Remete FARKAS LÁSZLÓ

KÁRPÁT-MEDENCEI 
GEOMETRIKUS 
JELKÉP-ÁBRÁZOLÁSOK 

„Magyarság hagyománya és története” könyvsorozat VII. kötet

Egykori, Kárpát-medencei ábrák, motívumok és mintázatok alapján.
Tudományos leírások, néprajzi és saját gyűjtések felhasználásával.
Régies megjelenítésük és értelmezésük bemutatására törekedve.
Kitérve a színek korabeli érzelmezésére és jelentőségére.
Egyúttal bemutatva régi-letűnt népies hitvilágunkat.
Hagyományaink megismeréséért, megőrzéséért! 
Az elenyésző régi tudás felelevenítéséért!
Magyarság értékeinek megőrzéséért!

--------------------------------------------------------------------------------------------------------------
Kézirat							           	            Budapest, 2019. május 1.
*

Tartalomjegyzék
BEVEZETÉS	8
TÉRSÉGEK	9
Világtér	9
Égbolt	9
Látóhatár	9
Hazai vidék	10
Uradalom	10
Szántó	10
Egyéb térség-jelek	10
PLANÉTÁK	11
Nap	11
Hold	12
Esthajnal	12
Magányos csillag	12
Lassú csillag	13
Veres csillag	13
Bujkáló csillag	13
Sarkcsillag	14
Egyéb planéta-jelképek	14
CSILLAGOS ÉGBOLT	15
Eb-csillag	15
Égőrző csillag	15
Csősz-csillag	15
Őszi csillag	16
Kaszás-csillag	16
Ebecske	16
Juhász-csillag	16
Bujdosók lámpása	16
Fias-csillag	17
Szépasszony-csillag	17
Kalász-csillag	17
Kettős-csillag	17
Ősz-csillag	17
Vezér-csillag	18
Sarlós-csillag	18
Göncöl-csillag	18
Róka-csillag	18
Csép-csillag	18
Ördögszem	19
Halász-csillag	19
Karos csillag	19
Korcsma-csillag	19
Szarvas-csillag	19
Szekér-csillag	19
Koszorú-csillag	20
Tejút	20
Üstökös	20
Hulló-csillag	20
Bizonytalan csillag-jelek	20
TERMÉSZETI KÖRNYEZET	21
Csapadék	21
Szél	21
Tűz	21
Víz	21
Pára	21
Jég	21
Levegő (anyag)	21
Föld (anyag)	21
Fa (anyag)	22
Fém (anyag)	22
Só (anyag)	22
Kristály (anyag)	22
Gabona, termés	22
Tej, bor	22
Növekedés	22
Betakarítás	22
Forrás, vízadó, csobogó	22
Vízfolyás, ér, patak, csermely	22
Folyó, ártér, csatorna	22
Tó, folyam, tenger	22
Mocsár, láp, ingovány	22
Szikes, sószék, szoloncsák	22
Hegy, magaslat, hegység	23
Völgy, szoros, hasadály	23
Barlang, üreg, odú	23
Bánya, akna, vágat	23
Falu, szer, szék	23
Szállás, tanya, porta	23
Legelő	23
Szántás	23
Vetés	23
Gyümölcsös	23
Kalászos	23
Káposztás	23
Virágos	23
Szőlőhely	23
Egyéb környezeti ábrák	23
FOGALMAK	24
Kezdet, biztonság, összefogás	24
Győzelem, eredmény, egyesülés	24
Siker, segítés, áldás	24
Kudarc, rontás, szemverés	24
Nyugalom, egyensúly, állandóság	24
Változás, fordulat, alakulás	24
Tudás, észjárás, ravaszság	24
Szerencse, ajándék, útmutatás	24
Erő, egészség	24
Sor, végzet	24
Szeretet, vonzalom	25
Szerelem, udvarlás	25
Csalódás, szakítás	25
Gyűlölet, harag	25
Fogadalom, eskü	25
Kételkedés	25
Elfogadás	25
Ellenállás, vita	25
Viszály	25
Harc, támadás	25
Egyéb fogalmi jelnek tűnő ábrázolások	25
IDŐSZAKOK	26
Körforgás, mozgás	26
Világosság	26
Sötétség	26
Nappal	26
Holdas éjszaka	26
Újholdas éjszaka	26
Borús éjszaka	26
Nap-kelte	26
Nap-nyugta	26
Dél-előtt	27
Dél-idő	27
Dél-után	27
Nap-év	27
Négy évszak	27
Hónap	27
Nap (időtartam)	27
Tél-közép	27
Nyár-közép	27
Tavasz-forduló	27
Ősz-forduló	27
HÓNAPOK	28
Évkezdés dátuma	28
Tél hava	28
Télutó hava	29
Tavaszelő hava	29
Tavasz hava	29
Tavaszutó hava	29
Nyárelő hava	30
Nyár hava	30
Nyárutó hava	30
Őszelő hava	30
Ősz hava	31
Őszutó hava	31
Télelő hava	31
AZ ÉV LEGFŐBB JELES NAPJAI	32
Karácsony	32
Tél-ünnep	32
Beszökő	32
Tavasz-ünnep	33
Nyár-ünnep	33
Ősz-ünnep	33
Karácsony böjtje	33
FÖLDI VILÁG	34
Gyermek-korúak	34
Érett-korúak	34
Szarvas-jószágok	34
Egyéb háziállatok	34
Néhány ismert vad	34
Néhány egyéb szárnyas	35
Néhány egyéb élőlény	35
Néhány levél-ábra	35
Néhány virág-ábra	35
Néhány fa-ábra	35
Élet-fa motívum	35
Egyéb földi világi jelek	35
RÉGI HITVILÁGI JELKÉPEK	36
Égi Atya	36
Földanya	36
Felső világ	36
Alsó világ	36
Birodalom	36
Uralkodó	36
Hit, egység	36
Táltos	37
Tudós	37
Regös	37
Csordás-farkas	37
Markoláb	37
Vízi-lény	37
Erdei lény	37
Kísértet	37
Déli-baba	38
Tüzes-ember	38
Szellem	38
Kis-asszony	38
Szép-asszony	38
Bűbáj-asszony	38
Boszorkány	39
Rontó-kötő	39
Sárkány	39
Lidérc	39
Mándli	39
Fene	39
Nyavalya	39
Házi-tűz	40
Házi-kígyó	40
Házi-szellem	40
Lélek	40
Ős-szellem	40
Áldozás	40
Segítő	40
Ártó	40
Rejtőzködő	40
Áldozó-helyek	41
Befogadás, avatás	41
Avatott legény és leány	41
Mezőgazdasági ünnepre utaló jelek	41
Rituális ünnepekre utaló jelek	41
Egyéb rituális jelek	41
SZÍNEK ÉS JELENTÉSEK	42
Fehér szín	42
Nyers-fehér szín	42
Fekete szín	42
Szürke szín	43
Vörös szín	43
Kék szín	43
Sárga szín	44
Zöld szín	44
Barna szín	44
Egy színű díszítés	44
Két színű díszítés	46
Sokszínű összeállítások	46
Elgondolkodtató szín-változatok	47
Legendák és vélekedések	47
Ék-kövek szín-jelképei	50
Vörös ék-kövek	50
Kék ék-kövek	50
Zöld ék-kövek	50
Sárga ék-kövek	50
Fehér ék-kövek	51
Fekete ék-kövek	51
Tarka ék-kövek	51
Fémek és jelképek	52
Arany	52
Ezüst	52
Réz	52
Vas	52
Ólom	52
Ón	53
Egyéb ötvözők	53
Higany	53
Értékes fém-ötvözetek	54
Fehér-arany vagy Elektrum	54
Vörös-arany	54
Vörös-ezüst	54
Hármas-arany	54
Arany-pótlók	54
Aranyozás	54
Ezüst-pótlók	55
Bronz	55
Sárga-réz	55
Ólom-bronz	55
Rang- és rend-jelző fémek	55
RÖVID ÖSSZEFOGLALÓ	56
BEFEJEZÉS	57

*
	BEVEZETÉS
A Kárpát-medencei régi-népi díszítő-művészet igen gazdag jelképekben. Ezek legősibb változatai olyasféle egyszerű geometrikus formációk lehettek, mint a Tatárlaka-i korongok és a Tordas-i edény-töredékek sematikus ábrái. Hasonlóak azokhoz, mint amilyenek némely későbbi használati tárgy rovátkolt-karcolt díszítéseknél, szövések mintázataiban, kereszt-szemes hímzéseknél gyakran fellelhetők. Amelyek színezett és díszített változatai gyakran még a mostanság készített népművészeti tárgyak és öltözetek motívumaiban is felismerhetőek. 
E kötet megkíséri egy csokorba fonni az egykor talán legismertebb jelképeket. Régi faragás-díszek, szövés- és hímzés-minták alapján. A rendkívül nagy választékból csak a  „rovásos” vagyis geometrikus jelekre koncentrálva. Elsősorban azokat ismertetve, amelyek stilizált ábrázolása egyértelmű, Különös figyelemmel azokra, amelyek az egykor környezetükben élő más népességeknél is fellelhetők, és gyakran hasonló jelentésekkel bírtak. 
Az eredmény eléggé meglepő. Ugyanis, a kötetbe gyűjtött Kárpát-medencei jelkép-mintázatok többsége igencsak hasonlít, a kelet-európai térségekben is fellelhető  szimbólumokhoz. Annyira, hogy „első látásra” szinte megmondhatatlan, hogy mely minta honnan származhat. Különösen nagy hasonlóság tapasztalható, a Kárpát-medencei magyar-székely-palóc-vasi, valamint a komi-zürjén-mari-mordvin és csuvas-baskír, sőt a lett-litván) (részben a ruszin-belorusz-kisorosz) sematikus-geometrikus motívumok körében. Annyira, hogy gyakran még a jelképi jelentésük is megegyezik. Eltéréseik is elsősorban nem a mintázatokban, hanem színvilágukban (színhasználatukban) érzékelhetők. 
Egyszerűbben fogalmazva: igen jelentős a Kárpát-medencei és az európai szkítiai jelkép-hasonlóság. Különösen, a finn-ugornak és volgai bolgárnak tartott népességek motívumainál. Akik, a régi krónikák és tudósítások szerint is – egykor – közvetlen szomszédaink lehettek. A csuvas és mordvin autonóm köztársaságokban magam is megcsodálhattam e hasonlóságot. Erről bárki, maga is meggyőződhet, az internet adta lehetőségeket használva. 
Gyakori, hogy egyes jelképek ábrája-jelentése helyenként eltérő, cifrázott. Előfordulhat az is, hogy ugyanazon jelkép más értelemmel bír. Ahogy a népdaloknál is, ugyanazon dallam más-más verseléssel is szólhat, és hasonló versike is más dallammal. De hát, ez a népművészet.
E kötet összeállítását nagyban segítették, az utóbbi időkben egyre élénkebb gyermekkori emlékek. Keresztanyám, néhai Barcsi Hedvig, hímző „fehér apáca” volt, aki a szerzetes-rendek feloszlatását követően háziipari szövetkezeti bedolgozóként tengette életét. A nála töltött idők legszebb emlékeim közé tartozott, amikor nézegethettem kézzel rajzolt minta-gyűjteményét. Ő pedig lelkesen magyarázta, hogy melyik ábra mit jelent, milyen alkalomra mivel illik a kelengyét díszíteni. Széles szokás- és minta-ismeretét „otthonról hozhatta”. Hiszen, apai vonalról somogyi magyar és horvát katolikus volt, anyai oldalról pedig partiumi szerb ortodox származású. E kötettel kívánom nevét megörökíteni! 
*
	TÉRSÉGEK
Ez a jelkép-kör, a Világot (Mindenséget) igyekezett érzékeltetni, formába önteni, próbálta megjeleníteni. Azt az anyagi világot és a hozzá kapcsolódó hit-felfogást, amely ábrázolásait egykor igen fontosnak és megőrzésre, kifejezésre és megjelenítésre érdemesnek tartottak. 

	Világtér		
Mindenség, térség vagyis a teremtett világ megjelenítése. Legtöbbször, 4 vagy 6 sugarú rombusszal, vagy hatszöggel ábrázolták. A sugarak száma (a kifejezés céljától függően) utalhatott égtájakra, év- vagy napszakokra, stb. Ezek száma egyes mintázatokon akár a 24-et is elérhette. A sokszögön belüli ábra pedig a világ (térség) valamely jellegzetes, az éppen aktuális témához kötődő értelmezésre utalt. A „világmindenséget” többnyire a 6-szög, a konkrét térséget a 4-szög jelképezte. Ilyen „világ-motívumok” a Kárpát-medencében többfelé ismertek. Az efféle ábrák hasonló értelemmel bírtak egyes balti, finn-ugor, keleti szláv, volgai bolgár és kozák népesség körében. Gyakori minta kereszt-öltéses szegélyek. szőttes-végek, szalagok díszítésénél. Néhol, az Ég Urát (Égi Atyát) vagy teremtett világát is jelképezhette. 
Megjegyzés: a régi, „hét ágra süt a nap” régi kifejezés azt jelenti, hogy a Nap fénye bevilágítja a VILÁG mind a 7 táját, vagyis: észak, kelet, dél, nyugat, fönt, lent, közép. Erre utalhatott a 6 sugár és az idom belseje (amely a „közép-tér”). Az abban elhelyezett jelkép: a tér azonosítására (pontosítására) szolgálhatott. Például, az ábrába illesztett Nap-jelkép, a nappali égboltra utalhatott. Míg a Hold- vagy csillag-jelkép: az éjszakai égboltra. A kereszt, pedig a tartózkodási helyre vagy adott térségre. És, így tovább. 

	Égbolt		
Égtér, Látható ég. Vagyis, az égbolt vélhető vagy belátható kiterjedése, a közép-világ teteje. Amely, nem foglalja magába a Felső világot. Hanem, éppen e két világot elválasztó közbenső boltozat. A 8-szög arra utal, hogy az összes égtájat és fő-irányt „befogta”. A közepén lévő Nap-szerű ábra a látóhatár bevilágítására utal. Más elgondolás szerint, a középső nyílása a fel-világba vezetett. Ilyen formájú fa- vagy vessző-szerkezeteket szereltek a kémény nélküli házak tető- és szellőzőnyílásaira. De ilyen alkalmatosság tartotta össze a kör-alakú sátrak (jurták) tetőpontján összefutó oldaltartó-merevítőket is. Hasonló kinézetű a magyarság körében ismert jósló-sziták vagy finn-ugor kézi-dobok keret- és feszítő-szerkezete.

	Látóhatár		
Földfelszín, Élettér, vagyis a föld felszínének legnagyobb vélhető vagy belátható kiterjedése. Ahogy mondták: „amit a Nap besütött sugaraival”. Általában 8 szöggel (később körrel) ábrázolták. A belsejébe illesztett 4 ágú kereszt a 4 égtájat (úgymint: észak, kelet, dél, nyugat) jelképezte. A 4 átló pedig utalhatott az égtájhoz tartozó területekre, vagy az élettér másféle felosztására (úgymint: fönt-lent és jobbra-balra kelet-nyugat és éjjel-nappal). Alakja, a rovás-írás „F” betűjére hasonlított. Ezekhez rokonítható az eurázsiai sámán-dobok alakja és felosztása is. Hasonló ábrák fellelhetők egyes felföldi és erdélyi vidékek kereszt-öltéses mintázatában, vagy régi templomok, házgerendák és oromzatok díszítéseiben.

	Hazai vidék		
Törzsi terület, közös terület, „saját népesség” vagy csoport-közösség (nemzetség, falu, törzs, szövetség) által uralt vidék. A 6-szög alakzat a 4 égtájú, és a fönt-lent irányú kiterjedésre utalt. A benne elhelyezkedő függőleges 4 ágú kereszt többnyire égtájakra mutathatott. Míg, a ferde kereszt, inkább a vidék közepére, vagy a vidéket uraló közösségre, településre. Esetleg, a rontás elleni védelmére. Érdekes sajátosság, hogy a ferde és teljes-átlós jelölés nem volt szokásban. Ovális változatuk a házi-szita és keleti sámán-dobok érzetét kelthetik. Itt is felismerhető a rovás-írás „F” betűjére emlékeztető alakzat.

	Uradalom		
Irtvány, Legelő, Használt, „belakott” terület, vagyis a közvetlen környezet. Pontosabban, a nagycsalád uralma (művelése, hasznosítása) alatt álló földterület. Rombusszal ábrázolták, amely 4 átlója vagy belsejébe illesztett 4 ágú kereszt vagy egyéb 4 irányú jelölés: a 4 égtáj szerinti kiterjedését jelképezte. Egyes vidékeken utalhatott a Föld védelmezőjére (a Föld Anyára, Boldogasszonyra) is. A ferde kereszt: a rontás elleni saját belső védelmet jelezte, míg az oldalakról befelé irányuló rovátkák a terület „magasabb szintű” külső védelmére. Ez esetben is felsejlik a rovás-írás „F” betű-jele. Ilyen jelképek leginkább a Kárpátok észak-keleti és keleti karéjain ismertek, főleg kereszt-öltéses díszítéseknél és véséseknél. Ezekkel egyező formájú és értelmezésű rajzolatok az udmurt és komi, valamint egyes balti, baskír és mordvin díszítéseknél is fellelhetők. 

	Szántó		
Művelt terület, Részes föld. Egy adott, művelt-földterület sematikus jele, ami önmagában is  elég értelemszerű. A használt terület felosztva, ami jelenthetett részesedést vagy művelést, de utalhatott a művelési módra is (például, két- vagy három-nyomásos gazdálkodásra). Litvánoknál, észteknél hasonló értelemmel bír, az ilyen mintázatú, talpára fordított négyszög. 

	Egyéb térség-jelek		
Pontos értelmüket nem sikerült beazonosítani. Feltehetően a világtér és a térség, vidék vagy táj kapcsolatára utalhattak. 
*
	PLANÉTÁK
Vagyis, azok a szabad szemmel is könnyen látható égitestek, amelyek csillagoktól „külön mozognak”. Pontosabban ezek: Nap, Hold, Vénusz, Jupiter, Szaturnusz, Mars és Merkúr. Közül az „első három” volt az egyszerű nép körében is leginkább ismertebb és legfontosabb. Ugyanakkor, a Vénuszt és Merkúrt sokfelé  „két külön csillagnak” vélték, mivel időnként a nyugati égbolton jelentek meg napnyugta után, máskor pedig a keleti égbolton, napfelkelte előtt. A planéták közé besorolták hagyományosan a Sark-csillagot is, mivel az egy helyben állt, nem mozgott a csillag-ég elfordulásakor, vagyis állandó pontot jelölt az égen. A planéta-jelképek sajátossága, hogy általában díszesek, mintázatuk igen változatos lehetett.

