Debreczeny György

ellentétpárhuzamok

Szerkesztő:	Rózsa Endre	
Kiadó:	Móra Ferenc Könyvkiadó	
Kiadás helye:	Budapest 	
Kiadás éve:	1982 	
Kötés típusa:	Fűzött papírkötés 	
Oldalszám:	107 oldal 	
Sorozatcím:	Kozmosz Könyvek 	
Nyelv:	Magyar	
Méret:	19 cm x 17 cm 	
ISBN:	963-211-531-7	

TARTALOM
MÁS
TÜKÖR BEESETT ARCUNK ELÉ
TÜKÖR BEESETT ARCUNK ELÉ
LÁTVÁNYOK KÁVÉZÁS KÖZBEN
A LIFTAKNÁRA VIGYÁZZ!
HARMADNAPJA
ZSOLTÁR
NOVEMBERTŐL ÁPRILISIG
MÁSHOL
TANMESE
MIRE MEGISZOM
MERŐLEGES SZELŐK TÉTELE
KÖLTÉSZET
APOLLINAIRE SÍRJÁNÁL
NOVEMBERI NAPSÜTÉS
A VERS BEÉRÉSE
FELLÖVIK A PIROS RAKÉTÁT
GYERMEKVERS FELNŐTTEKNEK
ÜNNEP SÁRGABETŰS
HONNAN HOVÁ?
MERRE MEDDIG?
TÍZ SOR NÉVNAPOMRA
ACÉLPARIPÁK KÖZT
IDEJE JÖTT
ESTI RETTEGÉS
A MEGMÉRGEZETT VIRRADAT
MÚLTIDŐ
RÉG ELKÖLTÖZÖTT...
MIFÉLE MADÁR VAGY?
A VERS BEÉRÉSE
ITT VAGYOK
ELMÉLKEDÉS
VÁRATLANUL JÖSSZ
VALÓSZÍNŰTLEN NYÁR
ÉJSZAKAI ELŐADÁS
KEZÜNK KIRÁLYSÁGA
RAGOZÁSI GYAKORLAT
VISSZAFELÉ
ITT VAGYOK...
HÁROM KÍVÁNSÁG
ÉRTEKEZÉS A SZEPLŐKRŐL
SE TE SE ÉN
ŐFELSÉGE
PERSPEKTÍVA
A MÉLTÓSÁG HUSZADIK MENETSZÁZADÁBAN
HÍR
APRÓHIRDETÉS
VENDÉGESKEDÉS
ATOMZSOLTÁR
TÁRSADALMI HŐSKÖLTEMÉNY
A XX. SZÁZAD EMBERE
ÖRÖKÖS MÁSODOSZTÁLY
KONSTELLÁCIÓ
PRÓFÉCIA
DISSZONÁNS DAL
A BETEGET KÓRHÁZBA SZÁLLÍTJÁK
RÉSZVÉTEL
A CSODA ELMARAD
HÓDOLAT A HAGYOMÁNYNAK
A SZÉL ÁTKEL A VÁROSON
ÖNVÁD ÉJNEK IDEJÉN
CSENDÉLET
LEVÉL DOMONKOS ISTVÁNNAK
VERSIKE
MEGŐRÜLTEM
SZESZBE MÁRTOTT DÉLUTÁN
ELLENTÉTPÁRHUZAMOK
ARTE LEGIS
KAKUKKOS KÖLTEMÉNY
A BÖLCS KÁDI
HÓDOLAT A HAGYOMÁNYNAK
HAZAKÜLDÖTT TUDÓSÍTÓNK ÜNNEPI KAPUTELEFONJELENTÉSE A LEGFRISSEBB ESEMÉNYEKRŐL AVAGY A VONALBAN ÉN – MERT NINCS KAPUTELEFONUNK 
ÉS EGYÁLTALÁN ...
IGAZ TÖRTÉNET
AZ ARCOM
FÉKUTAK VÁNDORA
EMPÁTIA
CSAK ESTE VAN
KÉT ZIGÓTA MIATT
AZ ÉPPEN VÁRHATÓ ELJÖVETELE
HELYZETSZONETT I.
HELYZETSZONETT II.
IKSZEDIK VILÁGHÁBORÚ
MÉG VISSZANÉZ
MÉLYINTERJÚ
SZONETT MARS MARSALLHOZ
IGAZ TÖRTÉNET

MÁS
Más nappalok
más éjszakák
más disszonanciák
Az idegek szövőszékein
másoknak szövünk ruhát
Megbotlunk
az ingerküszöbben
de szemünket nem felhőzi homály
tudjuk
azt utak
már nem vezetnek sehová
Zsebünkből
kilóg
a ginesüveg
megteremtjük a költészet az esőben
Elfelednénk:
bőrünk az új se lesz kevésbé feszes

TÜKÖR BEESETT ARCUNK ELÉ
TÜKÖR BEESETT ARCUNK ELÉ
Két csáppal az ismeretlen éjben
vezetékek vérét kiszívni
kanyarogni girbegurba mennyben
a tetszhalott házak sorfala közt
valami keresni nem találni
úgy dideregni mintha fáznék
a jég hátát megsimogatni
visszaköszönni a kutyáknak
akiket a hold is megugat
Felnyergelni a nyugtalan paripát
felnyergelni és itt maradni
elolvadni a tavalyi hóval
valamit keresni nem találni
a fákat nevükön szólítani
az őrülteket anyanyelvükön
öltözni hogyha kell havazásba
a dal ne csak fehér gyolcsing legyen
de égbe röpülő madár
rakétának utolérhetetlen
Tükör beesett arcunk elé
hogy barázdáit jobban lássuk
árkaiba bele ne essünk
arc a magányos tükör elé
valamit keresni nem találni
dobálni automatákba pénzt
ők megbízható bérenceink
hallgatnak mind kinek szólni kéne
mennybe megy aki lezuhan
eb ura kékzubbonyos ég
Magam is iszom örökös mérget
leöntöm vele fehér ingem
ki korán kel csak halált lel
hiába győzi le az acélt
eltemetik a barna földbe
valamit keresni nem találni
tűvé tenni a világot
csak egy szalmakazal miatt
kiégett lepedők aszálya
milyen kalászt fog majd teremni
Az idő farsangi mulatság
felvenni legújabb álarcunkat
kanyarogni girbegurba mennyben
a tetszhalott házak sorfala közt
valamit keresni nem találni
de nem keresve rátalálni
mégis megmérgeződni reggelig
teremteni hazát a füstnek
zsebet a kéznek a késnek
a villamosbérletnek

LÁTVÁNYOK KÁVÉZÁS KÖZBEN
Árnyak kúsznak a könnyűléptű
tornyok tetején túlra újra
távoli tűzmezőn aratás
elvesztése a könnyűvérű
kataton képzeteknek
s tülekedés gyökerek alá
gyülekezés gyökerek alatt –
Mindannyian hősi halottak
vagyunk kik élünk
Dínom-dánom delírium
a légutakat lezárták
a feltámadást elnapolták
ó föld fémhulla-
dékai fegyverek
Cigarettafüstbe költözött
az isten is ki nincs
de a törvényen túli kopaszság
már-már megfésülhető

A LIFTAKNÁRA VIGYÁZZ!
Éjszaka volt
a kövek szívünkbe zártak
A halál még nem szeretőm
Mostanában nem érvényes rám
a tömegvonzási törvény
szemeteskocsik forgó
kései közt lebegek
az ég se sóhajt fel
léptem alatt
de valamerre a fejemben a vízesések
Szívem mellékzörejeit
hallom a fájdalomküszöb
kitolódott dobhártyám csak
ritkán reccsen össze
Egyébként nem leigázás
csak önkéntelenül gondoltad
annak
De a liftaknára vigyázz!
Ki tudja mire lehet még jó
egy ilyen ereklye?

