
Három ellenség jut egy keresztvitézre.
Szétszórva magukra harczolnak a bátrak:
Nem győzni, a dicső meghalásért már csak!
Némelyik körül már holtakbul van rakva
Sáncz, kiket levágott rettentő haragja.
Róbert alól is kidült már paripája:
Annyi lándzsa és nyil fúrt az oldalába;
Paizsa szétrepedt, azt már földre dobta,
Pánczélja, sisakja tört már darabokra.
Csak a kardja védi, azt fogja két kézre:
Maga is már nehéz sebekkel tetézve;
Mégis ki a kardja közelébe botol
Annak a számára nyitva van a pokol.
De hát a pokol küld ellene egy sátánt!
Itt jön vágtatva egy fekete ló hátán;
Arcza is fekete: egy szerecsen emir;
Fut előtte minden, vele senki se’ bir.
Buzogányos dárdát hajigál öklével:
Keresztül töri az a pánczélt hegyével,
S mikor visszarántja lánczczal a kelevézt,
Kiszakitja vele ellensége szivét:
„Hej szép feleségem; sohajt Róbert lovag
Nem nevezlek többé lelkem angyalomnak!”
Érzi, hogy vére foly, ereje hanyatlik,
A karja oly nehéz, a lába elbotlik.
Im egyszerre szörnyü orditás zendül meg:
Néger azopardok* jobbra-balra dülnek:
Holttestek halmán át egy oroszlán rohan
Oda, hol a harcznak a legforrója van.
Róbert ráismer a hű oroszlánjára,
Ki a nagy harcz alatt tőle távol jára;
De mikor meglátta a halálveszélyét,
Visszatért, otthagyta a barlangja mélyét.
Egy szökés; s ott terem az emirnek hátán:
Hiába óriás az, hiába sátán!
Vas fogaival a nyakát átharapja:
Csinálja emberré, ha Luczifer apja!
No még azután egynehány azopardot
Helybehagy, pofonnal itten kettőt-hármat:
Amott harapással agyonfojt nehányat;
Az egész csoportot szerteszélylyel hányja.
Aztán odaszökik kedves vitézéhez:
Az már földre esett, minden sebe vérez;
Karjánál megkapva, fölveti hátára,
És elnyargal vele messze a pusztára.
Ez a csoda látvány mindenkit megijeszt:
Még az ellenség is bámulva nézi ezt.
Senki sem gondol rá, hogy üzőbe vegyék;
Csak Isten csodája lehet ez, nem egyéb!