	Nap		
A legfényesebb vándorló (égbolton helyét változtató) égitest. Jelképi ábrázolásai igen  változatosak, gyakran különlegesen díszítettek. Többnyire a fényt, a meleg vagy nappali időszakot és termékenységet igyekeztek ezzel kifejezni. Ritkábban, utalhattak az égre, a vezérre vagy uralkodóra is, esetleg kiemelkedő férfi-erényre is. De sohasem jelképezve a Teremtőt. Legrégebben, szögletesen (rovásosan) és sematikusan ábrázolták. Ritkán 8, többnyire 12 vagy 16 sugarú rombusszal vagy nyolcszöggel. Később ezek egyfajta csillag- vagy rózsa-ábrázolássá formálódtak, díszítődtek. Ilyen nap-motívumok a Kárpát-medence minden szögletében ismertek. Íme néhány, a leggyakoribb jelképes Nap-ábrázolások közül:

Nap-ábra	Róvós	Szemes	Ágas	Sarkos	Átlós	Éles	Egyéb stilizált	
8 ágú								
12 ágú								
16 ágú								
Az erdélyi, tiszántúli, felvidéki és nyugat-dunántúli tájegységeken gyakori volt az ilyesfajta ábrázatú keresztöltéses hímzés-minta. De a hasonló rovásos nap-ábrák ismertek egyes balti, finn-ugor és észak-keleti szláv népességek körében is. Éppen azokon a vidékeken, ahol (a régi krónikák szerint) a magyarság egykor élt, és amely területeken át a Kárpát-medence irányába vonult. Különösen meglepő, hogy sok észt, erza és moksa nap-minta is igencsak hasonlít a Kárpát-medencei stilizált változatokhoz (szinte megegyezik azokkal). 
Az egyszerű jelképbe Naphoz kapcsolódó jel is kerülhetett. Később, a 12 vagy 16 sugarú nap-ábrázolás kerek (írásos) formája terjedt el a környező más népességek körében, ahogyan a Kárpát-medencei írásos hímzéseknél is. Ez az ábrázolásmód a címer-ábrázolásokon később  meghonosodott. Ugyanakkor, a Kárpát-medencében ismert volt a 8 küllőjű tüzes kerék-forma ábrázolás is, leginkább (nem széles körben) a keleti és északi perem-vidékeken. A „szemes” ábra: a Nap megszemélyesítését jelentette (legényre vagy férfi-emberre utalva).

	Hold 		
Hód, Hold-király, Istenkalács. A második legfényesebb vándorló égitest. A sötétséget, az éjszakát és nyugalmat jelképezte. Valamint, a változást, ismétlődést, a növekedést és fogyást, az elhunyást és az újrakezdést. Célozhatott változási ciklusokra, fázisai szerint különböző korosztályú nőkre, de sohasem jelképezte Boldogasszonyt. Népmesékben néha bűbájos (segítő vagy ártó) női teremtményre vagy tüneményre utalhatott. Legrégebbi és szögletes (rovásos) ábrázolása: egy ferde kereszttel metszett rombusz vagy 2 egyesített rombusz. Alakjával mintegy érzékeltetve a Hold fázis-változásait. A közepén elhelyez rombusz általában a Hold megszemélyesítését jelentette (amely többnyire leányra vagy asszonynépre utalt). 
Érdekes sajátosság, hogy az önálló Hold-ábrázolások nem gyakoriak a Kárpát-medencében.  Többnyire Nappal vagy Est-hajnal csillaggal együtt, esetleg csak valamelyik fázis-állapotában  mutatva használták. A Hold-jelkép, leginkább kerekített (írásos) formában, címereken volt gyakori. Hasonlóság, hogy a Hold-minta önálló megjelenítése a finn-ugor, balti és keleti szláv népeknél sem elterjedt motívum. Talán, csak a Nappal együtt felváltva ábrázoló minta-sorokban. Ugyanakkor, az udmurt és komi díszítéseknél elterjedtebb sor- vagy szegély-minta. De ott leginkább csak stilizálva használták.

	Esthajnal		
Pásztor-csillag, Szélső-csillag, vagyis a Vénusz bolygó. A harmadik legfényesebb vándorló égitest. Egyéb ismertebb nevei: Gyógyító- vagy Szerelem-csillag, Juhász- vagy Bárány-csillag, Szél-csillag (vagyis Szélső csillag) stb. 
Megjegyzendő, hogy a korabeli néphit a „keleti és nyugati” megjelenéseit megkülönböztette. A hajnali jelenés gyakori nevei: Virradó, Pitymalló, Hajnal- vagy Virradat-csillag, Hajnal-hírmondó, stb. A népmesékben többnyire fiatal legényt is jelképezett. Az esti jelenésű nevei: Szarvas- vagy Vadhajtó-csillag, Est- vagy Vacsora-csillag, Vadak csillaga, Vadlegeltető stb. Amely, szépséges fiatal lányt is jelképezhetett. Régebbi rovásos (szögletes) jelképe: a 4 főágú kereszt-forma, 8 sugarú csillag-alakzatként. Később ez többfelé, a Nap 8 ágú változatához vált hasonlóvá. Annyi eltéréssel, hogy a csillag-forma 4 osztósávja utalt az est-hajnal 4 ágára.
Megszemélyesítésére a jelképbe illesztett rombusz-szem utalt. Egyéb „csillag-ábrázolástól”, a belső négyzetes szerkesztés segít megkülönböztetni. Ilyen „est-hajnal csillag” jelkép-változatok gyakoriak a Kárpát-medencei kereszt-öltéses és metszéses ábrázolás-minták sorában. Hasonló értelmezésű ábrázolások ismertek és elterjedtek a finn-ugor, balti és keleti szláv népek körében. Gyakran, együtt a Nap és Hold képével, mint egyfajta égi  „hármast”.

	Magányos csillag		
Más néven: Magyarok csillaga, Szerencse-csillag. A Jupiter bolygó, a negyedik legfényesebb vándorló égitest. A régi hagyomány szerint, minél magasabban járt az éjszakai égbolton, annál szerencsésebb körülményekre utalt. Lehetséges, hogy néhol valamely égi segítőt, neves őst, táltost, bölcset jelképezhetett. Ritkán ábrázolták, mert a motívumhoz nem kötődött különösebb egyéb hiedelem. Mivel „csillag” fényessége kissé gyengébb az Est-hajnalénál, ezért nem nyolc, hanem csak 7 sugara volt (bár, egyes ritka mintázatában csak 5 sugárral ábrázolták). A rombusz-szem talán a „magyarok istenre”, a kereszt pedig a magyarok uralma alatt álló területre vagy helyre is utalhatott. Az X-kereszt pedig a szokásos rontás-elhárítás jelképe. 
Némely palóc, tiszaháti, békési, székely, csángó, ormánsági és őrségi vidéken szórványosan fennmaradt, mint kereszt-öltéses szél-minta. Egyes komi, mordvin és baskír motívumoknál is ismert, talán a szerencsét vagy hősiességet kifejező motívum lehetett. Természetesen, az ágak-bogak mérete és iránya változhatott, a keresztöltés és szövés arányaihoz illeszkedve.

	Lassú csillag 		
Más néven: Székely-csillag, Csángó-csillag, Kazár-csillag. De a középkortól, némely vidéken zsidó csillagnak is nevezték (holott a jele különbözött a Dávid-csillagétól.). Valójában, a Szaturnusz bolygó, az éjszakai égbolton a hatodik legfényesebb vándorló égitest. A Magányos csillag égi párja. A 6 sugarú csillag-forma jelképezte, amely belsejébe „értelmet szélesítő” jelkép is kerülhetett. Mindez hasonló tartalommal (utalással), ahogy a Magányos csillagnál már íródott, az ottaniakhoz igencsak hasonló mintázatokkal. 
Efféle ábrázolások az egész Kárpát-medencében fellelhetők, de az értelmük elenyészett, már a székely vidékeken sem általánosan ismert. Hasonló mintákkal találkozhatunk még a Kárpátok keleti oldalán, a galíciai vidékeken. Valamint, a komik, marik és udmurtok körében, de felfedezhető a keleti szláv mintázatokban is (más jelentéssel). 

	Veres csillag		
Más néven: Hadi-csillag, Vérszemű. Valójában a Mars bolygó, az ötödik legfényesebb vándorló égitest. Többnyire 4 sugarú csillag-forma, hasonló belső mintákkal, mint a Magányos vagy Lassú csillag esetében. A rombusz-szem a hadak urára utalhatott,  + kereszt az elfoglalt területre, x-kereszt a vereség elkerülésére, és a belső pont az elszenvedett csapásra vagy veszteségre. Ilyesfajta hímzés- és szövésminták a Kárpát-medencében sokfelé ismertek, de a jelkép konkrét értelme többnyire elfelejtődött. Egyes vidékeken egyszerű csillag-ábrának, máshol inkább ember-ábrázolásnak tartották. Az előbbiekben már említett balti és finn-ugor népességeknél is hasonlóképpen, többféle eltérő értelemmel ruházták fel e jelképet.

	Bujkáló csillag		
Más néven: Szökdöső, Nap-kísérő, Pár-csillag. Az Esthajnalhoz hasonló (csak annál jóval gyengébb „napkövető”), vagyis a Merkúr bolygó. Egykor, ezt is két különböző égitestnek tartották. Attól függően, hogy a hajnali vagy az esti égbolton jelent meg. Neveit onnan kaphatta, hogy  ritkán és alig volt látható, mindig a felkelő vagy lenyugvó Nap közelében. 
Hogy melyik neve pontosan melyik helyzetére (változatára) utal, ma már nem egyértelmű. Bár, az utolsó két ábra feltehetően a naphoz viszonyított helyzetére utalhatott. Arról sincs adat, hogy bírt-e ember- vagy állat-jelképpel. Bár, a Kiskunság nyugati felén (Szabadszállás környékén) pásztor-körökben úgy tartották, hogy az Esthajnal csillag a Pásztort, a Bujkáló csillag pedig az előle Szökdöső bárányt vagy kecskegidát jelképez. Kevés mintázata ismert a Kárpát-medencében, ahol eredeti jelentésük mostanára szinte elfelejtődött. Többnyire egyfajta kereszt-öltéses sor- vagy szegélyvég-díszként volt használatos. 

	Sarkcsillag		

Ég-közép, Vastuskó. Amely, egykor sokféle néven volt ismert. Például: Sarok-, Furu- vagy Oszlop-csillag, Göncölvég, Boldogasszony vagy Bába-rokka, Bába matullája, Ég köldöke vagy Ég-közép, stb. Az „Est-hajnal” csillagéhoz hasonló mintázatú, de egy igen lényeges eltéréssel! Ugyanis, a jelképbe szerkesztett rombusz vagy kereszt: az Éghez és Földhöz képest viszonylag állandó helyzetére utal. Ez az az állandó „égi pont”, az az égi „sarok” vagy forgáspont, irány (régi szóval göncöl), amely körül az égbolt „elfordult”. 
E csillagot sohasem „személyesítették”, hanem nevezetes tájékozódási pontnak tekintették. A hagyomány szerint ott (arrafelé) volt az égbolt tetőnyílása, amely a „felső világba” vezetett. A Sarkcsillagot többnyire önmagában használták. Főleg Erdélyben, a Kárpát-medence keleti karéján, és nyugat-Dunántúl némely részén volt ismert. Mivel formája igencsak hasonlított az Est-hajnaléhoz, ezért néhol ezt az alakzatot is „Est-hajnalnak” tartották. Hasonló mintázattal még fellehető az udmurt és komi népesség szimbólum-készletében, némely balti vidéken.

	Egyéb planéta-jelképek		
A Nap, Hold, Esthajnal és Sark-csillag esetében igen sokféle és változatos ábrázolás ismert. Míg, a többi planéta esetében a fellelhető „jelkép-választék” igencsak szegényes. Fontos megjegyezni, hogy a „nyolc-sugarú” Nap és az Esthajnal, valamint a Sark-csillag geometrikus ábrázolásai (egyes vidékeken) igencsak hasonló. Egyes ábrák azonosítása azért is nehézkes, mert a planéta-ábrázolások és a virág-minták gyakran igen hasonlatosak. Az is előfordul, hogy ugyanazt az ábrát az egyik helyen Napnak, máshol viszont Rózsának nevezték. Nem véletlen, hogy e kötet, csak a legegyszerűbb és eléggé ismert ábrák bemutatására szorítkozhat, mivel csak a Nap-ábrázolások esetében akár több száz (vagy ezer) változat is előfordulhat. 

*
	CSILLAGOS ÉGBOLT 
Ezek ábrázolása már igen sematikus volt, a planétákénál sokkal egyszerűbb és ritkább. A nevesebb csillagok vagy csillagképek alap-formája a két sugaras rombusz. Amelyeket olyan irányú sugarakkal egészítettek ki, hogy azok az alakjukkal a csillagképre emlékeztessenek. Az egyéb (nem jelentős) csillagokat egyszerűen csak egy pontból kiinduló 6 vagy 8, ritkábban 4 sugárral ábrázolták.

	Eb-csillag		
Tél-csillag, Farkas-csillag. A Kárpát-medencéből látható legfényesebb csillag. Mai nevén: a Szíriusz és a Nagy Kutya csillagkép. A népi hagyományokban sok más néven is fellelhető, úgymint: Pila, (pislogó), Sánta Kata vagy Kató, Sánta lány, Árva leány pillantása vagy szeme, Ebédhordó, Íves, stb. E nevek, talán a hozzá közeli csillagokkal együtt formálódó kép „sajátos” alakjára utalhattak. Mivel azokkal együtt, többnyire kutyára vagy bicegő járású emberre emlékeztettek. A Zúzmara-csillag elnevezést onnan kaphatta, hogy e csillag szeptember hajnali megjelenése a hűvösebb őszi idő beköszöntét jelezte. Egyes vidékeken ekkortól már nem javasolták a szabad vizű fürdést, állat-úsztatást. December utolsó napjaiban „delelt” (vagyis éjfélkor déli irányban állt) a legmagasabban. A tőle nyugatabbra álló csillagpárja (Mirzam) „delelése” már a téli napforduló idejére esett. Innen, a „Tél-csillag” megnevezés. Ismert olyan vélekedés, hogy az Eb-csillag név nem a csillagkép kutya-formájára utal. Hanem arra, hogy „égi rajzolatában” hasonlít a rovásírás E, vagy kettős B betűjére. 

	Égőrző csillag		
Lövő-csillag, Boszorkány szeme. A májusi éjszakák különlegesen fényes csillaga. Ismert egyéb nevei: Medve- vagy Észak-őrző. Sajátos alakzatát a környező csillagok alkotják. Mai nevén: Archturus és az Ökörhajcsár csillagkép. Az Égőrző egyenes „karját” az Északi Korona kis-csillagkép alkotja. Közismert vélekedés, hogy ez a csillagkép-alakzat egy felemelt karú őrzőt vagy terelőt ábrázol, esetleg talán egy bika- vagy medve-szerű lény fejét. Április második harmadában „delelt” a zenit közelében. Volt olyan feltételezés, hogy e csillag-mintázat: a rovás-írás Ö betűjéhez való hasonlóságtól kaphatta nevét. A Lövő-csillag vagy Boszorkány szeme elnevezést onnan eredhetett, hogy december vége és január első dekádja között e térségből gyakran „mennykő” (meteor-eső) záporozott. 

	Csősz-csillag		
Egykori nevén: Eső-csillag, Lecsapó sas. Mai nevén: Vega és a Lant csillagkép. Egész nyáron megfigyelhető igen fényes csillag, körülötte csak halovány csillagok. Esténként májustól februárig látszik, és a szeptemberi éjszakákon éri el legmagasabb  (legészakibb) pontját. Június utolsó harmadában, a nyári napforduló környékén (Merítő János körül) a zenithez közel „delel”. Április második felében és június közepe táján e csillag felől érkezett a legtöbb „mennykő” vagy „hulló-csillag” (meteor). Úgy tartották, az Égi Csősz ekkor hessegeti el a „mennyei gyümölcsöst vagy a beérő gabonát dézsmáló madarakat”. 

	Őszi csillag		
Más néven: Fényes-csillag, Fias-pásztor, Fias-pallér, Nőstény-kecske. Mai nevén: Capella és a Szekeres csillagkép. Az őszi napéj-egyenlőség ideje körül jelent meg az égen, és márciusra emelkedett legmagasabbra. Júliustól őszig pedig nyugodott. A Fényes-csillag melletti két kisebb csillagot tartották a pásztor fiainak (vagy a nőstény-kecske gidáinak). 

	Kaszás-csillag		
Más néven: Pásztor, Vadász, Marok-szedő, Marok-verő. Mai nevén: a Rigel, és az Orion csillagkép. Januártól a keleti égbolton kel, ezért egykor újév-jelző csillagnak is számított. Május elejétől viszont már lenyugszik, vagyis kifejezetten téli csillag-képnek tartották. December elején „delelt” az éjszakai égbolton. A csillagkép közepén egy sorban elhelyezkedő 3 csillagnak külön nevet is adtak: öv, kaszahód (fenőkő), tőr, pálca.

	Ebecske		
Kiskutya, Nehéz lábú vagy Fényes csillag, az Eb-csillag felett, a kaszástól keletebbre. Mai néven: Procyon, a kis Kutya csillagképben. A legenda szerint az Eb-csillag kölyke vagy a Kaszás-csillag (Pásztor, Vadász) kutyája. Főleg január-februárban volt látható, Január közepén delelt az éjszakai égbolton

	Juhász-csillag		
Tévelygő juhász, Repülő sas. Mai nevén: Altair és a Sas csillagkép. A nyári és őszi égbolt dísze. Július első dekádjában „delelt”. Akkortájt a Csősz-csillag utáni legfényesebb az éjszakában. A közeli haloványabb csillagok adták a Juhász „nyáját”. 

	Bujdosók lámpása		
Szarv-csillag, Bika-szem. Mai nevén: Aldebaran, és a Bika csillag középső része. Leginkább szeptembertől februárig ékesítette az éjszakai égboltot. November utolsó harmadban „delel”. A Kaszás-csillag övének észak-nyugati vonalában látható igen fényes csillag. A halványabb csillagokkal adott alakzata két sorban haladók gyertyafényeihez, szélesebb kiterjesztésben Bika- vagy Kecske-fejhez is hasonlítható. A Bujdosók Lámpása melletti ködszerű folt néhol meseszerű elnevezéssel is bírt, úgymint: Mátyás-szeme, Mennyország ablaka, Mennyország határa, Mennyország kapuja, Méhkas. 