HARMADNAPJA
Már harmadnapja
hiába fújjuk a harsonákat
Ki mondja meg nekünk
hogy kerültünk ide
almacsutkák közé?
      Valaki
lerágott csontokkal dobál
és ver bennünket szemmel
      valaki
halálhírünket költi
Már harmadnapja
hiába fújjuk a harsonákat
Éjjel esett a hó
mindjárt véres is lett
de aztán tavasz lett
Ki mondja meg nekünk
miért harangoznak?
Megint harangoznak

ZSOLTÁR
                    Pilinszky Jánosnak
Uram
azért adsz nekem erőt hogy elcsigázz
s megteremted a fényt hogy lássam:
árnyékok árnyéka lehetek csak
Nagy tüzeket gyújtani nem tudok
Uram
rólunk csak énekelhetek rekedt dalos
de lám: perzsel néha a hangom
Nagy vizek sodrában nem élhetek
csak erek patakok sosem a tenger –
Hát ők lesznek az én tengerem
Uram!

NOVEMBERTŐL ÁPRILISIG
Novembertől áprilisig
enyém a táj
söpörhetem
a lehullott leveleket
a fák megdicsőült
vörös hajszálait
nézhetem a kopasz
bokrokat fákat:
az ősz fodrásza
gyors munkát végzett
Novembertől áprilisig
enyém a táj
a hó elveszett fogsorát
kereshetem
a földön s a kémények
kitátott szájában
akik sose mosnak fogat
estére mindig
feketét köpnek
reggelre leomlanak –
ha akarnak
Novembertől áprilisig
enyém a táj
enyém a part a víz
a csónakok
a halak csalik
horgászbotok
enyém a stég az ég
a föld a ház
enyém itt szőlő
bor borospohár
méreg méregpohár
Novembertől áprilisig
enyém a táj
enyém a kicsorbult kés
a törött kard: fegyvereim
A jég: egyetlen páncélom
mi vesztem is lehet
Mégis mikor elindulok
kopott táskámban
szárnyak és glória:
a menny leltári tárgyai

MÁSHOL
ó az intubáló
felszerelés hiánya
világraszóló jelenlét
a villanykörték beérnek
évek múlva célba
de mindig más az éjszakás
tehát acélba öltözik
ahogy ilyenkor szokás
máshol az állomásról
sohasem indul vonat
s a gondokat tetézi csak
ha mégis elindul a sereg
aztán nyáron is dideregnek
az emberek magukat bombázzák
lábukat tengerben áztatják
mintha rossz lavórban
ez ő a negatív kitevőn
létező szemfesték-szédület
kérdésüket az idő sem
válaszolja meg kedvesem
próbálja meg a levegőt
átúszni háton naponta
madártollal lebegni együtt
s kérdezzen talán valami mást

TANMESE
                 Restár Sándornak
a gazdasági vezető
a bélyegzőpárnára
hajtja fejét
a nyáj kihajt
a karámból
szamárfül búcsút int
– hát megérkeztünk
a kalauz lecsöngeti
élete nagy operáját
a vakbélműtétet
de emeljük a tétet
(a sárig)
az irodáig villamossal
megyek
az irodától a lakásig
villamos visz
föl kell öltözni
nyáron is
(jól)

MIRE MEGISZOM
az elektromos zsiráfok
eget horzsoló nyakáról
lehullik majomkenyeres
pajtások osztozkodnak
a hiányzón
én benzinbűzben botladozó
ki mindig a nappal
gőzölgő barna méreggel
gyilkolom gyomromat
két cukorral fékez
a beton-barlang medvéje
fotelban ülő mindenevő
kerékkel bűvészkedik
sötétben pedálra hág
a lámpák díját elnyeri
futószalag rohan
a lihegő rámutat
fehér rúd füstölög
szúrkálom szívemet
kevergetem jelez
felfeketéllik a csend
bekötött szeme
homlokán a verejtékcsepp
forrássá teljesedik
az egymást üldöz lábakba
beleszeret a szél
kerék forog
elveszejtem ereimet
néma dervis üvölt befelé
mire megiszom bekanyarodik

MERŐLEGES SZELŐK TÉTELE
Felszeleteli a kenyeret
elvágja a kezét
            a lábát
            a köldökzsinórt
            a telefonzsinórt
            a visszavonulás útját
            a kötelet –
s kenyérrel kínálja
      a földbe
              zuhanót

KÖLTÉSZET
– egy szerkesztőnek –
I.
A költészet fűfamadár
csönd csöndes csöndülése
koronázási műtét
három és fél ülésben

II.
HA LÉGYPAPÍR LENNÉK
MADARAT LEHETNE
VELEM FOGATNI

APOLLINAIRE SÍRJÁNÁL
A macska ül a síron a napsütésben
és mosakszik
Ül a macska a síron a napsütésben
és mosakszik
A síron ül a macska a napsütésben
és mosakszik
A napsütésben a macska ül a síron
és mosakszik
Ül a síron a napsütés és a macskában
mosakszik
A mosakodás ül a síron és a macska
napja süt
Ül a sír a macskán és a napsütésben
mosakszik
A napsütés ül a síron és a mosakodás
megmacskásodik
A megmacskásodott napsütés sírva
mosakszik:
Elered az eső
A kép eltörli önmagát

NOVEMBERI NAPSÜTÉS
Milyen szépen süt ma a nap:
a hordágyra is rásüt a nap
a fehér lepedőre rásüt a nap
a hordágyon fehér lepedővel
letakart halottra rásüt a nap –
Majd a fiúk – –
(– Exitus a hatvankettesben
– Jó jó megyünk)
Milyen szépen süt ma a nap
pedig már novembert írunk
a lábcédulákra

A VERS BEÉRÉSE
FELLÖVIK A PIROS RAKÉTÁT
Ott lakunk a pinceajtó tövében
és látjuk a nap sötét hátsó udvarát
mikor felbőgnek a szirénák
Szúnyogok szavával szól az este
boája testünkre tekeredne
s a copfos madonnák napfényben
ellebegnek előttünk
Tegnap kettőt lelőttünk
az ellenséges cserebogarak közül
de jött helyükbe száz szitakötő
Zajlik a béke világháborúja
s akaratlanul is hasra vágódunk
mikor fellövik a piros rakétát
a Balaton-parton
Vajon lesz-e vihar?