V.
A Tábor-hegy alatt volt egy rejtett barlang:
Körüle sivatag, tövistermő parlag;
Embernek, állatnak hozzájárulhatlan:
Nyilása lefelé mélyed, mint egy katlan.
Vizzel tölt medencze az üreg fenekén,
Mibe a tetőrül hull a nedv cseppenként:
Oly hideg, mint a jég, s mint kristály, oly tiszta;
Ettől a félholt is életre tér vissza. -
Itt ébredt életre a hős Róbert lovag:
Sötét volt körülte, olyan volt, mint a vak:
Tagjai zsibbadtak; nem birta emelni;
Tengernyi időnek kellett már eltelni!
Azt sem tudta, hol van? hogyan került ide?
Semmi sem tartá fenn, egyedül a hite.
Hogy Isten, a kiért magát föláldozta,
Pokol sötétjéből még világra hozza.
A sötétben maga körül keresgéle:
Megtalálta kardját, az ottan volt véle;
Azt a kardot még félholtan sem ejté le
Öklébe szoritva az is eljött véle.
Hajh, kard volt ez eddig; de most már nem fegyver!
Emelné, ha tudná, a keze remegve;
Csak a markolatját emeli ajkához,
Az a kereszt talán még szabadulást hoz.
„Angyalkám, szentecském, ott a messze földön!
Ha tudnád, hogy én most mi kínban vergődöm?
Imádkoznál értem Isten oltáránál:
Ámen-mondásoddal nekem jót kivánnál.
Itt fekszem egyedül, sűrű sötétségben:
Nem láthatják kinom, kik laknak az égben.
Csaták halálából a ki megmaradtam;
Fekszem a föld alatt magamra hagyottan.”
„„Nem vagy itt magadban!”” felel rá egy szózat:
De olyan, a mitől háta is borsózhat!
Oroszlán-morgás az: Két szem, mint két csillag,
Kisértetes fénynyel a sötétben csillog.
Majd érzi a forró lehelletet arczán,
A mint feje fölé hajol le az arszlán;
Kinek örvendező nyihogása támad:
A mivel örömét mondja ki az állat.
„Te vagy oroszlánom? szól Róbert suttogva.
Mintha beszélnének csendesen titokba:
Mintha két szerelmes suttogna egymással; -
Felel puszták vadja szelid mormogással:
„„Én vagyok, én védlek, én őrzöm az élted:
Jó helyen vagy itten: álmodat ne féltsed!
Én hoztam tátongó sebed hegedésre:
Nincs szükséged másra, csupán üdülésre.””
Róbert az oroszlán nyakát átölelte:
Igy könnyebben esett a földről fölkelte;
Kivitette magát a szép verőfényre: -
Ah milyen boldogság nézhetni az égre!
A föld is szép annak, ki a sírból most kel:
Erdő, mező tele gyönyörüségekkel:
A fákon aranyló gyümölcs, a bokorban
Karcsu antilope delel egy csoportban.
Az oroszlán egyet gondol s eliramlik:
A csalitban futó vadak zaja hallik;
Nem soká tart néki! Könnyü a vadászat,
A hol maga előtt talál vadat, százat.
Kiszemeli a leggyöngébb kecskegidót.
(A betegnek kell ám hozni valami jót!)
Viszi kedveskedve drága betegének:
Ez fog erőt adni új egészségének.
Róbert lovag erre szomorún mosolygott:
Nem bir ő bevenni még most ilyen dolgot;
Szétnéz az oroszlán erdő bokor felett:
Mit hozzon hát néki? Megvan a felelet!
A szikláról alá egy fügefa hajla:
Érett gyümölcsökkel tele minden galylya.
Biz az ott lehetett, egész csoportostul,
Az oroszlán miatt, az bele nem kóstol!
Most fölrohant érte, kitépte tövestül;
Iszonyú körmével; hozta gyökerestül:
Oda vitte a fát s gyönyörködve nézte:
Vendégének hogy kel a „szépasszony főzte?”
Hát az oroszlánynő igy gazdasszonykodik
Terebély narancsfa vala a második:
A harmadik étekfogás meg datolya:
Kedves betegét igy eteti, ápolja.
Már erőre is kezd kapni a megsérült:
Kiépül lassankint nagy nehéz sebébül;
De a barlangjábul még kijönni nem mer;
Próbálgatja kardját: „még nem vagyok ember!”
Hát egyszer, a mint az oroszlán távol van,
Eléje egy másik nő oroszlán toppan;
Róbert azt hiszi, hogy ez az ő barátja,
De a hogy az rá néz, csalódását látja.
Ez fenevad, éhes, vérszopó kegyetlen!
Nagy veszedelmére jött ide véletlen;
Elgyöngült karjai a hőst meg nem védik:
Maga előtt látja élte kinos végit!
De egy kiáltásra még képes volt ajka;
Az erdők visszhangja talán tovább adja?
„Hű oroszlán segíts, ne hagyj elpusztúlnom!”
- Rettentő ordítás felelt meg rá túlnan. -
Jön a hű oroszlán szörnyü ugrásokban;
Recsegve válik szét a bokor s már ott van!
Rárohan a másik oroszlán-nőstényre;
Legázolja maga alá a fövényre.
S addig marczangolja, tépi és harapja,
A mig megfojtottan elterülve hagyja:
Szemei ragyognak dühös győzelmében;
Két féltékeny asszony így harczol meg épen!
Két féltő asszony, ki „egy” lovagot szeret,
És miatta élethalál harcznak ered:
Az egyik, a kinek hűsége angyali:
A másik meg, a ki fel akarja falni. -
„Édes hű hajtársam, mond erre a lovag:
Lásd mostan vesztemre majd elváltottalak;
Ezután hogy többé el ne téveszszelek:
Tegyünk a nyakadra ismertető jelet.”
Hitvesétől volt egy hímzett övszalagja:
Most azt az oroszlán nyakára csavarja. -
A nemes vad állat oly büszke lett ettől:
Örömordítása csaknem felleget tör. -
Rohan ordítozva erdőnek, pusztának;
De nem dicsekedni a maga fajának;
Elrohan a hires neves Kármel hegyig
S ott a zarándokok közé elegyedik.
Akadnak nehányan, a kik ráismérnek:
Látják nyakán övét elveszett vezérnek:
Erről megtudják, hogy Róbert lovag él még;
Pedig már rég el is temetettnek vélték.
Nyomában indulnak a hű oroszlánnak:
A rejtett barlangra ime rátalálnak;
A lovagot, kiben nincs jártányi erő,
Vállaikra veszik s akként hozzák elő.
Kármelhegyi zárda nem messze van onnan;
Derék kármeliták szent háza az ottan:
Biztos menedéke minden üldözöttnek;
Róbert lovag ott felépülhet közöttük. -
Itten sem marad el tőle oroszlánja:
Hogy nála lehessen, azt senki se bánja;
Virtusát csodálják: és úgy emlegetik,
Mint embernek való példát, sok évekig.

VI.
Megjöttek a gályák végre Velenczéből:
A keresztes hadak romját hogy vennék föl;
Róbert lovagnak is eljött az ideje;
Hogy az útját vissza hazájába vegye.
A hű oroszlánt is elvinné magával;
De a velenczei hajós olyan gyáva!
Fél, hogy mind megeszi útközben a népet; -
Az ő hajójára oroszlán nem léphet.
Nem használ a szép szó, még a pénzcsörgés sem:
Minden kárba vész a gyáva rettegésen:
Nyúlszivű hajósok azzal fenyegetnek,
Hogy visszafordulnak s mindent itt felejtnek!
Búcsút kell hát venni a hű oroszlántól!
A dicső állatnak a szeme is lángol:
Mikor utoljára megöleli hőse;
Gondolja szivében: nem marad el ő se!
A mikor Róberttel elindul a gálya, -
A hullámzó tengert bámulja, vizsgálja;
Hosszú és vontatott ordítása végig
Gördül a hullámon. A hajón csak nézik!
Akkor egyszerre csak rohan a tengerbe,
S úszik, talpaival a hullámot verve:
El akarja érni a távozó gályát!
Tusakodni hívja a tenger dagályát!
Bámul minden ember a ragaszkodáson;
De már szélben dagad a vitorlavászon;
Akarva sem lehet többé visszatérni: -
S a repülő hajót el nem tudja érni.
Az erős oroszlán az erős tengerrel
Küzd; de nem mondhatni: egyenlő fegyverrel.
A tenger erősebb. Ott vesz a hű állat:
A hab átcsap rajta, Lelke volt: - elszállott.

VII.
Róbert, mikor hazaért a kastélyába
Szalagját hitvese nyakában találta!
Elbámult rebegve e csodatalányon:
„Te voltál, te magad az én oroszlánom!”
Vége.