	Fias-csillag		
Fias-tyúk, Hetes csillag. Egyéb, más nevei: Csirkés-tyúk, Csibés-tyúk, Kotlós, Kotlós-tyúk, Fészkes-tik, Csirkés-kotló, Hetevény, Fias tik, Szitás tyúk. Mai nevén: Plejádok, Messier 45. Március vége és augusztus eleje között nemigen látható. November második dekádjában  „delel”. A Bujdosók lámpásától nem messze egy halomnyi apró csillagos terület.

	Szépasszony-csillag		
Aranyhajú csillag, Vérrel versengő. Más néven: Sánta-koldus kedvese. Fürdető-csillag. Mai nevén: Antares, a Skorpió csillagkép egy részével. A „Vérrel-versengő” elnevezése arra utal, hogy e csillag fénye a Veres-csillagéhoz (Mars-bolygóéhoz) hasonlóan „vöröses”. Február és szeptember között viszonylag látható, déli látóhatár alján. Május vége felé  „delelt”. Másik fényes csillaga: a „Szépasszony legyezője” (Shaula), amely csak szeptemberben volt látható, naplemente után rövid ideig. 

	Kalász-csillag		
Arató-csillag, Boldogasszony szeme. Mai nevén: Spica, a Szűz csillagképben. Decemberben jelent meg a déli látóhatár közelében és április hó első dekádjában „delelt”. Leginkább gabona-fejlődés ideje alatt volt látható. Augusztusi eltűnése az aratás befejeződését is jelezte. Egykor, a mai Holló csillagképpel összetartozónak hitték, míg a Szűz csillagkép halvány csillagait a kalász szétszóródott szemeinek „mondták”. A „Boldogasszony szeme” elnevezés onnan eredhet, hogy a Kalász-csillag szétszórt szemeit a Holló csillagképpel azonosították. Amelyek, a Gyümölcsoltó Boldogasszony napja környékén „deleltek” az éjjel égbolton. Mintegy jelezve, hogy addigra a gabona-vetést be kellett fejezni. Néhol, a Holló csillagképet külön névvel illették, úgymint: Arannyal versengő, Arany szemű csillag, Ágas-csillag, Áldomás-csillag, Álmatlan- vagy éppen Álomhozó csillag, Árpaérlelő csillag, stb.

	Kettős-csillag		
Bojtár-kettőse, Két árva. Más néven: Hunor és Magyar, Virrasztók, Bírák. Mai néven: Castor és Pollux, az Ikrek csillagképben. Leginkább decemberben és januárban látható. December második dekádjában „mennykőt is árasztott”. Január második dekádjában „deleltek”. 

	Ősz-csillag		
Szüreti csillag, Őrző-csillag. Egyéb nevei: Ősz-jelző, Halszáj- vagy Őr-csillag. Mai nevén: Fomalhaut, a Déli hal csillagképből. Augusztus közepétől október közeléig a déli látóhatár környékén mozog. Augusztus-október között (gyümölcs-szüret táján), a déli irány közelében mozgó magányos csillag. Szeptember elején „delel”. A Halszáj-csillag elnevezés onnan eredhetett, hogy a régi hiedelem szerint: a Földet 4 cethal (bálna) tartotta. Ez a csillag, az egyik cethal száját jelképezte. De tekintették a világ egyik őrző-csillagának is. Gyümölcsalakú jelképe a szüreti időszakra utalhat.

	Vezér-csillag		
Kereszt-csillag, Hattyú-csillag. Más néven: Esküvői menet, Had- vagy Nászvezető. Mai nevén: Deneb, a Hattyú csillagképből. December-március közötti időszak kivételével jól látható. Július végén, a Zenit közelében „delel”, amikor a nyári aratások után a lakodalmi időszak kezdődött.

	Sarlós-csillag		
Horgas-csillag, Lovas csillag. Egyéb neve: Király-csillag. Mai nevén: Regulus, az Oroszlán csillagképből. Augusztus kivételével szinte egész évben látható, de főleg tél végén és tavasz elején figyelhető meg. Február második dekád-végén  „delel”.

	Göncöl-csillag		
Nagy göncöl, Nagy szekér. Igen sok néven ismert, úgymint: Göncöl-, Göncön-, vagy Döncér-szekér, Csíki- vagy Béres-szekér. Kencel-, Göncön- vagy Bencer szekere stb. Mai nevén: Nagy Medve csillagkép. Egész évben látható, de mindig az éjszakai égbolt északi felét „járja”. Márciustól április közepéig a Zenit közelében „delel”. 

	Róka-csillag		
Jászol, Szamárkák. Mai nevén: Mirfak a ködhalmazzal, együtt a Perseus csillagképpel. Július második felétől augusztus második feléig (ahogy sokfelé mondták) innen „jöttek, hullottak a csillagok”. Április-június közötti időszak kivételével jól látható. November második negyedében a Zenit közelében „delel”. Nevét, a legfényesebb csillaga körüli, apró csillagok alkotta kunkorodásról kapta, amely „úgy ölelte körben, mint egy tekeredő rókafarok”. A kissé távolabbi fényes csillag (Algol) népies neve: rókalyuk. Más változat szerint: egy jászolt ábrázol. Amelynél, az apró csillag-alkotta kunkor a jászol körüli szamárkákat mutatja. 

	Csép-csillag		
Cséphadaró, Rúd-csillag. Mai nevén: Hamal, a Kos csillagképpel. Márciustól májusig terjedő időszak kivételével jól látható. Különösen, az őszi-téli hónapokban. November első-második dekádjában „delel” legmagasabban. Többnyire ekkortól csépelték az addigra már érett és száraz kalászokat.

	Ördögszem		
Behajtó-csillag, Alvilág kapuja. Mai nevén: Dibhta, a Cet csillagképből. Július elejétől január végéi látható, szórványosan. Szeptember végén „delelt”. Állítólag, ezzel figyelmeztetett a magaslati helyekben legeltetett állatok behajtásának idejére.

	Halász-csillag		
Háló-csillag, Vető-háló. Más néven: Égi-háló vagy nyílás. Mai nevén: az Androméda és a Pegazus csillagkép együtt. Nagy kiterjedésű csillag-mintázat. Egész évben látható, Szeptember közepétől október közepéig a „delelési” körzetében tartózkodik, a Zenit közelében. A négyszög alakú Pegazus csillagkép néhol önálló meseszerű nevet is kapott, úgymint: Arany-mennyezet, Király asztala, Mennyország kapuja, Szélmalom, Vánkos csillag. 

	Karos csillag		
Részeg-ember, Kiskert. Más néven: Égi Kert, Kétkezű csillag, Nyüves-kutya. Mai nevén: Cepheus csillagkép. Egész évben látható. Szeptember környékén a Zenit közelében „delel”. Ott volt használatos a Részeg-ember megnevezése, ahol a Cassiopeia csillagképet Korcsma-csillagnak nevezték.

	Korcsma-csillag		
Szüret-csillag, Borpince, Szarvas-fej csillag. Mai nevén: Cassiopeia. Egész évben látható, Szeptember közepétől október közepéig a Zenit közelében „delel”. Ez a szőlő-szüret és must-készítés időszaka. Más változat szerint, e csillagkép w-alakja a szarvas-agancsra emlékeztet. Innen eredhet a Szarvas-fej csillag elnevezés, delelési ideje pedig a szarvas-vonulás kezdetére is utalhatott.

	Szarvas-csillag		
Más néven Csodaszarvas. Amely valójában három csillagkép alkotta nagy „égi csillag-ábra”. A Korcsma, Szekeres és Perseus csillagképek képzeletbeli együttese.

	Szekér-csillag		
Török-szekér, Íjjász. Más néven: Ökrös- vagy Ponyvás-szekér, Taliga, Sánta-koldus. Mai nevén: Nyilas csillagkép. Április és október között, többnyire részlegesen megfigyelhető. Június végén „delel”, de nem magasan.

	Koszorú-csillag		
Patkó-csillag, Rúzsás-kert. Más neveken: Korona-csillag, Sarló-csillag, Párta, Félkenyér, Alkony-csillag, Bírák gyűlése, stb. Mai nevén: Északi Korona. Kissé halvány, de jól kivehető félkör-alakzatú csillag-sor. Május-június idején a Zenit közelébe is felemelkedik.

	Tejút		
Hadak útja, Tündérek járása. Sok más elnevezéssel bír, úgymint: Ég-útja, Égi Országút, Angyal útja, Tejes-út, Zarándokok útja, Tündérek járása, Szalma-hullajtó, Szalmás-út, Szalmahullató út, Szalma-út, Seregek Útja, Részeg-ember útja, Éjjeli Kegyelet Útja, Éjszakai Szivárvány, Szépasszony Vászna, Lelkek útja. 
December végén, közel észak-dél irányú sávnak tűnik (kissé nyugatra kanyarodva). Majd, fokozatosan nyugat felé fordulva egy félfordulatot tesz. Így, június elejére az északi oldala délre, a téli déli pedig északra állt be (kissé keletre kanyarodva). Egy újabb félfordulatot téve, januárra ismét visszaáll az egykori januári helyzetbe. Ez azt is jelenti, hogy a Tejút iránya az év időszakát, valamint az éjjeli helyi időt is közelítőleg meghatározhatja. Szél- és sor-díszítések, szalag-hímzések és szövések egykor gyakori mintázatai.

	Üstökös				Hulló-csillag 		
Sajátos, Csillag-jelképből formálódó összetett alakzatok. Az Üstökös (kométa, csóvás komáta, szakállas vagy hajas csillag) esetében, a csillag-jelhez csóva-minta kapcsolódik. Míg a Hulló-csillag (tüzes bolida, futó csillag mennykő) csillag-ábráját tűznyom-minta pontosítja. Főleg szegély- és sor-minták díszítőjeként ismeretesek.

	Bizonytalan csillag-jelek		
Ezek megjelenítése okozta (talán) a legnagyobb nehézséget. Ugyanis, a korabeli csillag-égről igen hiányosak az egyértelmű utalások és közlések. A népi elmondások körében pedig a „látvány” különböző hiedelmekhez kapcsolódhat. Mondákhoz, mesékhez, legendákhoz, vagy éppen az adatközlő kitalációjához. Tény, hogy a csillag-jelhez hasonló minták és minta-elemek gyakoriak voltak (különösen sormintákban vagy motívumok kiegészítésében), de jelentésük már a „feledés homályába veszett”.
*
	TERMÉSZETI KÖRNYEZET
Ide sorolódnak azok a környezeti elemek, hatások és jelenségek, amelyek az emberi élet-lehetőségeket és körülményeket meghatározták vagy befolyásolták. Ezek jelképes ábrázolása gyakran felfedezhetőek a korabeli díszítésekben, helyenként eltérő értelmezésekkel. 

	Csapadék				Szél 		
Sajátos jelképek, feltehetően nem ősi keletűek. Jól érzékeltetik a kora-középkori felfogást. A rombusz-ábrák a változó vagy folyékony-szerű, a négyzet-darabkák pedig a kristályos-szilárd állapotra utalnak. Az Eső, valójában stilizált geometrikus esőcsepp. A Zápor ábrázolása is egyértelmű. A Dér vagy Dara képei a jégszemcsék szilárd jellegére utalnak. A Hópihe-kép egyértelmű. A Szél-jelkép egy szélrózsa. A Fergeteg, a föld-rombuszba helyezett nyolcas szélrózsából vagy a Viharból eredeztethető. Nem gyakori, inkább díszítő motívumok.

	Tűz				Víz 		
A Tűz (égés, fény láng) jelképben felismerhető (fellazult formában) az alakváltást-változást jelképező rombusz-szerkezet. A Víz-kép (folyó és csepegő) hullám-vonalai vagy cseppek-rombusza is a folyékony jellegre utal. Hasonló minták a komik, valamint egyes ukrán és belorusz vidékek kisebb nép-csoportjaiknál is fellelhetőek. De ott egyfajta istenségekre is utalhatnak. Míg a magyarságnál csak természetes jelenségekre. Ugyanis, valamilyen lényre történő utalásnál (általában) egy rombusz-szem is kiegészíti a jelképet.

	Pára 				Jég 		
A Pára (gőz, felhő és köd) képében a Víz-ábra felbomlása és szétterjedése mutatkozik. Jégtömb négyzet-rácsa, pedig a Dara összeállását érzékelteti. Gyakori hímzés-motívumok, de többnyire csak díszítő célzattal. Hasonló minták az Urál-hegység és Kárpát-medence közötti területeken sokfelé fellelhetők, De, e motívumok arrafelé mást is jelenthetnek. Például: a Felhő-motívum forma lángot vagy tüzet, a Jég-motívum sót vagy apró kristályokat. 

	Levegő (anyag)				Föld (anyag)		
A Levegő-jelkép (szellő, huzat) a „négy égtáj szerinti” szétáradást érzékelteti. A Föld-jelkép (agyag, homok) pedig a föld-rombusz egyértelmű megjelenítése. Az ábrából hiányzó egyéb jel: a föld-anyag semlegességére (általánosságra) utal. Vonalak a szántásra. Gyakori motívumok, másfélékkel keverve, többnyire sor-mintákban. E mintázatok a Kárpát-medence és Ural-hegység közötti vidékeken sokfelé fellelhetők (igencsak hasonló értelmezésekkel).

	Fa (anyag)						Fém (anyag)		
A Fa, mint anyag jelképe egyértelmű. Egy lombtalan ágas fatörzs. A Fém jelkép-értelmezése már bonyolultabb lehet, mivel utalhat feldolgozott vagy bányászott „földre”. Az egyik jelképe  hasonlít skandináv Odin lándzsájának jelére, míg a másik a germán Thor kalapácsáéra vagy a szláv Perun fejszéjére. 

	Só (anyag)						Kristály (anyag)			
A Só, vagyis a konyhasó (esetleg sziksó, keserűsó) jele utal a készítésére, vagyis a folyadék-cseppből kiváló szilárd „föld”. A Kristály jele pedig a „földből” kinyerhető folyadék-szerűen átlátszó és kemény anyag. 

	Gabona, termés					Tej, bor		
Terményekre (általánosságban) egyértelmű jelkép: a magból kinövő kalász, vagy a leveles termés. Természetesen, több terménynek is megvolt (lehetett) a saját jelkép-ábrája. Hasonló alakú és értelmű mintákkal találkozhatunk a Kárpátok keleti oldalán is. A Tej jelölésében felfedezhető a rontás elleni 4 x-kereszt (ami akár ferde szarvnak is nézhető). A bor jelölése a szőlő-szemeket juttathatja eszünkbe. Szél- és sor-mintáknál találkozhatunk ilyenekkel. 

	Növekedés				Betakarítás		
Egyértelműen kifejező jelképek. A Növekedést (szaporodást) jól érzékelteti a rügyező vagy leveledző ág. Egyes vélemények szerint, a rovásírás NT (NöTt) ligatúrájából eredeztethető. A Betakarítás (aratás) jelkép értelmezését könnyíti a kaszákra, kalászokra vagy gyűjtő-gereblyékre hasonlóság. Hasonló jelkép a letteknél is ismert, de ott ez Jumis-t, a gabona-istent jelképezi. A Kárpátokhoz közeli szlávoknál pedig a kettős-kalászt. Viszonylag ritkán fellelhető motívumok. Régi tárgyakon, kapu- és ház-oromzatokon számíthatunk feltűnésükre. 

	Forrás, vízadó, csobogó				Vízfolyás, ér, patak, csermely		

	Folyó, ártér, csatorna				Tó, folyam, tenger		

	Mocsár, láp, ingovány				Szikes, sószék, szoloncsák		
E hat fogalom-csoport összetartozó és könnyen értelmezhető. Közös rajzolatuk, a Víz-hullám. A Forrás valahonnan előtör, a Vízfolyás akadályok között fut. A Folyó nem mély, a meder alja többnyire gyakran elérhető, míg a Tó jelentő kiterjedésű, és gázló nélküli. A Mocsár gyakran növénnyel tarkított állóvíz (pangó). A Szikes pedig időnként kiszáradó sókiválásos, többnyire ritka növényzetű. E mintázatok, leginkább szél-hímzések sormintáiban fedezhetők fel. Főleg Tiszántúl, Palócföld és Erdély, valamint Őrség és Rábaköz környékén voltak ismertebbek. 

	Hegy, magaslat, hegység				Völgy, szoros, hasadály		

	Barlang, üreg, odú				Bánya, akna, vágat		
E négy fogalom is kitűnik hasonló ábra-szerkezetével. Közös rajzolatuk a Hegy. A kiegészítő minta-részlet pedig értelem-szerűen utal a Barlang és Bánya bemeneti nyílására. Urál-hegység és Kárpát-medence közötti területeken általánosan ismert alapformák.

	Falu, szer, szék				Szállás, tanya, porta 		
A ház- és hombár-jelképek csoportos, egyértelmű utalásos alkalmazása. Főleg sor- és szél-mintáknál találkozhatunk ilyenekkel. Az egész Kárpát-medencében és környezetében ismert, hasonló értelmezéssel bíró motívumok.

	Legelő			Szántás			Vetés			Gyümölcsös		

	Kalászos			Káposztás			Virágos			Szőlőhely		
Egyértelmű jelölések, amelyekben a föld-jel belső mintázata utal a termőföld hasznosítására.

	Egyéb környezeti ábrák		
Képek szerinti sorrendben: nyáj-itató, kunhalom, torony (magas-les, padlás?), kaptár, lombos erdő, fenyő erdő, gabonatábla, gémeskút.

*
	FOGALMAK
Igen változatos jelkép-csoport. Ide sorolódnak az emberi és közösségi élet szempontjából meghatározó hatások, érzelmek és élmények. Amelyeket egykori elődeink fontosnak és mások számára is közlendőnek tartottak, a közösségi és magán-élet meghatározó eseményei voltak.

	Kezdet, biztonság, összefogás				Győzelem, eredmény, egyesülés		
E két jelkép-csoport – bár fogalmilag eltérő – megjelenítésük egymásból származtatható. A párhuzamos vonalak a bizonyosságra és az együtt-haladásra, a nyitott párhuzamos-végek a Kezdetre, az egymásba kapcsolódók pedig az Eredményre (egységesülésre) utalnak. Leginkább szalagokon és pántokon sokfelé fellelhető, többnyire már elfelejtett jelentéssel. Egyes vidékeken, a Győzelem jelét az Est-hajnal csillag hordozta.