GYERMEKVERS FELNŐTTEKNEK
Felnyitják az atomsorompót
mikor elment az atomvonat
és a következő gondolat
kiszökik a túl szűk sorokból
Most zárják be a sírboltokat!
menjenek haza az eladók
ha már úgyis minden eladó
s zabálják meg a sírcsokrokat!
Az ősz sárga rohamkocsija
most éleszti újra a nyarat
aztán majd elmehetünk haza –
hazamehetünk ha nincs hova
A galambok atombombáját
kioldja kloáka-pilóta
s boldog lehet az idióta
hogyha megtiszteli kalapját

ÜNNEP SÁRGABETŰS
Ez a fák utolsó tánca a széllel
és öngyilkos utak feltépett inge –
kifordult mellkosarukból
messzire gurult a nyár
Ez a fák utolsó tánca a széllel
földet rengető keringő
és ringó derekak akár ha násztánc
mintha nem is október ólma
de májusi menyegző első
vakító alumínium-szárnyalás
Ez a fák utolsó tánca a széllel
első ünnep az évben s az utolsó –
sárga könnyekkel megsiratott
sárgabetűs

HONNAN HOVÁ?
Honnan hová?
Egyre följebb a föld alól
vagy a földről a föld alá?
Egyik cipőből a másik szögbe
vagy a keresztről a kő alá?
Honnan hová?
Egyik harcból a másikba
vagy onnét a harmadikba?

MERRE MEDDIG?
Merre meddig
ti nyár kutyái
hűséges zöld ebek
ha itt az ősz?
Vicsorogtok-e majd
ha holt levelek
terhe alatt
görnyed a szél?
Megugatjátok-e
az őszt mi örök
s a hervadást
a halhatatlan
halálosat?
Megálltok-e némán
egy percre
a szétlőtt szirmok előtt?
Ti nyár kutyái
hűséges zöld ebek
ha itt az ősz
merre?
meddig?

TÍZ SOR NÉVNAPOMRA
Piros kockák piros abroszok között
átfesthető áprilisi éjben
huszonegyedik éjszakában
György kényelmes szent
ki ma se győztem sárkányt se sátánt
Igéim kimondhatatlanok
Csak a kövekről lepergő léptek
az egyre fáradtabb főnevek
s a lakhatatlan címerek
hol nem időzhettem már tovább

ACÉLPARIPÁK KÖZT
Nem nézel idegen ablakok mögé
tudod csak magadat láthatod ott is
Ezerszer inkább szédelegsz
szélsebes acélparipák közt
sekély sínekben bokáig
térdig
derékig
Vonat tolat s meglátod arcodat
egy pocsolyában
Az őrház előtt mindig megtorpansz
s csak jönnek a felnyergelt paripák
Halálok acélparipák léha lódögök!
Nézz hát idegen ablakok mögé!
Megláthasd ott is magadat!
Inkább tüzekbe költözz!
Lakj szétlőhetetlen szívekben!
Mert a lökhajtásos lódögök kora jön
elsötétített szemünk szüretelése
ünnepe kilyukasztott koponyánknak

IDEJE JÖTT
A késem alatt elvérző paradicsom
köldökömből kihajt
fává terebélyesedik minden
gyümölcse vérem egy cseppje
Csattanj kertkapu kétágú
korbácsa hogy verssé
emelhesselek téged is
Gyarapodj fenyő
hogy tűiddel varrhassam meg
szakadt nadrágomat
a szőlő felcseperedő
fürtjeitől eltakartan
Mert eljött a papír s a toll
birtoklásának ideje
Igába hajtlak
te homlokom mögötti
fölfedezetlen Amerika

ESTI RETTEGÉS
                  Ágh Istvánnak
Korán indulok sohase érek
másfelé hív a vörös csontvelő
Megbéklyózott nyúlványok szökellése
a tegnapi évből ennyi maradt
a nagy hidegben a hó is elolvadt
s a borotvaszappan tétovasága
törékeny arcok repedéseibe
lopta be magát
és a cserepek fölött szakadatlanul
megállíthatatlanul vérzik az ég
Megfojt az oxigén
lábszag-tündérek
a lepra-mennybe vezetnek
csigaházakban száguldozok:
belső vérzés kifelé
Az éjszaka hegyekkel küszködtünk
kidőlt ajtók jelezték vonulásunkat
a rostok megmarkolhatatlan telébe
Nem megyek sehova
nem maradok sehol –
a kutyák úgyis megugatnak

A MEGMÉRGEZETT VIRRADAT
Patkányméreggel behavazott
rózsákra virradunk
boroshordók gyilkosai
Lebegnénk a madárcsicsergés tetején
fürödnénk a nők hónaljánál eredő patakokban
s barátaink lennének az őrt álló útszéli fák
de a ránk szegezett gesztenyevirág-géppisztoly
elől akkor sem menekülnénk
Belsőnket csontszú dicsőíti
A kígyó méregfogát már kihúztuk
      hiába
szelídségével mart meg
a csontig fedetlen múmia csalogat
akivé majd mi leszünk
Ereink még sebes sodrású folyók:
                                             beleesünk
                                             partra vergődünk
                                             újra beleesünk

MÚLTIDŐ
                Csoóri Sándornak
Későn érkezem ide is
Már csak a sápadt őrtüzek
kihűlt kezek
Dongók döglöttek
lezuhant bombázórepülők
Későn érkezem megint
Már csak a rózsa-tetem
s a törött tányérok
mikből
a halált habzsolta valaki
Múltidő:
kifeslett ingek
vörös kardvirágok
múltideje
Már késő
letörölni róluk a vért

RÉG ELKÖLTÖZÖTT...
Őszi napsütésben a házak
golyó-lyuggatta bőre alól
csontok fehérlenek
Az ócska kapukat hiába
döngetem Senki nem felel
Rég elköltözött aki itt lakott
Fűvé avarrá kárhozott
Az őszbe vesznek lépteim
s tudom csak én tudom
belehalunk a napsütésbe
Hullni készülő levelek mögül
szürke madarak énekelnek
Csontok fehérlenek a házak
golyó-lyuggatta bőre alól
őszi napsütésben

MIFÉLE MADÁR VAGY?
                 Nagy László emlékének
A láz miféle madara vagy
hogy elsorvadnak félúton a kések
megbokrosodott lovak miféle mennyországa?
S mondd mért dobtad le május-mocskos inged
ha már kinőttél verset hazát és éjszakát?
Homlokod körül ősz van itt tavasz
szégyentelenül zizegő zöld fák fénykora
kemencék karácsonya tollászkodó tűz
de kilőtt országok hol páncélököl a kéz
s a vitéz hiába néz az égre
csak a kék
csak a fekete
a meghasonlottak menete más ég alá
Mi nem kívánunk jó éjszakát neked
ki felröppentél az éjből váratlanul
Párkányunkra leszállnak a galambok
de nem tudjuk te melyik vagy
melyik madara a láznak?

A VERS BEÉRÉSE
Bekerítenek a cserebogarak
nehézbombázói a barnák
a nap pár fénykévét odarak
s a levelek nem dicsőülnek
                                           avarrá
Kigyújtanád az ősi tüzeket
nap tépte nyári délután
de már elkésett az üzenet –
csak múlik dél a dél után
Húsz évem valahol elveszett
ásom feláshatatlan kertemet
nézem a nyár felségjeleit
és kóstolgatom mérges füveit
mikor megmérgeződik a gondolat
s a vers beérik lehull
                                 és elrohad

ITT VAGYOK
ELMÉLKEDÉS
én mint poén?
nagyhatalmak pingponglabdája?
Versenybíró a világháborúkban?
fonákkal nyesett szerváitok
kínai mesterséges holdak-e?
valóban ma van az első láztalan napom?
aktatáskámban őrület-hatalom?
lehet hogy sohase volt aktatáskám?
egyetlen iránytűm az irányítószám?

VÁRATLANUL JÖSSZ
Váratlanul jössz: arcod kisimult isteni térkép
én kórházakban bohóckodok fehérben
Látod micsoda görcsök működnek bennem
micsoda súlyerők süllyesztenek engem fölfelé
micsoda felhajtóerők emelnek víz alá
hogy mindig elvesztem kulcsomat
de talán éppen így leszek majd könnyebb
ha egyik cigarettát szívom a másik után
s még csak nikotin-mennybe se jutok
Nem megy ki belőlem ez a füst az a baj
hiába szellőztetek már évek óta
hiába tárok ki minden ajtót ablakot
Csak nézem arcodat s szemed kezed
csak megcsókolom hófehér nyakad
hol éppen olyan a bőröd mint máshol
csak arra gondolok
hogy mindig rólad kéne verset írni
ki váratlanul jössz
s arcod kisimult isteni térkép

VALÓSZÍNŰTLEN NYÁR
Micsoda valószínűtlen nyár ez
drótok nélkül üzenünk egymásnak
és éjszakánként is süt a nap
cigarettáknak hódoló léggömb
energiája zöld lavináknak
Még hazavárnak ajtók ablakok
falak de többet nem megyek haza
ha otthon lehetek máshol is
s verseket teremnek az évszakok –
de hány tél telik el egy nyár alatt?
Nem vártalak a tavasz hozott meg
nem esküdtünk ásóra kapára
boronára ahogy mesében
nem esküdtünk mágneses szalagról
szóló harang dicső borongására
Aztán másnap jöttek a madarak
fűben ugráló szárnyas istenek
éreztem meg vagyok kötözve
de nem láttam sehol a madzagot
és bonyolult lett minden hirtelen
És mindenek felett az a mélység
az elhasznált jelképekkel teli
(pénteken mondunk csütörtököt?)
S mintha a távolból isten szólna
vagy csak hallucinálna valaki?

ÉJSZAKAI ELŐADÁS
Felemelt kezed a kivilágított ablak mögött
még eljátssza az integetés mozdulatait
vékony alkarod és hosszú ujjaid
éjszakai előadása ez a nagy bábszínházban
aztán sötétségtől maszatosan indulok haza
hátrálva a fényforrások felé
vagy csak cigarettával a számban valamerre
mert szétszéledő közönséged én vagyok
titokban az újabb bemutatót várom talán
s majd másnap délelőtt a feketekávé után
az emlékek filmjét levetítem
megpróbállak újra verssé varázsolni

KEZÜNK KIRÁLYSÁGA
Először az ősz
aztán a lebegés az őszben:
sosem sejtett kezed
a kezemben
sosem sejtett kezem
a kezedben:
kezünk követel
országot királyságot
De jobb kezünk
ki tudja hova gondol
de bal kezünk
ki tudja mire gondol?
Jobb kezünk a nyárra gondol
bal kezünk is a nyárra –
már sárga kévék a fejeden
s az enyém is
egyre több ezüst

RAGOZÁSI GYAKORLAT
Ezt a fekete csúszómászót
ujjaim igájába fogom
megjátszom kedvenc számaimat
a sorsoláson hangodat nyerem
főnyereményt
óóó motyogom meghatódva
ahogy illik
mielőbb lyukas zoknimba
behelyettesíteném
a másodfokú egyenlet
megoldó képletét
aztán ikszegykettő egyenlő
motyogom meghatódva
és látom
a megoldások száma végtelen
Ezt a fekete csúszómászót
ujjaid igájába fogod
megjátszod kedvenc számaidat
a sorsoláson hangomat nyered
főnyereményt
óóó motyogod meghatódva
ahogy illik
mielőtt lyukas zoknidba
behelyettesítenéd
a másodfokú egyenlet
megoldó képletét
aztán ikszegykettő egyenlő
motyogod meghatódva
és látod
a megoldások száma végtelen
Aztán ugyanez
minden lehetséges változatban
(A tárgyas ragozás marad)

VISSZAFELÉ
Sötét az utca visszafelé
Nem vagy itt: látod éjszaka van
Látod a fák is visszafelé
december kopasz katonái –
már a téli egyenruhában
Sötét az utca visszafelé
vaksin hunyorognak a lámpák
Nem vagy itt: látod éjszaka van
A szavak most jutnak eszembe
miket holnapra elfeledek
Sötét az utca visszafelé
hazáig még hosszú az út
talán nem is lesz vége soha
Nem vagy itt: látod éjszaka van
s mit ér a sötétben az ének?
Sötét az utca visszafelé
Toronyiránt megyek de mégis
mintha mindig csak körbe-körbe
Hazatalálok még valaha?
Nem vagy itt: látod éjszaka van
Sötét az utca visszafelé
Lehetnék akár egymagam is
didergő bús téli körmenet
imádság és szent ének nélkül
kereszt és hozsanna nélkül
Nem vagy itt: látod éjszaka van

ITT VAGYOK...
Itt vagyok szoba zöldje erdő négy fala közt
ide zártam be magam bár nem akartam
hatalmas hamutartók közé a földöntúli füstbe
Ujjain nikotinsárga dobverők
mégis várok mert boldogabb halált ígértél
erre a mai estére dicsőbb feltámadást
hát zenékkel kábítom magam addig
s mintha már nem is az estét várnám
csak súlyos sziklák odébb gördülését
vagy metrókocsik érkezését
a déli pályaudvari végállomásra
mintha újabb jelenést
mintha mindig újabb bizonyosságot

HÁROM KÍVÁNSÁG
Százszorszépet reggel
vagy szebbet annál is
Szirom-harangot délben
mikor legszebben kondul
Este kivilágított repülőt
szent fedelesszárnyút –
földközelben

ÉRTEKEZÉS A SZEPLŐKRŐL
Már csak szeplősen lehetsz szeplőtelen
istennő is csak úgy ha közel vagy
vagy ha messze vagy fene tudja
százhetven centid emelhet égig
látod a szomszéd Tejút is milyen közel
a második emelet is milyen messzire
ha nem nyílnak fel az ablakok
hiába fújja őket a szél
Már csak szeplősen lehetsz szeplőtelen
perforált dobozokból jöhetsz elő
vagy épp oda tarthatsz keringve
a Nap körül ellipszis alakú pályán
melynek egyik gyújtópontjában a Nap
másik gyújtópontjában valami
s vezérsugarad egyenlő idők alatt
egyenlő területeket súrol
Már csak szeplősen lehetsz szeplőtelen
az elsődleges elemi bőrjelenség
festékszaporulat fényártalom
amit ibolyántúli sugárzás okoz
Még jó ha a bőr csak gyulladt és vörös
fájdalmas foltos hólyagos
s az ember szerencséjét áldhatja
hogyha csak szeplők maradnak vissza

SE TE SE ÉN
Most már se te se én
hajad se homlokod se csak a szád
szemed se arcaid se csak a szád
Mert már nappalok se csak az éjszakák
látszanak annak
Ideges lábamba beleharapnak
a kóborlás kutyái néha-néha még
de a körözött személy nem én vagyok
csak díszőrséget áll a szél
csak harangoznak valahol
Egyre sárgábbak szomorúbbak
a levelek a másnaponta érkezők
Az órák visszafelé járnak
pedig tavasz van azt beszélik
Így hát se én se te
ki nem írsz levelet soha
Hajad se homlokod se csak a szád
Szemed se arcaid se csak a szád
Meggörnyedsz
mint aki lisztes zsákot cipel – –
maga se tudja hová