	Siker, segítés, áldás				Kudarc, rontás, szemverés		
Hasonlóan egymásból származtatható jelkép-páros. A rombusz „felemelt karjai” a kedvező, az „szorító” pedig baljós eredményre utal. Megjegyzendő, hogy a Kudarc jele: némely vidékeken az ártó boszorkányságot (vagy szerencsétlenséget) is jelentette. 

	Nyugalom, egyensúly, állandóság				Változás, fordulat, alakulás		
Egymás ellentét-párjaként felfogható jelképek. Egyik, az egyenlőség és hasonlóságra utal. A másik pedig, egy ellentétes irányú változásra. Közép és Kelet-európai térségekben gyakoriak a szinte hasonló jelentéssel bíró motívumok.

	Tudás, észjárás, ravaszság				Szerencse, ajándék, útmutatás		

A Tudás jelképe: a „csavaros észjárás” megjelenítése. Míg a Szerencse: egyfajta díszített nyugalom, kellemes-segítő közérzet jelképe. De hasonlítható a Kút-vedres (merítős kút, vízadó) jelére is, mivel egykor a tiszta ivóvizet igen csak megbecsülték, a Föld ajándékának tekintették. Elterjedt díszítő motívum, amely többnyire elvesztette eredeti jelentését.

	Erő, egészség				Sor, végzet		
Az első, egy helyzetet-állapotot, rendezett összekapcsolódást fejez ki, a maga a vízszintes szerkezetével. A második pedig egyfajta irányultságot valami felé. Gyakori geometrikus rész-ábra, amely többnyire összekötő jellegű. 

	Szeretet, vonzalom				Szerelem, udvarlás		
Közismert közös jelképük alapja: a szív. Az egyoldalú szeretetet, vonzódást általában egy-önálló szívvel ábrázolták. A kölcsönösen beteljesedettet (szeretői viszonyt) inkább egymásba kapcsolódó szívekkel, amely már testi kapcsolatra is utalhatott. Nem biztos, hogy ősi jelentése is hasonló lehetett, mert a szív: jelenthetett szánalmat vagy bátorságot is. De a középkortól, a szív-motívumok egyre inkább az egymás közötti Vonzalom kifejezésére utaltak. 

	Csalódás, szakítás				Gyűlölet, harag		
Ezen jelképek is a szív-motívumból származtathatók. A „megtört szív” jelentése magától értetődő. A gyűlöletet és haragot pedig a szív-darabok „ütköztető érintkezése” érzékelteti. A pókszerű gyűlölet-jelkép eredete és utalása nem egyértelmű (indulat, féltékenység?). Ritka motívumok, mert a baljós élményeket nem szívesen örökítették meg. Egyes „búcsú-ajándékokon” voltak fellelhetők (leginkább rontást vagy igézést elhárító jelek kíséretében). 

	Fogadalom, eskü				Kételkedés					Elfogadás		

	Ellenállás, vita				Viszály				Harc, támadás		
Egy „tőről fakadó” jelkép-sor. Stilizált ember-alak, amely „kéztartásai” utalnak a cselekedetre vagy az érzelmi hozzá-állásra. Kivétel a harc jele, amely az ábra „két karddá egyenesedése”.

	Egyéb fogalmi jelnek tűnő ábrázolások 		
Ezen jelképek pontos jelentése ismeretlen. Feltehetően az emberek közötti viszonyok, egymás iránti viszonyulások vagy érzelmi kapcsolatok, személyi tulajdonságok kifejezésére utalhatott.

*
	IDŐSZAKOK
Ide sorolhatók azok a jelképek, amelyek a nap- és hold-járással kapcsolatos, valamint bárki számára megfigyelhető és megtapasztalható jelenségekre vagy időszakokra utaltak. Úgy mint, a fény-viszonyok vagy az év- és nap-szakok változása, fontos nap-állásokra utalás.

	Körforgás, mozgás		
Ismétlődés, Haladás és Idő múlása. Többféle jelkép-változata ismert. Utalhatott az idő múlására, az év- és nap-szakok változására, a csillagos égbolt elfordulására, „világ haladására”. Egykor, leginkább stilizált és díszített mintázataiban, gyakran díszítette a húsvéti „hímes tojásokat”. A gyimesi díszítéseknél ismert „ördög-térgye” (három-ágú forgó) is a világ kiszámíthatatlan és bonyolult forgását érzékelteti (amely motívum a régi görögöknél, szicíliaiaknál és a keltáknál is ismert volt, tri-skeliton néven).

	Világosság				Sötétség		
Napvilág és Alvilág. Talán a legrégebbi jelképek közé sorolhatók. A Föld-rombusz (vagy a Hold?) felső felével jelképezve a világosságot, alsóval a sötétséget. Megjegyzendő, hogy a sor-mintákon jellemző gyakorisága: feltehetően más jelentésre is utalhatott. Egyes vélekedések szerint, a szárazföldek és vizek jelképei is lehettek. Litvánoknál a Világosság háromszöge, az atya-isten szimbólumaként is ismert.

	Nappal				Holdas éjszaka		

	Újholdas éjszaka				Borús éjszaka		
Nappali, Holdfényes, Csillagos és Felhős égbolt. Összetett és könnyen értelmezhető jelképek. A napszak világos időszakát a Föld-rombuszba illesztett stilizált Nap-kép jelzi. A napszak sötét Holdas-időszakára, a Föld-rombuszba illesztett stilizált Hold-kép utal. A „csak csillag-fényes” éjszakát a Föld-rombuszba illesztett stilizált Csillag jelzi. Borús éjjelre pedig a Föld-rombusz Eső-jelképe utal. Gyakori hímzés-motívum, amely jelentése lényegében elfelejtődött.

	Nap-kelte				Nap-nyugta		
Pirkadat és Alkonyat. Régi és könnyen érthető jelképek. Az egyszerű Napkép felső része a napfelkeltére utal. A Napkép felső felébe illesztett Föld-rombusz darabka pedig (bizonyára) a lenyugvó Nap látóhatárhoz közeledését érzékeltethette. Hasonló ábrák fellelhetők a letteknél is, de némileg bővebb értelmezéssel (hajnal és alkony, tavaszi és őszi nap-éj egyenlőség).

	Dél-előtt				Dél-idő				Dél-után		
A Felmenő, Delelő és Lemenő nap-időszak. Hiányosnak tűnő nap-jelképek, holott a jelzésük egyértelmű. A „többlet nap-sugarak” a Nap mozgás-irányára utalnak. Mégpedig úgy, ahogy Dél felé fordulva a Nap mozgását érzékelhetnénk. Ugyanis, az égtájakat is így azonosították. „Hátam mögött Észak, előttem van Dél. Jobbra a Nap nyugszik, balra pedig kél”.

	Nap-év				Négy évszak 		

Esztendő, Évszakok és a Négy évünnep. A Térséget kifejező, 4 vagy 8 szögben, egy 12 sugarú Nap. Amely mintázatokban a 12 sugár, a 12 hónapra utalt. A 4 háromszög pedig a 4 évszakra, a kereszt-jel pedig a 4 jeles évnapra vagyis „napállásra” (nap-éj egyenlőségekre és fordulókra) mutathatott. Hasonlóságuk egyes finn-ugor sámándob-alakzatokhoz, szinte tagadhatatlan.

	Hónap				Nap (időtartam)		
Mindkét jelkép könnyen értelmezhető. A Hónap jele: Hold és Körforgás kapcsolódása. A nap időtartamának jele: a Nap és Körforgás összeillesztése. 

	Tél-közép				Nyár-közép		
Téli forduló és Nyári forduló szimbólumok. A napfordulókra utaló jelek egyértelműek. Értelemszerűen, a napállásra utaló ♦ jelöléssel kiegészített fél nap-ábrák. Amelynél az alsó helyzetű jelölés a Nap téli, legalacsonyabb helyzetére (leghosszabb árnyékot adó déli nap-állásra) utal. Míg a felső jelölés: a Nap nyári, legmagasabb állására. Ritkán látható, alkalmakhoz kapcsolódó motívum lehetett. Meglepő, de hasonló ábrák a balti és karéliai, komi és erza, baskír és ruszin szalag- és szél-mintáiknál is gyakoriak.

	Tavasz-forduló				Ősz-forduló		
A Gyümölcsoltó (tavaszi) és Gyümölcsadó (őszi) jeles nap-állás. A nap-éj egyenlőségekre utaló jelek egyértelműek. A „fél nap-ábra” bal-oldali jelzése a „tavasz-fordulóra” (világos időszakba fordulásra) utal. A jobb-oldali jelölés pedig az „ősz-fordulóra” (sötét időszakba fordulásra) utal. Ritkán látható, alkalmakhoz kapcsolódó vagy egyszerű díszítő-sorképző minta lehetett (vagy azzá egyszerűsödhetett). Az előzőekben leírtak szerint, e motívumok sem ismeretlenek az egykor „finn-ugornak vagy volgai bolgárnak” tartott vidékeken. 

*
	HÓNAPOK
Egyes motívumai gyakori sorminta-elemek, míg mások inkább csak tárgy-díszítők. Talán, a legnehezebben azonosítható jelkép-változatok. Nemcsak azért, mert a régi-népi naptár igencsak különbözött a maitól (a hónapok napszámaiban, kezdő- és vég-dátumaiban). Hanem azért is, mert a népi naptárnevek sem voltak egységesek a Kárpát-medencében. 

	Évkezdés dátuma
Fontos megjegyezni, hogy a XVI. század végéig (sőt, sokfelé még később is): Karácsonyt tekintették évkezdőnek (eltérve a hivatalos naptártól). A helyzetet pedig bonyolítja, hogy a Karácsonyt sem egy időben ünnepelték. Egyes vidékeken téli napfordulókor, máshol pedig december 25-27. napjain, vagy az ortodox naptár szerint későbbre tolódva, Mindezt megtetézve és a Kiskarácsonyra (Szilveszter utáni napra) áthelyezett hivatalos évkezdéssel. 
Ismert olyan vélekedés is, hogy a népi kalendárium szerint a Tél hava csak Karácsony másnapján kezdődött, mivel Karácsony napját (amely téli napfordulót napja volt) különálló évváltó-évkezdő ünnep-napnak tekintették. Természetesen ez a hónapoktól  „külön nap” elvesztette létjogosultságát, amikor az évkezdő napot január 1-jére (Kiskarácsonyra) helyezték. A naptár-reformok „furcsa eredményét” jól érzékelteti, hogy több hónap esetében a régi megnevezés elszakadt a hónapnak nevet adó ünneptől. Például: Mindszent hava októberre csúszott, miközben a nevét adó Mindszent ünnepét nov. 2-án tartották. Vagy, a januárt nevezték Boldogasszony havának, holott a Gyertyaszentelő Boldogasszony napja febr. 2-re esett (a januári Boldogasszony ünnepet csak jóval később helyezték januárra).
Az sem meglepő hogy a hónapok népi-tájegységi elnevezései is elcsúszhattak. Ugyanis ezeket még inkább „megkavarták” az időjárási eltérések. Az aratás- és szüret-kezdési dátumok különbözősége. Nem véletlen, hogy a Kárpát-medence déli részén a Sarló (Aratás) hava egy hónappal megelőzte, a Felvidéki népi hónap-számítást. Ahogy, az északabbi-keletebbi Levélhullás hava is egy hónappal megelőzhette a délebbi-nyugatabbi népi hónap-számítást.

	Tél hava		
Az év 1. hónapja. Eredetileg a téli napfordulót követő nappal kezdődhetett. Amely, egykor az új év kezdetét is jelentette. Pontosabban, a hagyomány szerint: dec. 25-26-ától, a januári Pál-fordulásig tarthatott. Többféle népi elnevezéssel bírt, úgymint: Tél, Favágás, Jég, Tombolás, Kiskarácsony vagy Fű hava. Néhol Boldogasszony havának is nevezték. Jelképe: a „szemes tűz”, amely a hónap zártságára és hideg időszakára utal. Esetleg a karácsonyi tűzgyújtásra. 

	Télutó hava		
Tél havát követő, az év 2. hónapja. Pál-fordulást (jan. 25.) követően kezdődhetett és Jégtörő Mátyásig tarthatott. Egykori népi elnevezései: Fagy, Forduló, Jégbontó, Olvadás vagy Éledő föld hava. De ismert volt a „Gyertyaszentelő” vagy Böjtelő hava elnevezés is. Jelképe: a „szemes föld-rög (?) sor”. Amely, e hónap sajátos fagyásos-olvadásos időszakára utalhatott. Más magyarázat szerint, a jég eresztését és a föld „ébredését” érzékelteti.

	Tavaszelő hava		
Télutó havát követő, az év 3. hónapja. Jégtörő Mátyás (febr. 24.) körül kezdődhetett, és Gyümölcsoltó Boldogasszony napjáig vagy a tavaszi nap-éj egyenlőségig tarthatott. Egyéb népies régi elnevezései: Nyír, Fűhegy, Kikelet vagy Fák hava. Böjtmás havának is nevezték. Jelképe: egy „szemes-hajtásos vessző” (vagy fa). Amely, a természet éledését jelezte.

	Tavasz hava		
Tavaszelő havát követő, az év 4. hónapja. Amely, a tavaszi nap-éj egyenlőségkor vagy az azt követő napon kezdődhetett. Egykor (többnyire hagyományként) Gyümölcsoltó Boldogasszony napját (márc. 25.) követően, úgy György-nap környékén zárulhatott. Más régies elnevezései: Virágok, Tölgy, Fű vagy Szelek hava. Ismert volt a Szent György vagy Világosság (Nappal) hava elnevezés is. Jelképe: a „szemmel tartott nap”. Ami, a továbbiakban a világos-nappali időszak növekedésére (sötét időszak rövidülésére) utal. Más értelmezés szerint, az ekkoriban visszatérő vándor-madarakat jelképezhette. Megjegyzendő, hogy e hónapban, némely vidéken szokásban volt a madár-alakú bélesek sütése és kínálgatása.

	Tavaszutó hava		
Tavasz havát követő, az év 5. hónapja. György-nap (ápr. 24.) után kezdődhetett és Orbán napja elmúltával végződhetett. Ez volt az állatok kihajtásának, és a „fagyos-szentek elmenetelének” időszaka. Egyéb régi-népi elnevezései: Virágzás, Fű, Som, Vetés vagy Eső hava. De ismert volt a Pünkösd vagy Első gyümölcs hava elnevezése is. Jelképe: a „szemes-szarvasos fej”, amely a legeltetett állatok kihajtására utalhatott. Más magyarázat szerint a jelkép, egy szemmel ellátott bogyós-leveles gyümölcsöt ábrázolhat (utalva az év első bogyós gyümölcsök megjelenésére).

	Nyárelő hava		
Tavaszutó havát követő, az év 6. hónapja. Orbán, vagyis az utolsó „fagyos-szent” utáni  napokban (máj. 26. körül) kezdődhetett és a nyári napforduló idejéig tarthatott. Ismert régi-népi elnevezései: Pirulás, Hárs, Kaszálás vagy Barmok hava. Illetve sokfelé Fürdető Iván vagy Virágos János, esetleg Szent Iván havaként ismerték. Jelképe: egy „szemes marha-fej”, amely  ábrát akár felemelt kezű pásztorként is magyaráztak.

	Nyár hava		
Nyárelő havát követő, az év 7. hónapja. A nyári napforduló utáni napon kezdődhetett, amelyet egykor (hagyományosan) Iván napján (jún. 24.) vagy annak másnapján ünnepeltek. Anna napig tarthatott, amely egyúttal az arató-bálok ideje is volt. A hónap egyéb ismertebb nevei: Hév, Érés, Hárs, Sarló vagy Méz hava, illetve sokfelé Jakab hava. Ez volt az aratási munkálatok fő idénye, amelyet igyekeztek a hó vége előtt egy héttel befejezni (Illés napjáig). Jelképe: a „szemes kalász-pár”, amelyet néhol inkább „szemes kasza-pár” alakként  értelmeztek. Úgy tartották, hogy ebben az időszakban jelenhet meg a Déli Baba vagy a Szépasszony, hogy megzavarja az aratókat (őt is kifejezheti ez a jelkép). A hiedelem szerint, a hónap utolsó harmadában megjelenő meteor-eső a túlérő gabona szempergésére utalt.

	Nyárutó hava		
Nyár havát követő, az év 8. hónapja. Anna napon (júl. 25.), vagy azt követően kezdődhetett, és Bertalan napjáig tarthatott. A learatott gabona betakarításának ideje. Ismert régebbi elnevezései: Aratás, Betakarítás, Gabona, Sarló vagy Szőlőérlelés hava. Többfelé a Szél, Kisasszony vagy Új kenyér havaként is ismert. Jelképe: a „szemes magtár (vagy gabonakéve).

	Őszelő hava		
Nyár havát követő, az év 9. hónapja. Bertalan napot (aug. 24.) követően kezdődhetett és az őszi nap-éj egyenlőség ünnepével zárulhatott. Amit, a hagyomány szerint Gyümölcsadó Boldogasszony napján (szept. 24.) tartottak. A hónap egyéb régi-népi nevei: Csarab, Szarvasbőgés, Almaszüret vagy Borszedő hava. De ismert volt Mihály vagy Szüretelő havaként is. Jelképe: a „szemes leveles-gyümölcs”, de ezt az ábrát sokfelé inkább egy gyermekét kihordó asszonyhoz hasonlították. Ez volt a gyümölcs-  és zöldség-betakarítás fő idénye, a Kárpát-medence déli részén pedig már a szőlőszüret kezdete.

	Ősz hava		
Nyárutó havát követő, az év 10. hónapja. Az őszi nap-éj egyenlőség ünnepét követő napon kezdődhetett, és Dömös napján (a külső legeltetési időszak végén) végződhetett. A hónap ismertebb régi nevei: Lentörő, Szarvasjárás, Levélsárgulás vagy Sötétedés hava. Később, Mindszent havaként jelent meg a kalendáriumokban. A hónap némely jeles napja (Mihály, Dömötör és Vendel) egykor fontos behajtási pásztorünnepeknek minősültek. Jelképe: a „szemmel tartott Hold”, ami napok hosszabb sötét-időszakaira utalhatott. Más vélekedés szerint ez egy „hasas szem”, ami a termények beérésére és az állat-szaporulatra mutat. De fémre hasonlító jele miatt nevezték „szemes vasnak” is, a rozsdásnak tűnő falevekre utalva. 