ŐFELSÉGE
A délutánból jut asztalára bőven
és nemcsak terítőnek ha időben
mád délkörön is felmelegít némi
régi havazásokat az elme
osztály folyosóján merengve bár
de hát a lány még mit sem sejtve erről
az erdőt látja a fában s madárdal
feléig el nem ér se hallókészülék
és ez a szép ha még visszagondolok
arra ami lesz a szürkület helyett
ahogy forog mozdulatlanság kereke
felneveled postássá a levelet
de célt nem ér ha bordák közt acél
ma még tegnapelőtt van holnapig
vagyis időzavart takar pőresége
s nem tudom ott lakik-e őfelsége
ahol már akkor sem lakott amikor
az alkalom varratszedésre ment
de hát szövődménymentes sebgyógyulást
kívánok hercegem s ostornyelet
gyötörd a gyönyör lovait holnapig
s még tovább de ne várj csodát
mert szavaid kifosztotta valaki
aki ismerni vélte az éjjelt
s vezércsel gyanánt királynak megtalált

PERSPEKTÍVA
Hajdan festő ecsete voltam én
vörös kék fehér sárga tünemény
Szép színekkel szeretkeztem folyton
szőrös ujjak ragadták meg torkom
Hajdan nagy költőnek tolla voltam
folyvást csak a szépségről daloltam
Ablaktalan padlásszoba mélyén
dicsértem a napnak áldott fényét
Most ifjú vagyok Sokra vihetem
Már van pocakom s biztos kenyerem
Előttem minden kapu nyitva áll
akár élők előtt a hullaház

A MÉLTÓSÁG HUSZADIK MENETSZÁZADÁBAN
Mindig a méltóság ketrecében
ócska rongyaiban álarcában
mintha álarcosbálban rabruhában
Mindig a méltóság rácsai közt
mindig szűk cellájába zárva
mintha fejem búbjáig a sárban
A méltóság huszadik menetszázadában
mindenki üvegszemmel és falábbal
hőre lágyuló koponyával
a szépséges szemétdombok felé
mint valami rothadt Paradicsomba
koporsókba bevagonírozva
megpihenni gyökerek alá vetett ágyban
hol már felrázva a párna
s a férgek egészen elviselhetők
A méltóság súlyos terhe alatt
lézernek látni a napsugarat
nappalnak látni az éjszakát
azt hinni érted ez a gyász
a te halotti torod ez a tor
pedig érted majd sehol semmikor
csak torkukra kívánkozik a bor
csak benépesül az akol
újabb görnyedezőkkel
A méltóság jelvényei fényesek
ó hogy gyönyörködtetik a szemet
és hogy ingerlik a szájat is
mily csodálatos a nyálfolyás
s ez a kioltott lángolás
egyenesen a mennybe visz
a többi halhatatlan pecsétőr közé
s majd a zászlólengetés velük
az lesz a jó
Örökösen a méltóság elé fogva
hátha kevés volna hat kutyája
s még fussa erőnkből az ugatásra
de lehetőleg jókedvűen
s azért a szekér is haladjon előre
vagy valamerre –
Néz a fehér kesztyűs századokra
fohászkodik hogy viruló vérszín virágot
teremjen tetves rózsabokra

HÍR
a tömegkommunikációs eszközök
a minap közölték:
megtalálták a körözött hullát
amint körözöttes kenyeret evett
mit sem sejtve

APRÓHIRDETÉS
Ezúton mondunk köszönetet mindazoknak
akik csere vétel eladás jármű lakás
kimondottan kulturált parkettacsiszolás
csinosnak mondott mázsás-molett szörnyet
jó megjelenésű bentlakással
házasságot nyaraló céljából
időtlenséget
megegyezés szerinti időben
nyugati gépekkel részben napfényes
belvárosi gázfűtésű nyomort
közművesített szeretetet részletre
gyakorlott adatrögzítőnek
cikcakköltésű következetességet
folteltávolítást garanciával
mindenkori szétköltözőknek
ingatlan földrengést diszkrécióval
szép szabályozható műtőasztalt azonnal
dísztükröt aranyozott keretben
vakságot torzításmentesen szakember
pecsenyesütőt forgalmas helyen
romboláshoz égetett meszet vagonszám

VENDÉGESKEDÉS
                    Köves Istvánnak
Ők majd fölkeresnek minket
a pincében
s mi is őket pár napra rá
a siralomházban
Először mi nézzük végig
az ő kivégzésüket
aztán ők nézik végig
a mi kivégzésünket
És később mindent megbeszélünk
mert mi majd fölkeressük őket
a pincében
s aztán ők is minket
a siralomházban
Aztán ők nézik végig
a mi kivégzésünket
aztán mi nézzük végig
az ő kivégzésüket
És később mindent megbeszélünk
mert ők majd fölkeresnek minket
a pincében
s aztán mi is őket
a siralomházban

ATOMZSOLTÁR
szirénázó katonai teherautót
lát álmában a vak
nem a terror az egyetlen lehetséges út
a semmibe
vannak itt akik nincsenek
gyertyát gyújtanak önmagukért
tudják: közeleg az ő idejük
legyen nekik könnyű a nehézvíz

TÁRSADALMI HŐSKÖLTEMÉNY
a munkásosztály szemében
követendő példa
az értelmiség szemében
kontaktlencse
kezd kiépülni a kapcsolat
akár a balaton-part

A XX. SZÁZAD EMBERE
Az üzletben vevő vagyok
hivatalban ügyfél vagyok
a kórházban beteg vagyok
a kocsmában vendég vagyok
ha berúgok részeg vagyok
     ha nem vagyok
     halott vagyok
az utcán gyalogos vagyok
de vagyok-e
mikor egyik sem vagyok?

ÖRÖKÖS MÁSODOSZTÁLY
Átizzadt ingben indulok
másnap
beesett arcú
Tán hazafelé
tán sehová sem
Keskeny nyomtávú évek
s fapados
királyságom
szálkái közt
visz az utam:
Örökös másodosztály
magányos őrültje –
Még ha féláron is

ÓHAJTÁSOK
A mentőkocsikat mind ide!
Hadd szirénázzunk mi is
ha már szolgálatvezető
nem lehetünk az időnek
Hordágyat ide! Szíjbilincset!
Felszántott hátunkra bélyeget!
Az elmúlás gallérját a nyakba!
A varjakat a szemhez közelebb!

KONSTELLÁCIÓ
I.
A jelen székrekedéses kapui zárva maradnak
hiába próbálnám simára borotválni arcomat
A múlt kohóiban most csapolják az emlékeket
jégpáncélomon lékeket – rossz rím helyett
Rendszámtábláim szeméttelepeken rozsdásodnak
s bár most dél van a dalban
nem értem hogy kerülnek a rendszámtáblák ide
ahogy beolvasztásuk időpontja is titok marad

II.
Fiókomban sokasodnak a hiába megírt levelek
szobám el nem küldhető üzenetekkel tele
Lélegeznem ez a levegőtlenség adatott
Papírhalomként fonnyadok és sajnálom magam
– bár még nem tudom méltó lehetek-e önsajnálatomra
Néha felmászok e rakások tetejére
a fák szépségéről elmélkedni

III.
Sebgyógyulásaim szövődménymentesen
és elsődlegesen következnek be
testemen a természetesség műtéti hegei
A hasamban felejtett késre büszke vagyok
jó érzés tudni hogy valaki velem van

PRÓFÉCIA
Nagyobb lesz a robbanás ha gödröt ás
arcán a győzelem szégyene fázik
Elmondhatja bárki milyen a hallgatás
ha más arany fénylik s a baka bokázik
De székben ülni szebb vitézi torna
mint trafóházban villámlásra várni
Gumibot vall igaz úri modorra
s boncasztalon jó feküdni mindhalálig

DISSZONÁNS DAL
Mi olyan de olyan de olyan
előzékeny és udvarias és
szolgálatkész emberek vagyunk
hogy ettől már el kel ájulni
és aluszékonynak kell lenni
és tökeszméletlennek kell lenni
és fájdalomingerre sem ébredni
Szóval csak azt akarom mondani
hogy mi olyan de olyan de olyan
előzékeny és udvarias és
szolgálatkész emberek vagyunk
hogy talán nem is csoda ha néha
gépi lélegeztetésre szorulunk

A BETEGET KÓRHÁZBA SZÁLLÍTJÁK
– hódolat az adminisztráció nagyjainak –
A körorvos megírja a beutalót
melyen jól olvashatóan feltünteti
a beteg nevét életkorát lakcímét
a beutalást indokló kórismét
a gyógyintézet nevét és a dátumot
Aláírja és lepecsételi
számmal ellátott bélyegzőjével
Mentőszállítási utalványt ír
melyen feltünteti a szükséges adatokat
Aláírja és lepecsételi
számmal ellátott bélyegzőjével
Ezután telefonon megrendeli
a mentőgépkocsit
A mentőállomás telefonkezelőjével
közli a szükséges adatokat
és a szállítás sürgősségének fokát
A telefonkezelő rögzíti
a szükséges adatokat majd a
sürgősség mértékétől függően
a helyszínre irányít egy gépkocsit
A menőautó megérkezik
a beteget kórházba szállítják
A mentőszállítás díjtalan
és minden állampolgárt megillet

RÉSZVÉTEL
tilos a dohányzás
üzemi terület
tilos a bejárás

A CSODA ELMARAD
A csoda elmarad ma is
és szőrös pofánk körül
már ott parádéznak a pengék
csillogással vértezett vasak
ütőerek szerelmesei
A mozdony-ménesek még
lehajtott fejjel zabálják
a földmélyi fekete abrakot
A vasbölcsők ringanak ringanak
Az elvetett vasmagokból
kicsírázik a vasvirág
gyönyörűséges rozsda-szirom
A csoda elmarad
Hiába mondom: tányér
folyvást katonasapkáról beszélsz
csatatérnek hívod a zöld mezőt
Azt mondom: fa
szétnézel látod a mankót
Már nem merem mondani: fehér
A kötésre gondolnál tudom
s az ég tátongó sebszéleit
látnánk alatta

HÓDOLAT A HAGYOMÁNYNAK
A SZÉL ÁTKEL A VÁROSON
hegyek zöld haján
a kő-koponya átüt
mészkövek közé
préselt város utcáján
szembejön a szél
(telefonod van)
a sapkákat megemeli
úgy köszön
s tovasurran
egy közön
(ki az?)
minden kocsmába
beles fogy-e a feles
és az arany sör
a kerítések tövében
hugyozóknak emlék-
művet emel
(egy szőke női hang)
a fák térdre borulnak
a hegyek száz gondtól
megkopaszodnak
(mit akar?)
sáros vagy
üvölti a sár
a szél lesz gyilkosod
ha száz haláltól
ment meg
               akkor is
(nem mondta
a szőke női hang)

ÖNVÁD ÉJNEK IDEJÉN
Hát mit képzelek én
hogy éjnek idején
mikor az utcákon is csak
egy-két éhező villamos
kivilágított gyomra korog
és akkor én
én szemtelen pimasz és merész
nem röstellek éjnek idején
csak úgy izé
mintha mittudomén
Hát mit képzelek én
hogy merészelek én
csak úgy egyszerűen mintha
nyitva lenne a kalitka
én jómadár no szép dolog
fene tudja mit forralok
és hogy képzelem én
én pimasz pofátlan és merész
hogy éjnek idején
csak úgy izé
mintha mittudomén

CSENDÉLET
Kisiklik az álom szerelvénye
míg vágányzárak kulcsát keresem
mezítlábas talpfák nyári hócipőjét
A megrepedt sínek fölött
memoárom egy nyárfaágon – hogy alliteráljon –
tangót táncol
A távolban pionyer Abrószimov
piros nyakkendőjét lobogtatja –
színtévesztő a masiniszta

LEVÉL DOMONKOS ISTVÁNNAK
én lenni magyar költő
élni magyarország
leülni írógép elé írni vers
ajánlani domonkos pista
én lenni elégedett
álcázni magam epigon
verni enyém segg földhöz örömtől
eddig lenni egészen lendületes
a vers
disszonancia becserélni kakukkos óra
azóta én harmonikusan kakukkolni
tojni kemény tojás
rossz költők kikölteni
lottószelvény kitölteni
pénteken lesni szerencse
kulcslyukban lenni kulcs
én mondani: csúcs
ébredni völgy öreg tölgy
várni postát hozni nyugdíj
várni orvos beadni morfium
enyém koton kilyukadni
magad derékba törni nyaktól fölfelé
lenni analitikus
elmenni pszichoanalitikus
mondani: én lenni egészséges
rémes penészes krémes
én váratlanul benyúlni enyém orr
épp jókor
bányászni belőle fika
szeretni futball drukkolni benfica
én lenni óvatos
igényelni esztéká fehér bot
fejemre húzni sapka óvszer
eladó mondani: lenni olcsó
én venni két tucat
mutogatni utca hosszat
csillagok lenni messze
én nem gondolni csillagokra
fogni magam elmenni kocsma
áztatni magam vörös borba
enyém tyúkszem élesebben látni tőle
időtlenség lekésni tíz másodperc
karhatalomtól kérni karperec
mézesmadzag megfeküdni gyomor
menni borozó
kérni sör ötször
mondani: nem lenni nyomor
én inni mindennap grúz tea
enni családi gyufa reggeli
délre lángra lobbanni jó alliterációtól
fogamra kötni fogadás
beszélni kötél jövőidő
végezni ingamozgás
kezdeni szaktanfolyam
folytatni amazonasz
látni világ televízió színesben
látni világ utcán feketésszürke
lehívni piros ász
megnyerni snapszer
gyógyszer bevenni naponta középszer
lenni középkáder
béka segge figyelmeztetni hierarchia
hagyomány becserélni teveürülék
bika valaga fújni nóta
én lenni idióta holnap óta
kapni reuma térszalagrend
motyómat zsaru kikutatni
kimutatás élet bemutatni
én lenni nagy tudós
kutatási terület lenni kuka
élet nem lenni majonéz
kenni kenyér
enni hozzá fehéregér
mielőtt indulni séta
látni szűkös karám kábítóvilla
látni dombon sok rózsa
kinézni vakablak
lenni feminista
lenni maszkulinista
lenni hermafrodita utazni afrika
matracom afrika
fújni erős északkeleti szél
én lejmolni mindig keletinél
pénztárcámban lenni erény
hátamban disznóölő kés
lenni illedelmes
adózni kamaszodni kitavaszodni
járművön fogódzkodni
mégis megkopaszodni
én nem egészen érteni
gondolataimnak engedni szabad folyás
orvos mondani: én lenni nemibeteg
hagyomány becserélni rizsa
ragadni pálcika
nem menni szibéria
kikönyökölni vonatablak
sokat dohányozni saját temetés
kandeláber kiinni tiszta alkohol
ásni sír kapitalizmus
tököm lógni
tőkém teremni
ragadni kő ablak beverni
én lenni elégedett
verni enyém segg földhöz örömtől
kakukkos óra egyre csak kakukkolni
eddig lenni egészen lendületes