	Őszutó hava		
Az Ősz havát követő, az év 11. hónapja. Dömötör napjától (okt. 26.) kezdődhetett, és Katalin napja környékéig tarthatott. Magába foglalva a kései szüretet, valamint az állatok behajtását, téli felkészülést. Régi népies elnevezései: Levélhullás, Ősök, Halottak vagy Víz hava (utalva az esőzésekre). Többfelé András vagy Márton havaként volt ismert. Jelképe: a „szemes kornyadt vessző” (vagyis, a hervadó vessző vagy fa), amely ábrát néhol inkább halottnak vagy „faszentnek” néztek. Többfelé ezt a jelet, a délre vonuló madarakkal azonosították.

	Télelő hava		
Őszutó havát követő, az év 12. hónapja. Katalin napjától (vagy az azt követőtől) kezdődhetett és a téli napfordulóig tartott. Amelyet, egykor december 24-én ünnepeltek. A téli hónapokra felkészülés időszaka. Egyéb ismertebb népi elnevezései: Sütögetés, Rög, Disznóvágó, Zárkózás, Elmúlás vagy Karácsony hava. Jelképe: gyakori a „szemes ház” (vagy kemence?), amely a téli-zárt időszakra és a fűtésre utalhatott. Ismert volt a „szemes karó” is, amelyet néhol inkább „szemes seprűnek” (rontás-űzőnek) tekintettek. Más vélekedés szerint, a „meghaló” (erejét vesztő) Napot, és az ekkor leghosszabb árnyékokat jelképezte. Baljós hónapnak tartották, különösen 3 napját (Miklós, Luca és Karácsony előestéjét). De voltak szerencsés napjai is (mint a disznóölő András és Tamás). 

*
	AZ ÉV LEGFŐBB JELES NAPJAI
Az év egyes napjait, különösen fontos ünnepnek tartották. Olyannyira, hogy ezekről, az egész Kárpát-medencében feltétlenül megemlékeztek. A XVI. századi Gergely-féle naptár-reformig egyazon időben, mindenhol. Íme, ezek az általános ünnepek:

	Karácsony		
Egyéb neve: Átlépő, Nagykarácsony, Napszülető, Év-váltó. Hagyományosan december 25-én ünnepelték. Sőt, a XVII. század közeléig többnyire ezt tekintették az új év kezdetének is. Néhol (ahol „élt a népi öröknaptár”) úgy vélték, hogy ez a nap nem tartozott sem az előző, sem az új évhez. Máshol, az újév kezdőnapjának tekintették. Jelképe: a „8 ágú nap-szem”, amely ma is ismerős a Kárpát-medence keletebbi vidékein. Ezt tartották az újjászülető Nap jelképének, mintegy megszemélyesítve a Napot. Sokfelé, ezt a „jelet” (Karácsony napjának kezdő-éjjelén, vagyis „szenteste” éjfélétől) botra tűzve és magasra emelve körbehordozták, felvonulás-maskarázás, hangoskodás-vigadozás keretében. Az egész Kárpát-medencében ismert jelkép, amely más (skandináv, szláv és finn-ugor stb.) népeknél is egyaránt fellelhető.

	Tél-ünnep		
Más néven: Karácsony másodja, Évindító, Tél-közép. Hagyományosan december 26-án ünnepelték. Egykor, a Tél havának kezdőnapja lehetett. Jelképe: a „szemes nap-kerék”, amely az év forgásának beindulására, utalt. Sokfelé ezt a jelképet már az előző napon (Karácsony éjjelén) is kitűzték, körbehordozták. Máshol, e napot a „szemes-szarvas” jelképezte, amely a regösjárás kezdetét hirdette. A Nap-kerék motívum, főleg a Kárpát-medence északi-keleti részein, míg a szarvasos inkább a dél-nyugati és felvidéki részeken ismertebb.

	Beszökő		
Más néven: Szökőnap, Tódalék, Mátyás ugrása. A szökőévek 366-ik napja, amelyet a Télutó és Tavaszelő hónap közé toldottak. Jelképe: egy rombuszra állított Tavaszelő hónap-jel, ami a szökőnap-toldásra utalhat, vagyis, a „szemes-hasas vessző”. Ilyen motívummal, Ormánság és Őrség környékén sikerült találkozni. Néhol ezt a jelet, a repülő méhecskével azonosították. 

	Tavasz-ünnep		
Egyéb nevei: Gyümölcsoltó vagy Befogadó Boldogasszony, Tavasz-közép. Hagyományosan mindig március 25-én ünnepelték. Egykor, e naphoz kötődtek a régi „húsvéti rítusok”. Jelképe: a nappali időszak motívuma „szemmel oltva”, vagyis, a „szemes-napos”. Ami, a világos-nappali időszak növekedésére (és egyidejűleg a sötét időszak rövidülésére) utal. Más értelmezés szerint: a művelés alatt álló „szemes-szántó”, a termőföld „szemes” jelképe. Amely, a föld „ébredését” jelzi. Sokfelé ismert, de értelmében már elfeledett motívum.

	Nyár-ünnep		
Egyéb megnevezései: Fürdető János, Virágos János, Merítő Iván, Szentiván. Nyár-közép. Hagyományosan június 24-én kezdődött, és június 25-én napkeltekor ért véget. Jelképe: a szemmel ékesített víz-jelkép (utalva a hónap végi esőzésekre, lovak és marhák fürdetésére). Többfelé, ezt a motívumot inkább „szemes-virágként” értelmeztek (utalva a kései virágzásokra, beérésekre). Kárpát-medencében szinte mindenhol ismert hímzés-minta.

	Ősz-ünnep		
Egyéb megnevezései: Gyümölcsadó vagy Szüreti Boldogasszony. Ősz-közép, Szüret-ünnep. Hagyományosan szeptember 24-én tartották. Gyümölcs-szüret befejezéséhez és a szőlő-szüret kezdetéhez kapcsolódva. Jelképe: a holdfényes éjszakai időszak motívuma szemmel kiegészítve, a „szemes-holdas”. Ami, a napok sötét időszakának hosszabbodására, világos-nappali időszakok rövidülésére utal. Más vélekedés szerint arra utalhatott, hogy ekkortól a Hold már a Napnál is magasabbra emelkedik az égbolton. Ismert olyan értelmezés, hogy a földterület jelkép „szemes-áldás” jele adja az értelmet. Ritka motívum, Kiskunság némely vidékén Banyaszemként ismert. 

	Karácsony böjtje		
A Sötét vagy Fekete vég. Hagyományosan december 24-én, napnyugtától éjfélig tartották. Úgy vélték, hogy ez a napszak az év legsötétebbike. Jelképe: a „sugarait vesztett szemes NAP”, ami érthetően utal az ünnep jellegére. Más néven, a „kopasz-szemes”, ami a sugarait vesztett Napra utalhatott. A régi téli napforduló visszafogottságát, mágikus voltát jelképezi. 
*
	FÖLDI VILÁG
Ide sorolódnak a földi világhoz, pontosabban a mindennapi élethez kapcsolódó, leggyakoribb élő és élettelen dolgok. Ezek közül egyeseket gyakrabban, másokat ritkábban alkalmazták díszítő motívumként, jelölésként. Íme néhány, az egyszerű geometrikus (rovásos) jelek közül.

	Gyermek-korúak		
A jelképek, korcsoport szerinti sorban: újszülött, pólyás, járó kisgyermek (7 év alatti), kisfiú és kislány (serdülés előttiek). A fiúk föntről lefelé (lenyomó) és lányok lentről felfelé irányuló (tartó) kéztartással ábrázolva. Más hímzés-változat szerint, a fiúk feje színezve  (sötétítve), míg a lányoknál a test-rombusz volt árnyalva ekképpen.

	Érett-korúak		
Korcsoport szerinti sorban: suhanc és süldőlány (avatásig), avatott legény és leány, férfi és asszony, állapotos asszony, jegyesek vagy házasok, szeretők vagy szerelmesek. Itt is jellemző férfi-népnél a föntről lefelé, asszonynépnél a lentről felfelé irányuló kéztartás. Egyes változat szerint a házasok fejét valami díszítette. Előfordult esetenként a fej vagy a test árnyalása (nemtől függően) is. Az idősek vagy özvegyek ábrázolására utalást nem sikerült találni.

	Szarvas-jószágok		
Képek szerinti sorrendben: szürke marha, szarvas-marha, kecske, racka, juh, kos. A mintákból kitűnik, hogy a jelképek kialakítása a sajátos szarv-formák ábrázolásán alapulhatott. Megfigyelhető, hogy a házi szarvas-jószágok ábrázatain a fülek inkább vízszintesen álltak.

	Egyéb háziállatok		
Képek szerinti sorrendben: ló, szamár (öszvér), sertés, kutya, macska, tyúk (kakas), lúd, kacsa, galamb. Ezeknél leginkább a fej és fülformák bírtak megkülönböztető jelentőséggel. Sajnos, kevés ilyen jelet sikerült fellelni.

	Néhány ismert vad		
Képek szerinti sorrendben: bölény, tulok, zerge, szarvas, őz, vaddisznó, róka, farkas, hiúz, nyúl, nyest (nyérc), medve, borz. Ezeknél is érzékelhető, az előbbiekben már ismertetett megkülönböztető sajátosságok kiemelése.

	Néhány egyéb szárnyas		
Képek szerinti sorrendben: túzok, fácán, hattyú, sólyom, sas (keselyű?), varjú (holló?), bagoly, denevér. Ezeknél főleg a sziluett és szárnyforma, valamint a leginkább jellemző sajátosság bírt azonosító jelentőséggel.

	Néhány egyéb élőlény		

A képek sorrendjében: béka, teknős, halak, kígyó (sikló?), pók, tetű vagy kullancs (?), bogár, bögöly (?), légy vagy méh, lepke. Ezen élőlény-ábrázolások többnyire annyira sematikusak vagy leegyszerűsítettek, hogy a konkrét-állatfaj gyakorlatilag felismerhetetlen.

	Néhány levél-ábra		
A minták pontos meghatározása már nehézséget okozhat. Mivel, a természetben igen sokféle hasonló levél-alakzat lelhető. Ezek közül a háromlevelű lóhere, fenyő és a tölgy azonosítható leginkább a levél-ábrázolások alapján. Mivel a leveleket leginkább díszítésnek és „minta-összekötőnek” szolgált, így az értelmezésük is fokozatosan elhalványulhatott. Holott, ezek is olyan pontos jelentéssel bírhattak, mint egykor a virágok.

	Néhány virág-ábra		
A virág-minták esetében is gondot okozhat a pontos azonosítás. Nemcsak a sok hasonló virág-forma miatt. Hanem azért is, mert a virág-minták gyakran stilizáltak, díszítettek vagy éppen túl-egyszerűsítettek. Virágok esetében sem törekedtek a pontos ábrázolásra, inkább a szimbólum értelme-jelzése és a kifejezése bírt jelentőséggel. Amelyek egykor igencsak gazdag képzelet- és hagyomány-világra utaltak.

	Néhány fa-ábra				Élet-fa motívum		
A fa-ábrázolások is értelem-szerűen általánosak. Az élet-fa motívumok esetében a 7 hajtásos ábrázolás gyakoribb (6 ág + 1 csúcs). Egyes vélekedések szerint, ez a Hét napjaira való (hétfő, kedd stb.) utalás. Más változat szerint a 7. számjegyre (a hetes-re), mint a bűvös számra.
 
	Egyéb földi világi jelek		
Képi sorrend: ház, kazal, kemence, tűzszerszám, háló, ekevas (ásó?), létra, íj-nyíl, üst, tál.

*
	RÉGI HITVILÁGI JELKÉPEK
A hitvilággal kapcsolatos jelképek nem gyakoriak. A fennmaradottak, sor-és szél-minták vagy használati tárgyak díszítései. Jelentésük többnyire elfelejtődött. Íme, néhány jelkép: 

	Égi Atya		
Ég ura, Teremtő, vagyis a világ létrehozójának, irányítójának és legfőbb urának megjelenítése. Jelképe, a világra utaló rombusz vagy 6-szög, amelyben egy rombusz alakú szem utalt a Teremtőre. A rombusz-szem 4 oldala a 4 évszakot (4 földi alap-égtájat) jelezne. Ha a Teremtő erejére vagy egyéb hatására is utalt, akkor azt több sugár jelezhette. Néhány közismert minta-változata főleg Őrségben, Palócföldön, a Kárpát-medence észak-keleti vidékén és Erdélyben gyakori. Hasonló értelemmel bírnak az ehhez hasonló mordvin és komi szimbólumok is. Finn-ugor és kelet-szláv vidékeken sem ismeretlen motívum.

	Földanya		
Boldogasszony, Gondviselő. A földi élet gondozója és irányítója, élet-és termés-adó. Jelképe, a föld-térségre utaló rombusz, hat- vagy nyolcszög, a 4 égtájat jelzőn túl egy rombusz alakú szemmel is kiegészítve. Mintázata hasonló az Égi Atya jelkép-motívumához azzal az eltéréssel, hogy itt a sugarak nem kifelé, hanem a szemhez befelé irányulnak. E mintázat köréből is többféle változat ismert. Ilyesforma ábrázolások leginkább Erdélyben és a Kárpát-medence észak-keleti és dél-nyugati végein voltak gyakoribbak. Hasonlóak fellelhetők az udmurtok, komik és mordvinok díszítéseiben, de egyes litván és belorusz hímzéseknél is.

	Felső világ 				Alsó világ 		
E két „világ-jelkép” értelmezése egyszerű. Mindkettő: „szemes” Fény- és Sötétség- jelkép. Amelynél a szemek: valamely felső (nem ember) uralmához tartozó térséget jeleznek. A Felső világ: a Fel-világ, Mennyek, az Égi Atya világa. 
Az Alsó világ (régi vélekedés szerint) a gonosz-ártó erők lak- vagy búvó-helye. Eredetileg semmi köze nem volt a pokolhoz vagy az emberi lélek bűnhődéséhez. E jelképek is inkább csak díszítő-mintaként maradtak fenn, elszakadva az eredeti értelmüktől. 

	Birodalom				Uralkodó				Hit, egység		
Három, egy másból formálódó jelkép. A Birodalom: két földjelből formált alakzat. Az Uralkodó: e területnek ura, akire a birodalom-jel közepén elhelyezett szem utal. A Hit és egység pedig a Birodalom (belső osztottság nélküli) jeléből formálódott csillag-alakzat.

	Táltos				Tudós				Regös 		
Három, egyfajta természet-feletti képességekkel rendelkező ember. A Táltos: különleges jellel született, és tudását természet-feletti lényektől kapta. Úgy tartották, hogy képes egyes misztikus lényektől segítséget kérni. Gyógyítónak, jósnak és látónak tartották. Egyedül és remete-szerűen élt, gyakran vándorolva. Jelképe: a „12 sugarú szemes égbolt”. Arra utalva, hogy a Táltos érintkezésbe kerülhetett a fel-világi lényekkel is. A pogány-papféle, „ős-egyház vezetői” vagy „fejedelmi-tanácsosi” szerepet csak a XIX-XX. századi mítosz-gyártók aggatták rá. Sokkal inkább hasonlított egy zárkózott, közösségtől elkülönülten élő sámánhoz.
A Tudós: olyan segítő ember, aki tudását saját erőből, tanulással szerezte. Képesnek tartották arra, hogy egyes misztikus lényeket irányítson, dolgoztasson. Egyfajta korabeli gyógyító, aki egyidejűleg elismert szakember (kovács, kocsis, molnár, pásztor, vadász, bányász, bába, látó, füves, fürdető, kenő, borbély, csontkovács stb.). Jelképe, a „8 sugarú szemes égbolt”. Arra utalva, hogy a „Nap által besütött”, földi világban ténykedhetett. 
A Regös, eredetileg egyfajta jövendő-mondó és énekes-tanító. Tudását tanulással szerezte, a jövendölésben pedig az „égiek segítették”. Énekes-sámáni tevékenysége, a kereszténység elterjedésével egyfajta énekmondó-szórakoztató foglalkozássá módosult. Jelképe: a „szemes szarvas-fej”, utalva a regös-énekek szarvas-motívumaira, és a korabeli regösök fejdíszére.

	Csordás-farkas				Markoláb		
Csordás-farkas vagy farkas-koldus, egyfajta misztikus lény, hagyomány szerint éjszakánként farkassá váló emberi lény. A Markoláb. markaláb vagy virkolák: a csordás-farkashoz hasonló égitestet megevő mitikus szörny. A Nap- és Hold-fogyatkozás előidézője. Jelképük: egy nyitott, fogazott száj, Hold-vagy Nap-képpel kiegészítve.

	Vízi-lény			Erdei lény				Kísértet		
Három misztikus, helyhez kötött természet-felettinek tartott lény. A Vízi-lény többféle néven ismert, úgymint: Holt-ember, Kokos, Veres-sipkás, Zöld-ruhás, Fekete-gyermek, Hab- vagy Szép-lány (Éj-lány), Vízi-rém. Jelképük: a „szemes-hajas vízcsepp”. 
Hasonló az Erdő-lény is, úgymint: Vad-öreg, Tápió, kontyú, Erdei csuda vagy rém, Vad-leány, Víg-leány. Jelképük: a „szemes-hajas tönk-fej”. Ritka, többnyire a Dráva- és Mura- és Tápió-menti utalások (védő-kendő hímzéseken, karcos díszítésekben). 
Ilyesfajta lény a Kísértet is, az egyfajta bolyongó (rokonaitól elszakadó, idegen helyeken járó) lélek, amely időnként testet ölthet. Jelképe: a vízi lényéhez hasonló, de lezárt szemmel.