VERSIKE
A jogok szűkös kifutójából
télire kényelmes óljába
húzódik vissza a disznó –
sorsa felől végre nyugodtan

MEGŐRÜLTEM
Megőrültem ez nyilvánvaló!
Megyek az utcán szirénázva
május van mégis hull a hó
Csak én tudom: mentőautó vagyok
magamat viszem hordágyamon
stabil oldalfekvésben megkésve
Bárhogy sietek mégis meghalok
Nézem: se légzésem se pulzusom
Ekkor kitöltöm dögcédulám
s irány a hullaház!
(Félek hogyha az eset kitudódik
elítélnek halottkémkedésért)

SZESZBE MÁRTOTT DÉLUTÁN
I.
Ez a szeszbe mártott délután
tűpárna-trónra ültet
s újabb kocsmákba ráncigál
Zárt kofferekből megjósolja
jövőmet és jótevőmnek
nevezi magát
Hószőnyeget terít
a lábam elé
hogy tisztának higgyem magam
de vérrel mocskolja be
s a mellékutcák patkányait
istenként tiszteli
Hát hogy kerülök én ide
mennybéli fűtött szobából
e szél-söpörte poklon túli
mélybe? Mi dolgom itt
honnan a madarak
ázottan menekülnek?
Már hazamennék
de a buszok nem állnak meg
soha Zöld lámpa-tébolyban
keringik körbe a várost
Nem állhatnak meg soha
Már hazamennék de
ez a szeszbe mártott délután
tűpárna-trónra ültet
s újabb kocsmákba ráncigál
Zárt kofferekből megjósolja
jövőmet és jótevőmnek
nevezi magát

II.
Hószőnyeget terít
a lábam elé
ez a szeszbe mártott délután
hogy újabb kocsmákba ráncigáljon
s ültessen tűpárna-trónra
Tisztának hinném magam
de megjósolja – zárt kofferekből –
jövőmet s még jótevőmnek
nevezi magát!
Vérrel mocskolja
be a mellékutcák patkányait
akik istenként tiszteleik
Mi dolgom hát
mennybéli fűtött szobában?
Inkább a szél-söpörte
poklon túli mélybe!
Az ázott madarak
röptével örvénybe zuhanni!
Hazamennék
ha a buszok nem állnának meg
soha a Zöld lámpa-tébolyban
keringenék körbe a várost
Nem állhatnának meg soha
ha hazamennék Mert
hószőnyeget terít
a lábam elé
ez a szeszbe mártott délután
hogy újabb kocsmákba ráncigáljon
s tűpárna-trónra ültet
hogy tisztának higgyem magam

ELLENTÉTPÁRHUZAMOK
a kutya a földbe ássa ürülékét
az ember tudására büszke
a tigris megmutatja fogsorát
az ember ajándék lóét nem nézi
a rugósbicska nyílt
a bika agresszív
az ember erkölccsel vértezi föl magát
az állat szabad
az ember szabadabb

ARTE LEGIS
az apácák szüzességi fogadalmat tesznek
a kurvák kurva jól keresnek
a feltalálók mindig feltalálják – magukat
engem pedig mindez nem túlzottan érdekel

KAKUKKOS KÖLTEMÉNY
A kukkos kakukkos órájára néz
Naphosszat autóban kuksolni nehéz
S vár az állami rendszám
megóvhatná tán
ám így lesz ő is megfigyelhető
De nekem erre nincs időm
Az állam felduzzasztja gépezetet
s nem sejti a kukkos mikor órájára néz
a kakukkosra
hogy minden erőmű gyöngeséget termel
Szemét odaszögezi a terepre
ahol éppen én lebbenek el –
nem érti miért integetek

A BÖLCS KÁDI
A bölcs kádi mindig zuhanyozik
a törvényeknek bölcs tudója ő
Kádja fölött zuhanyrózsa nyílik
kertjében a színes szirmú idő
kibomlik akár szép cipőfűző
A bölcs kádi tudást reggelizik
s bölcsebb kádi néz rá a tükörből
Bort prédikál de konyakot iszik
A bölcs kádi mindig igazságos –
szezon végén leszállított áron
A bölcs kádi egyre okos(k)odik
s a törvény tudásától óva int
Ám én tudom – történjék meg bármi –
a bölcs kádi a legbölcsebb kádi

HÓDOLAT A HAGYOMÁNYNAK
                                Tandori Dezsőnek
Megiszom
a maradék konyakot
megnyomom
a HÍVÓ feliratú gombot
        de ím
        nem jön a rím
hát elmosogatom a cipőkanalat
s már itt is vannak a darazsak
hegemonista agresszorok
(na és akkor még ilyen sorok
bent maradhatnak a versben!)
Megiszom
a maradék konyakot
megnyomom
a HÍVÓ feliratú gombot
        de bánatomra
        nem jön a forma
megint ott ácsorgok dalolva
a világvégi KÖZÉRT előtt
megszeretem a lehúzott redőnyt
(amíg megérkezik a MENTŐ
könnyebben telik az IDŐ)
Megiszom
a maradék konyakot
megnyomom
a HÍVÓ feliratú gombot
        de várhatom
        míg ideér a tartalom
mozgólépcsőre hágok ha bércre nem
metróra szállok ha völgybe nem
bú s kétség mellettem
(no meg a konyakosüveg
ami már üres)

                      HAZAKÜLDÖTT TUDÓSÍTÓNK
                 ÜNNEPI KAPUTELEFONJELENTÉSE
           A LEGFRISSEBB ESEMÉNYEKRŐL AVAGY
A VONALBAN ÉN – MERT NINCS KAPUTELEFONUNK
                                   ÉS EGYÁLTALÁN ...
Mindig ez a felejthetetlen amnézia
mintha a felcsigázott kagylók
okai lennének bárminek:
becses botránynak
kiváló kudarcnak
romos reflektornak
főbenjáró fejetlenségnek
Pedig ők befelé fordulnak
mint a nyílás nélküli tölcsér
ezért akaratlanságuk szándékos
de ezt elhallgatom ha kimondom
és ...
(itt megszakadt az összeköttetés)

IGAZ TÖRTÉNET
AZ ARCOM
Az arcom széles nyomtávú vágány
ha 1,6 méteres körzetében tartózkodtok
nem vállalhatok értetek felelősséget –
Ki tudja mikor robog végig egy vonat
módosítva a nyomtávokat
Mégsem transzkontinentális vasúti rt. az arcom
fonalból összeszövődő monopólium
Olyan az arcom mint bárki arca
senki arcához nem hasonlítható
havas ha éppen hull a hó
modortalan ha ezt kívánja a jó modor
személyvonat ha így kívánja a menetrend
Bármikor végigszáguld önmagán az arcom –
ha épp így akarom

FÉKUTAK VÁNDORA
Éjszakai spontán költemény
lebetonozott fékutak vándora
hidraulika amint heherészik
szabadságodnak csak rabja vagy
kulcsfigura ki elvesztette kulcsát
de liften menni mennybe jó dolog
bár banánhéjon elcsúszni
karmok és ablakok helyett
nem veszélytelen
fosztóképzőkkel megrakott vonatok
elmúltak pedig nem is borogattam
ki beszél itt az én hangomon
az emlékek jövőidejéről
mint cigarettahamu
ha a szavak a csend csőcseléke
ezer évre rá millenniumról beszélünk
és radarokkal mérjük a mérhetetlent
ki hinné el hogy hihetetlen
minden almacsutka
és a zajlás csak zajlik
mindig szeretném vállalni önmagam
semmi van a gondtalan gondolatok mélyén arany
egyet kint hagyok mert ő vagyok
jó bármikor bármit tenni
nagyobb feszültségek haladnak át rajtam
mint a távvezetékeken
egész éjjel csak dohányzom
reggelre mindig olyan vagyok
akár egy halálfej rokona
arcomban felgyorsul a lassú égés
piros üvegcserepekből rakosgatom össze
arcomat a verset

EMPÁTIA
Átérezve az édesvízi bálnák
keserűségét
behódolva a nehézvíz könnyed
társalgási stílusának
az ellenvonat baráti magatartásának
fizetem hadisarcom:
naponta borotválom arcom
fűre pázsitra gyepre nem lépek
csak ha tilos
magamat póráz nélkül nem sétáltatom
sugárfertőzött átmérők között
nyitva felejtett rádió bömbölök

CSAK ESTE VAN
Ne hívjatok mentőt
csak este van
meglazulnak az arcok
de május infúziói
lassú cseppszámmal erőznek
ilyenkor is
Ne hívjatok mentőt
csak este van
felcseperednek az árnyak
a fákhoz felnőnek a fák
csak az öklök
vad vonulása örök
Ne hívjatok mentőt
csak este van
korsók törnek
csak s poharak koponyák
Bepólyált boroshordók: menny
másnapos kis sérültjei
Ne hívjatok mentőt
csak este van
csak meglazulnak az arcok
de az izmok
újra rángani vágynak
A kötésen átüt a vér

KÉT ZIGÓTA MIATT
Két zigóta miatt gaméta lettem
De milyen tiszteletlen!
Addig osztódtam csíráztam növekedtem
törődtem törekedtem
míg vörös színtesteim váratlanul
a Fehér Ház előtt sárga köntösben
cukornádat kezdtek aratni
Ekkor bújtak ki első lombleveleim
a postaládák evolúciós fedezése mögül –
ijedtükben

AZ ÉPPEN VÁRHATÓ ELJÖVETELE
A vadgesztenye tüskés burkából
megszületik az elsiratott nap
és minden mintha lenne gyurmából
s csuklódba láncfű bilincse olvad
Kenyérre kennéd a macskamézet
mutatnál vértől vérző sebeket
de elvakulsz ha a napba nézel
s lekötöd a nem vérző ereket
is Zöld fák közt néger szül
                                         fehér gyereket
a fenyő bükköt s tölgyet a gyertyán
Kutyák foga csókolja kezedet
Eljön az éppen várható de
                                         sosem várt
idő mikor a vér féktelenül dobol:
pírja ott világlik pergamen-arcodon

HELYZETSZONETT I.
Úgy érzem hogy nyitott vagyok
ajtómat kettőre zárom
Élesen látok mint vakond
erős vár az én túrásom
Dolgos kéz a koszos kezem
néha imára kulcsolom
Fohászomat elrebegem
s fogaim közt istent szidom
Disznónál részegebb leszek
ha megtalál az alkalom
Emberek vagyunk barátom
gyomrunkban elfér több liter
Érzem: elég nyitott vagyok
szívemet háromra zárom

HELYZETSZONETT II.
Hazudtam én mint a többi
de hát ez a becsület
Megtanultam célra törni
boldog ember így leszek
Elektromos tűzhelyeken
sütögetem pecsenyém
A szerelmem hű szerelem:
minden asszony az enyém
Élem saját kis életem
valóságos bölcs vagyok
Nem önmagam kísértete –
annál rosszabb és nagyobb
S továbbra is hazudnom kell –
őszinte csak így vagyok

IKSZEDIK VILÁGHÁBORÚ
Ofélia analízisbe vonult
a hadsereg a városba bevonult
a rendőrség kivonult
a karhatalom kiszállt –
búsan csuktam be ablakom
Emlékszem még: sárga villamosok
totyogtak bennem tova
tétova lúdtalpas ludak
a vesztőhely felé –
a győzelem reményében

MÉG VISSZANÉZ
valaki visszanéz a lónevek mögül
hát ő lenne mégis a lázban házaló?
Elemi gázmolekulákká tömörül
S mert évszakokba költözik ki: bentlakó
elektronokat koldul külső héjára
az időnek címzett leveleket sosem
adja postára ő a bent kintornása
fogantyúkat teker amik még nincsenek
és feldereng már a sötétség kőszene
győzelem és megszólalhat a kőzene
éljenek égjenek a kandeláberek
homokszem pereg dob pereg hiány pereg
valaki pokolra jutva is üdvözül
mikor még visszanéz a lónevek mögül

MÉLYINTERJÚ
Tudtom hogy tudatom alatt
200 méterrel
uránlelőhely
Robbanófejeim pirosodnak
ha néha durva vagyok
mint a kőolaj-finomítók
Előkelő földgázmező
virágait csokorba kötöm
Bánatomban olajkútba ugrok
a föld felszínén
indulok erjedésnek –
felvonó visz engem a mélységekig

SZONETT MARS MARSALLHOZ
Katonaruhába öltöztetnek
hogy ne dideregjek a haláltól
s a kényszer súlyától földön fekve
lássam hogy hullik mázsás madártoll
Akár lövedék szárnyán szállhatok
a szent és dicső célpontok felé
Süket lehetek ha madár dalol
süketséggel kitüntetett vitéz
Katonaruhába öltöztetnek
a haláltól én mégis didergek
s ezt tudatom önnel Legfőbb Hadúr
Menjen nélkülem a bandérium
s majd én is találok valami más
nekem jobban tetsző szórakozást

IGAZ TÖRTÉNET
A csontsineken tovarobog a délután
bár a szemafor feketét jelez
A talpfákból kiálló szálkák
alkalmat adnak hasonlatra
rímre: távírópóznák
Szomjúságba torkolló folyó
üdülőtelepét látom:
alfa = juharfa
béta = langaléta
keressük deltát
a kiváló dolgozót
A kalauz megmutatja
tüdejében a kés helyét
Semmiség – mondja a belső rím miatt
mikor egy megriadt madár száll be
a csukott ablakon
Udvariasan végfácskákat ültetünk
a „kisgyermekkel utazóknak”
feliratú ülőhelyekre
majd a történet tengelyfonalát
kezdjük idegesen gabalyítani