	Déli-baba				Tüzes-ember				Szellem 		
Három misztikus, embereket ijesztgető lény. A Déli-baba, a gabona-táblákban (vagy tágas füves legelőkön) lakozott, többnyire a szemek érése idején jelenhetett meg (kalászvédő?). Rendszerint, rekkenő melegben és enyhe szellő kíséretében. Megjelenése, a haragvását jelenthette. Az érő gabona-táblát zavaró gyermekeket ijesztgette és megkergette (vas-karikával vagy sarlóval), míg a felnőtteket csak „napszúrással” és rosszul-léttel kínozta. Jelképe: a „sarlós-kalászos szem”. Hasonló lény (Poludnica) ismert a környező szláv népességeknél is.
Másik lény: a Tüzes-ember, vagy a Gyertyás, Lámpás. Az éjszaka szótlan vándora. Ember formájú tüzes vagy gyenge lánggal világító lény (kóbor lélek, tündér, démon?). Megijeszthette vagy tévútra vezethette az embereket, de rejtett kincs lelőhelyét is megmutathatta. Állítólag egyes férfi-változata, éjszaka még az asszony-népet is elcsábíthatta, megronthatta. Jelképe: a „tűz-hajas szem”. Tündér-változata a Kis-asszonyhoz hasonló bájoló-csábító.
A Szellem, egyfajta helyi védőként igyekezett megőrizni lakó- vagy őr-helye (erdő, tó, rét, hegy, barlang, bánya stb.) zavartalanságát. A régi hitvilág „tele volt” ilyen védő-szellemekkel, szinte minden jelenségnek vagy teremtménynek „megvolt” a saját véd-szelleme. Jelképük: az „ködös üres-szem”, amely kiegészülhetett a reájuk bízott dologgal. 

	Kis-asszony				Szép-asszony				Bűbáj-asszony		
Három misztikus, főleg legényeket és férfiakat megbabonázó és erejüket elvevő (kiszárító), leány-, asszony- vagy vénasszony-szerű vonzó lények. Többnyire csapatostul járnak, sötét éjszakában igéznek. De megjelenhetnek meleg forgószélben, vagy rekkenő délben (déli baba?), társaival táncot lejtve. Ők lennének (a néphit szerint) a férfiakat elcsábító és bántalmazó „éjszakai nyomók is”. 
A Kis-asszony csak a férfiakat (avatott legényeket és házas embereket) „gyötri”, akár ész-vesztésig is megbűvölve vagy halálra táncoltatva őket. Néhol, őket tartották tündéreknek. 
A Szép-asszony viszont nem csábít. Hanem megbűvöl, majd az akaratukat vesztett férfiakat   többnyire „meglovagolja”, azok „erejét elveszi”. Nem válogatós, az avatott legénytől az özvegy öreg-emberig „terjedhetnek áldozatai”. Fontos tudni, hogy a neki nem tetsző (vagy őt akadályozó, féltékeny vagy házsártos) nőknek is nehézséget okozhat. Például: gyermekeiket elcserélheti, reájuk kiütést (nemi bajt) hozhat. Járhatott egyedül vagy csapatosan. Sokfelé boszorkánynak tartották, holott nem gyógyított, és csak saját kedvére „élvezkedett”. 
A Bűbáj-asszony többnyire egyedül, ritkán párban tevékenykedik. Egy olyan vénasszony, amely képes kívánatos és vonzó formában is megjelenni. E formában, főleg serdülőket (suhancokat, ritkábban süldőlányokat) „vezetett be a nemi élet rejtelmeibe”. Néhol, ezt a vénasszonyt is boszorkánynak tartották, holott többnyire nem ártott, csak „felvilágosított”.
Mindhárom baljós női lény jelképe is igen hasonló: „szemes metszett-rombusz, két oldal-bimbóval”, egyértelműen utalva bűvölésük nemi jellegére. És, a bimbók formájával utalva a kor-csoportra (leány, asszony, öregasszony).

	Boszorkány				Rontó-kötő				Sárkány		
Az eredeti néphit szerint a Boszorkány: olyan gyógyító-rontó személy (asszony, ritkábban férfi), aki természet-feletti képességekkel is rendelkezik. Egyéb nevei: Nyomó, Ártó. Olyan, aki ártó tevékenységét az Ördög segítségével, valamilyen haszon érdekében végzi. Jelképe: a „fejes vagy szarvas seprű (vagy csirkeláb)”. Úgy tartották, hogy ha ezt a jelet a boszorkány valamelyik eszközére rajzolják (titokban), akkor az elveszti mágikus erejét. 
A Rontó viszont, egy más személy (például: boszorkány, haragos, ellenfél stb.) által küldött lény. Amely „pót-lény”, a rontás küldője helyett végzi a káros tevékenységét. Mint például: a „tej rontása vagy hasznának elszívása”, tejhozam elapasztása, termény romlása, szerencse eltávozása, stb. Jelképe a „szemes-rontás”. A Sárkány hagyománya igen bizonytalan, vihart okozó és villámló „szárnyas kígyóféle”, de lehet „sárkányfejű emberféle” is.

	Lidérc				Mándli			Fene				Nyavalya		
Ezek mind misztikus, démon-szerű lények („csirke-lábak”). A Lidérc, egyfajta befogadott (vagy befogott) házi lény, amely lehetett segítő és bajt okozó. Egyéb nevei: Cinbaba, Mitmitke, Csirke, stb. Jelképe: a „süle-fejes csirke-láb”. A Mándli (más néven földi-ördög vagy piritusz) egyfajta segítő-ártó démon. Házhoz kerülve ellen-szolgáltatásért ténykedik,  képes időnként emberi formában is mutatkozni. Jelképe: az „ördög-fejes csirke-láb”. 
Fene, vagy Lob, egy olyan vándor-démon, amely főleg lázas-fekélyes betegségeket okozott. Jelképe: a „szárnyas csirke-láb”. A Nyavalya, (állítólag) még kellemetlenebb démon lehetett. A néphit szerint, képes az embert megszállni, rángó-görcsöket előidézni (megbolondítani). Jelképe: a „karikás csirke-láb”. Arra utalva, hogy a tüskés frász-karika elűzi ezt a démont.

	Házi-tűz				Házi-kígyó				Házi-szellem 		
E három természet-feletti és láthatatlan lény, a házhoz vagy családhoz tartozott. Biztosította az ott élők szerencséjét, oltalmazta a házat, előre jelezte a veszedelmet, és óvta az ott élőket. A házi-tűz lénye kapcsolódott a ház asszonyának életéhez, a ház szerencséjéhez és jólétéhez. Kialvása (kemence vagy a ház teljes kihűlése) szerencsétlenséget jelentett. Téli-nyári szállás váltásakor a „tűzből magukkal” vittek (vagy a gyújtó tűzszerszámot), hogy az új helyen is velük legyen a szerencse. Jelképe: a „szemes-láng”, amely a tél hava jeléhez hasonló.
A házi-kígyó „élete” a ház uráéhoz és a kisgyermekekéhez kapcsolódott. „Elpusztítása” egyaránt eredményezte a gazda halálát, és az okozóét. Hasonlóan megsemmisült akkor is, ha a ház leégett vagy összedőlt, vagy ha a ház ura elhalálozott. Jelképe: a „szemes-farok”. A házi-szellemet pedig az ősök szellemiségét és a hagyományokat megtestesítő és életben tartó lényként gondolták. Jelképe: a „szemes-kéz”. Mindkettő jele a télutó havának jeléhez hasonló. 
A három közül, a Házi-tűz tisztelete sokfelé volt ismert, de leginkább az Alföldön, és a Kárpát-medence keleti részén terjedt el. Házi szellemet a Kárpát-medence külső karéjain, valamint Felvidéken tisztelték, a szláv Domovoj-hoz hasonló módon. Míg, a Házi-kígyót, inkább a közép-részeken, főleg Erdélyben. Többnyire, a három közül csak az egyiket. Nem sikerült fellelni olyan vidéket, ahol egyazon házban, mind a hármat egyszerre tisztelték volna.

	Lélek 				Ős-szellem				Áldozás		
A Lélek, a régi felfogás szerint, az ember életereje és szellemisége. Ami halál esetén az emberből eltávozik. Erre utal a jelölése is: a szárnyas szem. Az Ős-szellem, vagyis az utódokat segítő ősök szelleme, a lélek egyfajta fejlettebb formája. Ezt érzékelteti a jelölése is, amely: egy szárnyas sugaras-szem, ahol a sugaras rombusz-ábra a térségre utalást és egyfajta Hold-szerű hatást érzékeltet. Az Áldozás jelképe is közérthető: egy párolgó üst. 

	Segítő				Ártó					Rejtőzködő		
E három jelkép, az előbbi lények „viselkedésére” utalhatnak. De az ilyenek alkalmazhatók az emberi viszonyokra, állatokra és egyéb helyzetekre. Régi „barát”, „ellenség” és „figyelem” jelzéseknek tekinthetők. Amelynél a háromszögek a „feleket”, a csúcsirányuk az egymás iránti viszonyukat, a „kerítések” a térfeleiket jelölik. Sokfelé használt, de eredeti jelentésükben mára már elfeledett motívumok.

	Áldozó-helyek		
A képek szerinti sorrendben: fa (erdő), magaslat barlang, élővíz, rét (mező), oltárkő (vagy oltár, asztal), tűz, kút (itató-vagy fürdető-hely?), bálvány- vagy kopjafa, kert (temető?), valamilyen ünneplési hely (vagy alkalom?), kő- vagy föld-halom. Az ábrák közös sajátossága a valamely lényt kifejező rombusz-szem és a helyre utaló sematikus jelölés. 

	Befogadás, avatás				Avatott legény és leány		
A legény- és leány-avatások jelképei is egyértelműek. Az egymásba „rakott” négyzetek a legény- vagy leány-banda befogadására utalt. A sematikus fiú és leány-ábrák (több változata) is egyértelműen utal a „befogadottak érettségére”, nemiségére, felnőtté-válásukra.

	Mezőgazdasági ünnepre utaló jelek		
Termékenység-ünnepre vagy mezőgazdasági munkára utaló jelek. Értelmezésük az ábrák szerinti sorrendben: tavaszi szántás kezdete, vetés-ünnep, állat-kihajtás ünnepe, aratás-ünnep, szüret, behajtás-bezárkózás (téli szállásra költözés) ünnepe, téleleji földmunkák befejezése.

	Rituális ünnepekre utaló jelek		
Többnyire, tavasz- és nyár-köszöntő ünnepekre utaló jelek. Értelmezésük az ábrák szerinti sorrendben: gyertyaszentelő, kisze-hajtás, villőzés, tavasz-ünnep (húsvét), május-köszöntő, nyárközépi merítő-ünnep, komaság, mátkaság.

	Egyéb rituális jelek		
Pontos értelmüket nem sikerült beazonosítani. Feltehetően eseményre vagy rítusra utalhattak. 

*
	SZÍNEK ÉS JELENTÉSEK
A Kárpát-medencei néphagyományok szerint, nemcsak a mintázatok, de önmagukban a színek is bírnak jelképes értelemmel. Többnyire, szinte mindenhol hasonló jelentésekkel, de néhol eltérő képzetekhez vagy szokásokhoz is kötődhettek. Íme, a legismertebb értelmezések:

	Fehér szín
Általánosan ismert alap-szín. E szín jelentette a tisztaságot és tisztulást, az ártatlanságot vagy szüzességet, a világosságot és védelmet. Utalhatott a hitre, tisztességre és a becsületességre is. Alkalmasnak tartották, rontó-ártó erők távol tartására. Hasonló hatást tulajdonítottak e színnek a Kárpát-medencén kívüli vidékeken is. A „hófehéret” egykor fejedelmi színnek tartották, de később a bíbor vagy ezüst-arany lett a legfőbb uralkodói szín. A hímzések alap-szövete is többnyire fehér volt, szőtteseken is többnyire ez volt az uralkodó. A kelengyék, fehérneműk és gyermekruhák is ilyen színűek voltak. Néhol az esküvői, máshol gyászruha is. Hímző- és díszítő szövő-fonálként is szolgálhatott e színben. Amely, a fekete, majd kék (később más színű) alapokat is díszített. Ahol, a fehér díszítő mintázat ünnepélyesebbé vagy érdekesebbé tette az egyhangú és sötét alapot. Egykor, a fehér szín jelképezte a nyugati irányt, a jobb oldalt és a fehér magyarokat (fehér ugorokat). Ez volt a „színe”, a beloruszoknak is (a fehér oroszoknak), akik a fehér ugoroktól északabbra éltek. Akiktől nyugatabbra, a fehér horvátok települései voltak (a Kárpátok észak-keleti oldalán). 

	Nyers-fehér szín
Más néven tört-fehér, vajszínű vagy homokszín (drapp). A természetességet, egyszerűséget, nyugodtságot és megközelíthetőséget jelképezte. Sokfelé a fehéret helyettesítette. A nyers- vagy tört-fehér szövet alkalmazása széles körben elterjedt. Ezek díszítésére néhol hófehér fonalat használták, így téve ékesebbé és érdekesebbé a túl szokványos alapszínt. A nyers-fehér alapon természetesebben mutattak a színes hímzések és szál-beszövések is. Egykor, ez volt a legegyszerűbb, legtartósabb és legolcsóbb szövet-szín. A régi felső és alsó-neműk, a napi használatú szövetek színe. Ilyen ruhát viseltek a regösök, tudósok és más népi gyógyítók is.

	Fekete szín
Hasonlóan általánosan ismert alap-szín. E szín a megállapodottság, komolyság, ünnepélyesség és az idős-érett kor színe. De néhol utalhatott gazdagságra vagy magasabb tisztségre, míg máshol a földet szimbolizálta, vagy éppen a gyász színévé vált. Egykor, a fekete szín jelképezte a keleti irányt, a bal oldalt és a fekete magyarokat (fekete ugorokat). Többnyire hímző-díszítő színként alkalmazták ő szöveteknél és szőtteseknél, leginkább fehér és kék alapon, Ilyenkor, a fekete mintázat a fő és színes motívumok elválasztására vagy kiemelésére szolgált. Ha viszont az alapszín volt fekete, akkor az az ünnepélyességet és alkalmat jelezte. Megjegyzendő, hogy a XVII. századig a fekete alapszín még nem volt annyira elterjedt. Holott, Európa keleti és nyugati részein a fekete alap akkor már sokfelé népszerű volt. 

	Szürke szín
A szürkés és kissé feketés szín, az egyszerűséget és célszerűséget, hétköznapiságot jelezte. De érzékeltethetett szomorúságot, elvonultságot és visszahúzódást is. A régi magyaroknál a közepes irányra és az általánosságra utalhatott. Esetenként, a feketét vagy a fehéret is részben  helyettesíthette. A szürkés szövet jól megfelelt munka-ruházathoz, mivel „kevésbé látszott rajta a piszok”. Az erre varrt fehér vagy színes hímzés (vagy beleszőtt ilyen szál) a szövet egyediségére, tulajdonosára vagy hova-tartozására utalt. De szolgálhatott jelképként, megkülönböztető vagy védő-óvó jelként, esetleg csak egyszerű díszítésként, varrás-összeillesztési rész elfedéseként. Egykor, ez volt a másik legegyszerűbb és legcélszerűbb szövet-szín. Ilyen színű ruhát viseltek a vándor-mesterek és gyógyítók, egyes regösök (nyers-fehér viseletű társuk mellett). Többnyire azok is, akik a közösségtől elvonultan éltek (táltosok, boszorkányok, kovácsok, pákászok stb.). 

	Vörös szín
Amit sokfelé veresnek vagy pirosnak is neveznek. Kárpát-medence leggyakoribb hímző- és díszítő színe, de jellemző a kelet-európai díszítésekre is. Viszont alap-színben már a ritkábbak közé tartozott. Ami viszont tőlünk keletebbre és délebbre sokkal gyakoribb. Legtöbb helyen, az élet, öröm, egészség, bátorság, valamint a szeretet, szerelem, termékenység, sőt a melegség és tűz jelképének tekintették. De mutathatott a vérre és a bujaságra is. Legtöbb vidéken a Napot is jelképezte (mint ahogy a távolabbi beloruszoknál, mordvinoknál, csuvasoknál, votjákoknál). A régi magyaroknál utalhatott a téli vörös Napra, és a déli irányra (ahol a lakhelyéhez képest a homokos és melegebb vidékek voltak). Kárpát-medence keleti felében, néhol férfias színnek tekintették és ott a lányok ruházatáról is hiányozhatott. Míg legtöbb helyen, a piros alapszín is a lányok öltözetéhez tartozhatott. Néhol érvényesítve azt az elvet, hogy (minél idősebb, annál sötétebb az a piros”. Sokfelé, a piros szalagnak vagy fonál-fonatnak rontás-elhárító erőt tulajdonítottak. Ezért azt, kisgyermek csuklójára vagy fiatal állat nyakára kötve védelemként használták, rontás vagy szemverés ellen.

	Kék szín
A pirosnál kevésbé elterjedt, de régóta használt hímző és díszítő szín. Alapszínként is csak a XVIII. századtól terjedt el a Kárpát-medencében, szélesebb körben. A török hódoltság ideje alatt, a fennhatóságuk területén néhol tiltották a kék szín használatát, mert azt a muszlimok szent színének tekintették (és hitetlen nem viselhette). Nem véletlen, hogy az Alföldön sokfelé ez a hímző-szín is csak a XVIII. századtól kezdett visszatérni (addig többnyire a fekete helyettesítette). A kék szín: általánosságban, az eget, magasságot, a békét és békességet, a nyugalmat, hűséget és az ártatlanságot-tisztaságot jelképezte. De utalhatott a vágyra és a reményre is, vagy az idősebb korra (a sötét-kék). Míg, a Kárpát-medence keleti végein, (ott, ahol a piros szín a férfiaké volt) kifejezetten női színnek tekintették. Míg máshol a sötétebb kéket inkább férfias, a világosat pedig kisfiús színnek tartották. Néhol, a víz és tisztaság jelképének is. A régi magyaroknál az égre, és a felfelé irányra utalt. Vagy, az avatatlan-ártatlan fiúk (sötét-kék) és lányok (világos-kék) színe volt. Miközben máshol, az idősebb férfiak és nők viseltek ilyen díszítést, ahol a „minél idősebb, annál sötétebb az a kék” elv érvényesült. A matyóknál pedig jelenthetett bánatot és elmúlást is.

	Sárga szín
Egykor, a Kárpát-medencében talán a legritkábban  használt díszítő vagy alap-szín. Amelynek értelmezése is igencsak eltérő lehetett. Egyes vidékeken (Mezőség, Bukovina, Kárpátalja, Hajdúság, Matyóföld), a gazdagság, a Nap, valamint a nap- és égi-fény kifejezője. Míg legtöbb helyen, ezt tartották a búcsú, elválás, hervadás, gyász és föld színének. A régi magyaroknál is a földre és a lefelé irányra utalhatott, és az irigység, betegség, halál színének tarthatták. Sokfelé, a sárga fonál, az egyszerű emberek számára elérhetetlen arany-fonalat helyettesítette. Sárga alapszínt többnyire gyászruhánál, ritkán szemfedélnél használtak. Díszítéseknél többnyire más színnel együtt szerepelt, elválasztónak. Ugyanakkor néhol (például: Mezőség, Bukovina, Moldva, valamint Karád és Csököly környéke) szokásban volt a „fehér alapon sárga hímzés”, ami sztyeppei kozákok közében volt igen elterjedt. 

	Zöld szín
Egykor, ezt a színt is ritkán alkalmazták díszítésre. Általában a tavaszt, növekedést, fiatalságot és frissességet jelképezte. De utalhatott reményre és boldogságra, lelkesedésre is. A régi magyaroknál, az északi irányt jelenthette (ahol a lakhelyékez képest, az erdőségek voltak túlsúlyban). Szövet-alapszínként nagyon ritkán használták, de a mázas kancsók és ivóedények gyakran készültek zöldes színnel. Önálló (más szín nélküli) zöld díszítő-minták nemigen készültek. A török hódoltság időszakában, a muszlim fennhatóságú területeken e szín viseletét tiltották. Ugyanis, a zöldet különösen szent színnek tartották (Mohamed próféta színének) ezért „hitetlen ember” ilyen színt nem viselhetett. 

	Barna szín
Egykor, többfelé alkalmazott díszítő-szín. A termőföld és faanyag színe, a biztonság, bizalom, természetesség és a kényelem, szorgalom kifejezője. Viharsarok, nyugat-Dunántúl és Felvidék észak-keleti és észak-nyugati vidékén elterjedt díszítő-szín. Más vidékeken alig, vagy szinte nem használatos hímző- vagy szövő-szín. Ugyanakkor, az olcsóbb kerámiák gyakori díszítője. Nem kizárt, hogy e szín, a helyben nehezen előállítható vörös színezetet helyettesíthette. Vagy a fekete színt pótolhatta. Erre utalhat, hogy gyakran önmagában használták, és olyan mintázatokkal, amelyeket a csak vörös vagy csak fekete díszítéseknél is szokásban voltak. Az is előfordulhatott, hogy egykor ilyesféle színnel (sárgás-barnával) helyettesítették a török idők alatt tiltott zöldet.

	Egy színű díszítés 
A Kárpát-medencei díszítő művészet legősibb rétege lehetett. A XIX. század végétől  érzékelhető és mára már kiteljesedő „színesedés” divat-hatására szinte csak egy-két zártabb vidéken maradt fenn. Ha egy településen belül mindenki csak ugyanazt a színt használta, akkor az feltehetően az adott népességre utalhatott. Ha pedig több színnel is előfordulhatott ilyen párosítás, akkor az utalhatott nemre, életkorra vagy a helyi társadalmon belüli besorolásra. Megfigyelhető, hogy a szláv-hatású vidékeken a nők és férfiak ruha-díszítési színei eltérhettek. A homogén magyar vidékeken, a színek inkább az adott településhez, életkorhoz vagy társadalmi besoroláshoz igazodtak. Míg Székelyföld egyes vidékein, a testi ruházatot nem is díszítettek színes hímzéssel vagy szövéssel. Íme, egy nem teljes (elnagyolt, de elég szemléletes), a XIX. század eleji hagyományos színpárosítást érzékeltető körkép:

Változatok	Alap és díszítés 	Főbb elterjedési terület	
1. változat:	Fehér alapon vörös	Kárpát-medencében szinte mindenhol ismert, férfiak és nők egyaránt használták. Kárpátok keleti oldalán a férfiak színe. Míg, az északi részén és Erdélyben inkább a nők színe.	
2. változat:	Fehér alapon kék	Kevésbé elterjedt. Kunság, Mezőföld, Kárpátalja, Somogy, Erdély, és Alföld. Kelet-Kárpátokban néhol csak a nők színe. 	
3. változat:	Fehér alapon fekete 	Szórványos díszítő. Észak-Felvidéken, Dél-Alföldön, Délvidéken, Dráva-szög és Kalotaszeg vidékén. Férfias szín Kárpátalján.	
4. változat: 	Fehér alapon barna	Ritka díszítő. Férfias szín a Felvidék nyugati és észak-keleti részén, valamint Székelyföld keleti peremén.	
5. változat:	Fehér alapon sárga	Nagyon ritka díszítés. Mezőség, Bukovina és Somogy némely részén, moldvai csángó vidékekén.	
6. változat: 	Fehér alapon zöld	Igen ritka díszítés. Somogy, Alföld és Fehér-Kárpátok egyes részein volt ismert, máshol a zöld csak csatlakozó kiegészítő.	
7. változat: 	Fehér alapon fehér 	Sárköz, Galga-mente, Csongrád, Nyugat-Dunántúl vidékén a „felnőtt” ingek, máshol, a baba- és esküvői kelengyék díszítése.	
8. változat:	Fekete alapon fehér	Sajátos, és többnyire alkalmi díszítés. Torockó, kalocsai és tolnai sárköz jellegzetessége.	
9. változat: 	Fekete alapon kék 	Budai „fekete sváb” vidékeken. Néhol, kék helyett zöld.	
10. változat:	Kék alapon fehér 	Sajátos, XV. századtól elterjedő hétköznapi és alkalmi díszítés. 	
11. változat:	Kék alapon barna	Baranyai, tolnai „kék sváb” vidéken. Néhol barna helyett fekete.	
12 változat:	Vörös alapon zöld	Torockói viseletnél a nők színe.	
Természetesen, a leírtakon kívül másféle változatok is előfordultak (más alap- és minta-szín párosítással), de azok jelentősége és elterjedtsége lényegesen kisebb jelentőséggel bírt.
Megjegyzendő, hogy a szín-párosítások esetenként és bizonyíthatóan egyértelmű utalást jelentettek. Például, a szűrök (kabát-félék) díszítése esetében. Dunántúlon: a fehéres alapú vörös mintázat városi polgárra, csikósra vagy kanászra utalt. Fekete mintázatút juhász, kéket pedig napszámos viselt. Míg zöld mintázatút, paraszt vagy községbeli lakos hordhatott.
Dunától keletre már más volt az érzelmezés. A vörös mintázat a debreceni, a fekete pedig békési, csongrádi, erdélyi lakhelyre (vagy származásra) utalt. A kék mintázat hatvani vagy tarai illetőséget jelenthetett. Sárgás-barna mintázat ritka volt, máramarosi származásra utalt.
A fenti változatok közül, a XVIII. századig, a „fehér alapon vörös díszítés” volt a legelterjedtebb. Valamint, alsó-ruházat esetében a „nyers-fehér alapon fehér díszítés”. Ágyneműk, függönyök, abroszok és törülközők díszítésekor a fehér alapon kék, fekete vagy barna mintázat is de ez már a helyi hagyománytól és az alkalomtól, helyzettől függhetett.

	Két színű díszítés 
Az előzőekben vázolt „egyszínű alapon egy szín” sajátos módosulása a középkorban történhetett. Akkoriban, amikor a társadalmi változások és elvárások szükségessé tették, a személyi státusz pontosabb megjelenítését. Különösen ott, ahol egyazon térségben többféle népesség is jelen volt, eltérő hagyományokkal. De ott is, ahol szükségessé vált, hogy egyazon közösségen belül a foglalkozásokat vagy a helyi társadalmi besorolásokat is megjelenítsék. 

Változatok	Alap és díszítés 	Főbb elterjedési terület	
1. változat:	Fehér alapon vörös és fekete 	Kárpátalja, Garam-vidék, Felvidék és Dunántúl egyes részein Délvidéken férfias színpár.	
2. változat:	Fehér alapon vörös és barna	Kárpátok észak-nyugati, Székelyföld keleti pereme.	
3. változat:	Fehér alapon vörös és fehér 	Dunántúl nyugati részén, a fiatalok öltözetén.	
4. változat: 	Fehér alapon vörös és kék	Fel- és Székelyföld, Felső-Maros, Somogy, Hetés, Alföld egyes részén. Délvidéken nőies színpár.	
5. változat:	Fehér alapon kék és fekete 	Ritka párosítás. Békés vidéke.	
6. változat:	Fehér alapon kék és nyers-fehér	Kunság, Alföld egyes vidékein.	
7. változat:	Fehér alapon kék és barna	Kunság egyes vidékein.	
8. változat:	Fehér alapon kék és zöld 	Torockói viseletnél a nők színe.	
9. változat:	Fehér alapon fehér és fekete 	Dél-Alföld, kalocsai Sárköz	
10. változat:	Fehér alapon sárga és nyers-fehér	Mezőség, Bukovina.	
11. változat:	Fehér alapon barna és sárga	Viharsarok és Duna-Tisza köze déli része.	
12. változat:	Kék alapon barna és zöld	Kék svábok férfi viselete.	
13. változat:	Fekete alapon barna és zöld 	Fekete svábok férfi viselete.	

Ugyanis, akkoriban mindenki köteles volt „helyének és szerepének” megfelelő, és azt kifejező öltözetet hordani. Mivel akkoriban az öltözet mintegy helyettesítette a „személyazonossági igazolványt és a lakcímkártyát, néha még az  útlevelet is.
E változatok közül, a XVIII. századig a fehér alapon „vörös-fekete”, vagy a „vörös-kék” színpárú díszítés volt a meghatározó. A vörös-fekete” inkább a Kárpát-medence egészébe elterjedt. A „vörös-kék” színpáros pedig a szláv és kun lakosság közelében volt gyakoribb. A többi színpárú díszítés csak helyileg elszórva és nem erőteljesen érvényesült.

	Sokszínű összeállítások
Természetesen, a leírtakon kívül másféle alapszínek és mintaszín-párok is előfordultak. De azok elterjedése már igencsak szórványos, és az értelmezés sem egyértelmű. Leginkább azért, mert a XVIII. századi betelepítések-átköltözések hatására, az akkori vidékek és települések lakossága igencsak keveredett. Mindez, a jövevény stílus- és szín-világ, valamint a régi-helyi hagyományok egymásra hatását is eredményezte. Mindezek következménye: az alkalmazott színek és árnyalatok bővülése, a hagyományos jelképek „cifrázása” és az divatos-hozottak beillesztése. De e téma kifejtése már több kötetet is megtöltene. A különböző népek vegyes-házasságából pedig (idővel) sajátosan többszínű megjelenítések is kikerekedhettek. A többszörös szín-összeállítások közül, az alábbiak terjedtek el leginkább:

Változatok	Alap és díszítés 	Főbb elterjedési terület	
1. változat: 	Fehér alapon vörös-kék-fekete	Maros-vidéke, Felföld és Erdély egyes vidéke.	
2. változat:	Fehér alapon vörös-kék-zöld	Észak-Somogy, Sárköz és Rábaköz némely vidéke. 	
3. változat:	Fehér alapon vörös-kék-barna	Viharsarok egyes vidékein	
4. változat:	Fehér alapon vörös-sárga-zöld	Erdős Kárpátok és Máramaros vidéke	
5. változat: 	Fehér alapon vörös-fekete-barna	Felvidék észak-nyugati sarkában	
6. változat:	Kék alapon fehér-vörös-zöld	Tolnai svábok női viselete	
7. változat: 	Fekete alapon kék-zöld-barna 	Pest-budai svábok női viselete	
8. változat: 	Fekete alapon fehér-vörös zöld 	Délvidék egyes részein	
Természetesen, sokkal több szín-összeállítások léteznek, különböző színű alapokon. De ezek száma a XIX. század elején még nem volt jelentős. Viszont, már akkor is szembeötlött, hogy a Kárpát-medencében dél felé haladva, az előbbi szín-változatok egyre inkább kiegészülnek más-más színekkel, valamint az alkalmazott színek árnyalataival. Kárpát-medencében, az előbbi szín-hármasok közül a fehér alapon „vörös-kék-fekete” összeállítás volt az uralkodó.

	Elgondolkodtató szín-változatok
A régi Kárpát-medencei kereszt-szemes hímzés-változatok elterjedése figyelem-felkeltő. Különösen azért, mert esetenként meglepő és távolabbi hasonlóságok is érzékelhetőek. Íme:

Változatok	Alkotó színek 	Hasonló motívum- és szín-választékok fellelhetőek	
1 változat:	Fehér alapon vörös	Belorusz, litván, balti és finnugor díszítéseknél. 	
2. változat:	Fehér alapon fekete 	Kelet-szlovák, sokác és ruszin díszítéseknél.	
3. változat:	Fehér alapon kék	Kelet-lengyel, észak-nyugat ukrán díszítéseknél.	
4. változat: 	Fehér alapon barna	Morva, sziléziai és betelepült-szász díszítéseknél.	
5. változat:	Fehér alapon vörös-fekete	Ruszin, ukrán és finnugor díszítéseknél.	
6. változat 	Fehér alapon vörös-kék	Szlovák, szlovén és ukrán díszítéseknél.	
7. változat: 	Fehér alapon vörös-kék-fekete	Bolgár, ukrán, horvát és szerb díszítéseknél.	
A sor még folytatható, de ez a többség, és magyarázatként ennyi is elég. A geometriai minták jelentős hasonlósága miatt is úgy tűnhet, mintha egyes szín-párosítások tényleg rokonságot sejtetnének egyes Kárpát-medencén kívül élő népességekkel vagy azok hagyományaival. 

	Legendák és vélekedések
A „fehér alapon vörös-fekete” díszítés a Kárpátok (Ugor hegyek) és a Dél-Urál közötti erdős-sztyeppe vidékén volt gyakori. Vagyis, az egykori volgai bolgár és ugor, valamint a kazár perem-vidékeken. Ahonnan, a magyar krónikák szerint is, az Árpád-vezette magyarok vonultak a Kárpát-medencébe (mint fekete ugorok, vagy türkök és kavarok, netán merják vagy mescserek). 
Megjegyzendő, hogy a mescserek egykor a Don forrásvidéke és a Volga közötti területen éltek. Ott, ahol Mátyás király krónikása is megemlíti, hogy arrafelé magyarul beszélő népességekkel találkoztak. De ilyen mintázat ismert a baskíroknál is, akik közelében Julianus barát találkozott magyar beszédet értőkkel. Aki, a merjákat is megemlíti, mint a magyarhoz hasonló nyelvű Merovia lakóit. Az erdős sztyeppe északi határvonala éppen Kijeven át húzódik, amelyről legtöbb krónikánk is megemlékezik. Amely várost, a „fekete magyarok is érintettek”, a Kárpát-medence felé vonulva. Elgondolkodtató kapcsolódások. 
A „fehér alapon csak vörös” díszítés, többnyire az erdős sztyeppétől északabbi, vegyes-erdős részek népességeinél volt gyakori. Vagyis, a szláv terjeszkedés előtti balti és finnugor vidékeken). Amely magába foglalja az Ugra és a Wkra folyókat is. Ahonnan, akár a magyarok szláv nevei (ugri, wengri) is származtathatók. 
Egyesek vélemények szerint, a fehér magyarok (fehér vagy nyugati ugorok) is, az Ugra folyó környékéről vonulhattak be egykor a Kárpát-medencébe. A lengyel krónika pedig úgy tudja, hogy a wengerek, a Kárpátoktól északra, a Wkra-folyónál éltek, és Attila hun fejedelem idején költöztek vissza a Kárpát-medencébe, ahonnan eredetileg származtak. Ez is elgondolkodtató.
A „fehér alapon vörös és kék” díszítés kétféle magyarázatot sejtet. Lehetséges, hogy a magyar népesség – szláv hatásra – s vörös-fekete összeállításban a feketét kékre cserélte, mintegy megkülönböztetésként és férfi-női öltözetre egyaránt használva. De lehetséges másféle magyarázat is. Ugyanis, ha a palócok, tényleg az Árpád-vezette bevonulókhoz csatlakozó kavaroktól vagy polovec-kunoktól erednének, akkor ez a színpár más értelmet is nyerhet. Mivel, e csatlakozó népek színe a fehér-kék volt (akárcsak a kunok zászlója), így a helyi fehér-vörös színpárral egyesülve könnyen megteremtődhetett a  „fehér alapon piros és kék” helyi változat. Mindkét vélekedést erősítheti az a gyakorlat, hogy ugyanazon minták előfordulhattak „fehér alapon vörös-fekete” és „fehér alapon vörös-kék” változatban egyaránt, sőt „fehér alapon vörös-fekete-kék színhármassal” is.
A keleti sztyeppei vidékeken gyakori „fehér (szürke) és sárga”, „kék és sárga” és „zöld és sárga” színpárosítások igencsak ritkák a XVIII. századi Kárpát-medencében. Nem véletlen, mert a korabeli magyarság idegenkedett a „sárga” szín használatától, (mivel a baj, irigység, betegség és halál színének tartották). 
Egyes vidékeken, a Kárpát-medencében a sárgát: gyászi színként viselték, gyakran fehérrel párosítva. Bár, a Máramaros vagy Bukovina vidékén ezek is előfordultak, feltehetően az ottaniak is a közelükben (Kárpátok észak-keleti és keleti oldalán) élő galíciaiak és kozákok hatására. Akik, többnyire e színpárokkal különböztették meg magukat a környezetüktől.
Fontos megjegyezni, hogy a „vörös és sárga” színpár is csak helyenként terjedt el a Kárpát-medencében. Kimutatható török hatásra, az Alföld és Dunántúl déli részeiben, feltehetően balkáni bevándorlók segítségével 
Érdemes megemlíteni, hogy a XVII. századig, a „vörös-fekete-sárga” és a „vörös-kék-sárga” szín-összetételek általában idegen-szerűek voltak, leszámítva egyes délebbi, „muszlim hatású” vidékeket. Ugyanakkor, ezek a szín-csoportok széles körben igen elterjedt és népszerű a közép-ázsiai és közel-keleti népek körében. Ahogy, az ottani kerek-lágy vonalú, indás minta-szerkesztés ritka a Kárpát-medencében, úgy, az itteni szögletes-geometrikus jelképek is ritkák arrafelé. Mindezek azt sejtetik, hogy a magyar jelkép-hagyományok rokoni kapcsolatai elsősorban az Urál és a Kárpát-medence között térségben keresendők.
Megjegyzendő, hogy a magyar hagyományokban is fellelhetők néha olyan vélekedések, mint a nyugati és keleti horoszkópokban. Vagyis, egyes színekhez és színpárokhoz kapcsolódhattak  olyan hagyományok vagy babonák, amelyek gyógy- vagy mágikus hatást tulajdonítottak. Jó példa erre, a piros (élénk vörös) szín, amelyet rontás-megelőzőnek tartottak. A vörös-fehér színpárt lelkesítőnek és élénkítőnek, a kék-fehér színpárt inkább nyugtatónak és pihentetőnek, míg a vörös-fehér-fekete színhármast kiegyensúlyozottnak és megállapodottnak gondolták. Néhol, a zöld színt gyógyítónak vélték, míg a sárgát (önmagában) többnyire bajt hozónak. A fekete egykor nem a gyászt, hanem a tiszteletet, ünnepélyességet és méltóságot sugallta. Míg a fehér a megtisztulást és a gyászt (ami a lélek megtisztulását jelentette).

*
	Ék-kövek szín-jelképei 
Régi időkben, az ékszerként használt értékes-ritka köveket és kristályokat igen sajátos módon csoportosították. Elsősorban, a színük és átlátszóságuk alapján. Ezért, gyakran azonos névvel illették az egymástól igen eltérő összetételű és szerkezetű köveket. Előfordulhatott, hogy azonos kőtípusokat másként neveztek, mert színükben eltértek. Íme, a korabeli ékkő-felosztás:

	Vörös ék-kövek
Ezek egyik csoportja a karbunkulusok, vagyis az átlátszó, vörös kristályok. Úgymint, a rubin, az átlátszó rózsa-kvarc, a vörös gránát és spinell stb. A Tüzet, a Napot és az életet jelképezhették. Másik csoportjuk a vér-kövek, vagyis a nem átlátszó (legfeljebb áttetsző), vörös ék-kövek. Úgymint: a homályos rózsa-kvarc és turmalin, a karneol, vöröses hematit és jáspis, tűz-opál stb. A déli irányt, a vért és a Vérszemű csillagot (Mars bolygót), az erőt és egészséget jelképezhették. Mindazokat, amik a vörös színre vonatkozóan, az előző fejezet-részben olvashatók.

	Kék ék-kövek
Ezek egyik csoportja a zafírok, vagyis az átlátszó, kék kristályok. Úgymint: a kék korund, kék topáz és kvarc, akvamarin, kék fluorit, stb. A Levegőt, az Eget (égboltot) és a nyugalmat jelképezhették, esetleg a Magyarok csillagát (a Jupitert). Másik csoportjuk az ég-kövek, vagyis a nem átlátszó (legfeljebb áttetsző), kékes ék-kövek. Úgymint: a türkiz, azurit, kékes kalcedon, kék-opál, lazúrkő és szodalit, stb. A felfelé irányt, békességet jelképezhették. Mindazokat, amik a kék színről az előző fejezet-részben olvashatók.

	Zöld ék-kövek 
Ezek egyik csoportja a smaragdok. Vagyis, az átlátszó, zöld kristályok. Úgymint: a zöld topáz és gránát, olivin, dioptáz, zöld fluorit és az átlátszó moldavit is. A Vizet, a fiatalságot, és állítólag az Esthajnal csillagot jelképezhették. Másik csoportjuk a fű-kövek, vagyis a nem átlátszó (legfeljebb áttetsző), zöld ék-kövek. Úgymint: a nefrit, jadeit és a malachit, valamint a tompa fényű zöld-kvarc, földpát és moldavit, stb. Az északi irányt, a fejlődést és növekedést jelképezhették. Mindazokat, amik a zöld színről az előző fejezet-részben olvashatók.

	Sárga ék-kövek
Ezek egyik csoportja a topázok, vagyis az átlátszó, sárga kristályok. Úgymint: a sárga kvarc és topáz, a titanit, sárga fluorit, aranysárga ortoklász, sőt néha még a tiszta borostyán is. A Földet és gazdagságot jelképezhette. Másik csoportjuk a sár-kövek, vagyis a nem átlátszó (esetleg csak áttetsző, vagy erősen zárványos), sárgás ék-kövek. Úgymint: sárga jáspis, világos tűz-opál, sárga jadeit, pirit és markazit, valamint a matt vagy zavaros borostyán. A lefelé irányt, hatalmat és halált jelképezhették. Mindazokat, amik a sárga színre vonatkozóan, az előző fejezet-részben olvashatók.

	Fehér ék-kövek
Ezek egyik csoportja a hegyi kristályok. Vagyis, az átlátszó, víztiszta és üvegszerű kristályok. Úgymint: tiszta gyémánt és kvarc, színtelen topáz, fenakit, euklász, stb. A Világosságot és nyugodtságot, a fát (mint anyagot) jelképezhette. Másik csoportjuk az alabástromok. Vagyis, a matt (vagy csak gyengén áttetsző) fehéres ék-kövek. Úgymint: alabástrom, zsírkő, márvány, gyöngy vagy kagyló-csiszolat, tej-opál, stb. A nyugati irányt, nappali időszakot, az év világos felét (a tavaszi és őszi napéj-egyenlőségek közötti időt) jelképezhette. Valamint mindazokat is jelenthette, amik a fehér színre vonatkozóan, az előző fejezet-részben olvashatók.

	Fekete ék-kövek
Ezek egyik csoportja a szurok-kövek, a csillogó felületű és üvegszerű kristályok. Úgymint: sötét füst-kvarc, fekete spinell, fekete obszidián és moldavit. A Sötétséget és titokzatosságot, esetleg a fémeket (utalva az ércre és faszénre) jelképezhette. Másik csoportjuk, a mattos vagy nem üvegszerű szén-kövek. Úgymint: a gagát és a hematit, a mattos füst-kvarc. A keleti irányt, az éjszakai időszakot, az év sötétebb felét (őszi és tavaszi napéj-egyenlőségek közötti időt) jelképezhette. Valamint mindazokat, amik a fekete színre vonatkozóan, az előző fejezet-részben olvashatók.

	Tarka ék-kövek
Ezek egyik csoportja a hold-kövek, vagyis szivárványosan villódzó kristályok. Úgymint: a nemes-opál, adulár-földpát (hold-kő), némely csillám, különleges kagylóhéj vagy gyöngy, tiszta kianit és kordierit. A Változást és egyediséget, a Holdat jelképezhette. Másik csoportjuk a cirombás kövek. Amelyeket különböző színű sávok vagy zárványok tesznek egyedivé és érdekessé. Úgymint: „keresztes” andalúzit, szemes kvarcok (mint tigris- vagy sólyom-szem), achát, faopál, egyes sávos ásványok (lazúr, szodalit, malachit, aragonit) vagy díszes-zárványos ásványok (aragonit, szerpentin, rodonit) stb. A középső irányt az élet változatosságát és kiszámíthatatlanságát jelképezhette. A színük és mintázatuk nagyban meghatározhatta a hozzájuk kapcsolódó egyéb vélekedéseket. 
Természetesen előfordultak keverék-színek és sajátos árnyalatok is, de ezekről nem sikerült jelképszerű és egyértelmű értelmezéseket fellelni. Talán, csak a barna és szürke esetében sejthető, hogy azok egyfajta színpótlók vagy kiegészítők lehettek. Amelyek többnyire nem ásványhoz, hanem kerámiához kapcsolódhattak.
Megjegyzendő, hogy a magyar hagyományokban az ék-kövekhez nem kapcsolódtak olyan vélekedések, mint a nyugati és keleti horoszkópokban. Hiányoznak az olyan hagyományok vagy babonák, amelyek az ék-köveknek gyógy- vagy mágikus hatást tulajdonítottak volna.

*
	Fémek és jelképek
A jelkép fém-anyaga is sajátos jelentéssel bírt. Őseink bizonyára ismerték a termés-fémeket. Amelyek, fém-állapotban is fellelhetők voltak a természeti környezetben. Ilyen volt az arany, ezüst, réz, ón és ólom, valamint ezek ötvözetei. De ide sorolható a vas is, amelyet a korabeli módszerekkel gyepvasból könnyen előállíthattak. Ezek érceinek mindegyikét kitermelhették az Urál és Kárpát-medence közti térségben. 

	Arany
Talán az egyik legrégebben ismert, ékszer-fém. Fémesen sárga, csillogását megőrző, ritka és romlásnak igen ellenálló, kitermelése szerencsét és sok munkát igényelt. Ezért, tiszta-eredeti fényében csak a legmagasabb uralkodói kör számára volt hordható. Többnyire a sárga színnel azonosították, de annak a kedvező vélekedéseit erősítve. Az állandóságot és gazdagságot, a férfias hatalmat és különlegességet, a Napot (a földi uralkodót) jelképezte. Más vélekedés szerint a Földet, a földi hatalmat, az égivel ellentétes lefelé irányt. 

	Ezüst 
Hasonlóan régóta ismert fényes-fehéres ékszer-fém. Mivel termés-alakban nem volt gyakori, így néhol az aranyhoz hasonló értékkel bírhatott. Egykor-régen csak az uralkodóhoz közeli kör vagy alárendelt törzsfők számára lehetett viselhető. Időnként sötétedett, ezért fényesítésre szorult. Színeváltozása miatt a Hold jelképének tartották. Tisztaságot és változékonyságot, aranynál szerényebb hatalmat jelképezhetett. A fehér színnel és keleti iránnyal azonosították, 

	Réz 
Szintén régóta ismert ékszer- és eszköz-fém. Aranynál és ezüstnél jóval gyakoribb volt. Az „ezüstöt viselők” alatti tisztséget jelezhetett, a katonai vezetők rangjelző fémje is lehetett. Ismert olyan vélekedés is, hogy az Esthajnal csillagot (Vénusz-bolygót) jelképezhette. Egyesek szerint, a zöld színnel azonosították (réz-rozsda és a réz-ércek zöld színe miatt), de utalva a keleti vagy nyugati váltakozó és növekvő-csökkenő megjelenésére. 

	Vas
Az utóbbi néhány ezer év fontos fegyver-fémje. Mivel az előállítása körülményes, így értéke, főleg az előállítás nehézségektől és minőségétől függhetett. Vannak, akik szerint a Vérszemű vagy Had-csillagot (Mars bolygót) jelképezhette. A vörös színhez kapcsolódhatott (a vas-rozsda és gyepvas színére utalva). Utalhatott a déli irányra, mert arrafelé a talaj is vörösebb.

	Ólom
Egykor, az alsóbb rétegek ékszer-fémje. Gyakorisága miatt olcsó volt, és könnyű önthetősége miatt kedvelt ékszer-fémnek számított. Szürkés-fémes színe sem volt kihívó, sok fémmel ötvözhették. A rezet és ezüstöt kisebb részben ólommal pótolhatták is, ezzel is csökkentve olvadáspontjukat. Némelyek, a Székely-csillag (a Szaturnusz bolygó) földi jelképének is tekinthették. Többnyire a fekete színnel és a keleti iránnyal hozták kapcsolatba (talán azért, mert a bevonuló magyarok, már a Kárpát-medence keleti részein találkoztak a székelyekkel). Más változat szerint, az ólmot a „Kazár- csillaggal” és a fekete kelettel hozhatták kapcsolatba.

	Ón 
A korabeli eszköz- és ötvöző-fém. Ezüst-fehér színű, könnyen olvasztható. Jól nyújtható-formálható, nem mérgező. Alkalmas étkezési eszközök készítésére. E téren jól pótolta az ezüstöt. Rézzel ötvöződött, ólmot keményített. A Magyarok csillagához (Jupiter bolygóhoz) is próbálták kapcsolni. Tört-fehér vagy kék színnel, és az északi iránnyal párosíthatták.

	Egyéb ötvözők
Vagyis azok, amelyeket „tiszta állapotban” nem tudtak előállítani. Viszont ércüket más fém-érchez keverve javítani tudták azok tulajdonságait. Bár, ha az érc nem volt kedvező összetételű akár rontották is. Ezek közül a cink, antimon és arzén ércei voltak ismertek. Fontos megjegyezni, hogy a korabeli technológiák nem tették lehetővé az ércek megfelelő tisztítását. Ezért, az akkori „tiszta arany” is többnyire ezüsttel és arannyal volt „szennyezett” (nyomokban némi más elemmel is). A korabeli „tiszta ezüst”, a némi aranyon kívül antimont és rezet is tartalmazhatott bővebben. Az akkori ólmot főleg antimon, ón, arzén és réz is szennyezhette. A korabeli „tiszta ónban” is többnyire volt réz, ólom vagy antimon. Ahogy, a „régi réz” is tartalmazhatott az előbbiekben felsoroltak közül bármelyiket. Így alakult, hogy a más-más helyeken készült fém-eszközök összetétele és színe eltérhetett. Az ötvözőket nem tudták pontosan beazonosítani, így a „szürke színhez” sorolódhattak. Ismert olyan feltételezés is, hogy az ilyen rejtőzködő ötvözőket a Bujkáló csillaghoz (Merkúr bolygóhoz) kapcsolták.

	Higany
Az egykori ékszer-készítők fontos „folyékony fémje”, amely nemcsak higanyt tartalmazhatott.  Nem tekintették fémnek, hanem egyfajta természet-adta segéd-anyagnak. Oldotta az aranyat, ezért annak higanyos oldatával más fémeket (vas kivételével) könnyen aranyoztattak. Sőt, egyes fémek porát-reszelékét is képes volt össze-tapasztani. Elég volt bedörzsölni a felületet ilyen higannyal, hogy azon az arany kiváljon. Majd felmelegítve a fémet a higany elpárolgása után vékony aranyréteg alakult ki a tárgy felületén. Mivel sok fémmel képes volt „megférni”, így érthető, hogy egyes feltételezések a Sark-csillaggal próbálták „összepárosítani”. 
Megjegyzendő, hogy a magyar hagyományokban a fémek nem bírtak olyan jelentőséggel, mint a nyugati és keleti horoszkópokban. Nem lelhetők fel olyan egyértelmű hagyományok vagy babonák, amelyek a fémeknek gyógy- vagy mágikus hatást tulajdonítottak volna.

*
	Értékes fém-ötvözetek
Már a korai időkben is próbálkoztak a ritka-drága fémek helyettesítésével. A régi szemlélet szerint, a díszítő fém anyagánál fontosabb volt annak a színe-fénye, használhatósága. Ezért törekedtek a korabeli „aranycsinálók” az aranyhoz hasonló színű ötvözetek előállítására.

	Fehér-arany vagy Elektrum
Vagyis, az arany és ezüst ötvözete. Az aranynál világosabb sárgás és selymesebb fényű fémként, a fejedelmi körbe tartozók dísze lehetett. A minél több ezüst: világosabb és kissé zöldülő árnyalatot adott. Jelképileg, a sárga-fehér vagy a sárga-zöld színpárhoz kapcsolhatták.

	Vörös-arany 
Vagyis, az arany és réz ötvözete. Az aranynál sötétebb sárgás és selymesebb fényű fémet adott. Magas méltóságok dísze-fémje lehetett. Minél magasabb volt a réz-tartalma, annál vörösebb volt a színe. Jelképileg a sárga-vörös színpárhoz illeszkedhetett.

	Vörös-ezüst
Vagyis, az ezüst és réz ötvözete. Elektrumnál kissé tompább fényű, vöröses-sárgás fém, amely hajlamos volt a feketedésre. Ezért, gyakori tisztítást igényelt. Kevés rézzel az ezüst megőrizte színét, de jóval ellenállóbb lett. A több réz vörösesebb színt és alacsonyabb rangot jelenthetett. Jelképileg a vörös-fehér színpárhoz illeszthető.

	Hármas-arany 
Vagyis, az arany, ezüst és réz ötvözete. Amelynél az ezüst és réz aránya megegyezett. Színében szinte vetekedhetett a tiszta aranyéval. Ezért, gyakran a tiszta aranyat helyettesítette, de annál jóval keményebb és ridegebb volt. A sárga-fehér-vörös színhármasra utalt. 

	Arany-pótlók 
Vagyis, az aranyhoz hasonló színű fém-ötvözetek. Réz és ezüst feles keveréke az aranyhoz nagyon hasonló színű ötvözetet alkotott. Tudták, hogy a rézhez olvasztott 12% körüli ón-mennyiség is arany színű bronzot ad. A 6% közüli antimon is ilyenné színezte a rezet. Aranypótlót is csak meghatározott kör viselhette. A vörös-fehér színpároshoz kapcsolhatták. 

	Aranyozás
Ezzel kapcsolatosan, a Higanynál leírtak már egyértelmű utalást adtak. Bár ezüstözésre vagy rezezésre is lehetett e módszert alkalmazni, csak az aranyozás volt elterjedt. Ugyanis, a többi fém esetében, a levegő hatására a felvitt fémréteg gyorsan megsötétedhetett.

	Ezüst-pótlók 
Vagyis, az ezüsthöz hasonló színű fém-ötvözetek. Az ezüstöt gyakran tiszta ónnal is helyettesítették. Ha a bronz közel fele rész ónnal készült, akkor a színe és fénye az ezüstével vetekedett (tükör-fém). Ismerték az ezüstös színű erősen arzénes (30% körüli) rezet is. Az ezüst-pótlókat a fehér-szürke vagy nyers-fehér színpárral azonosíthatták.

	Bronz 
Vagyis, a réz és ón ötvözete. E két fém arányának változtatásával különböző ötvözetek készülhettek. Vöröstől az aranysárgán át, egészen az ezüstös-szürkés árnyalatig. A 6%-os ón-tartalmút acél-keményre kovácsolgatták. A 8-10% körüli igen szívós fegyver-anyagnak bizonyult. A 12% körüli az aranyat pótolhatta, míg a 20-23% körüli a csengők és harangok  hangját tette zengővé. Többnyire a vörös és fehér vagy szürke színpárral azonosíthatták. 

	Sárga-réz
Vagyis, a réz és cink ötvözete, amely egykor sok (5-10%-nyi) szennyezőt is tartalmazhatott. Részben, a bronzot is részben helyettesítette. A 20% körüli cink-tartalmú réz, az aranyhoz hasonló színű ötvözetet eredményezhetett. Néhol, ehhez némi (8-10%) aranyat is adtak. Többnyire, ezt az ötvözetet, a vörös és fehér vagy szürke színpárral azonosíthatták.

	Ólom-bronz
Vagyis, a réz és ólom ötvözete. A mattabb fényű és világos-vöröses, kissé szürkés színű, amely hajlamos volt a feketedésre. Feltehetően, a „vöröses réz alatti” tisztségek jelzései készülhettek ilyenből. Minél több ólmot tartalmazott, annál világosabb vörös és szürkésebb volt a színe, annál alacsonyabb ragra utalhatott. Barna vagy szürke színt képviselhette.

	Rang- és rend-jelző fémek
Tény, hogy voltak ilyenek, hiszen a tisztséget kifejező sisak-, homlok és nyak-díszek erre utalhatnak. Mint ahogy a régi pecsétek és feljogosító gyűrűk és érmék is. Ugyanis a régi időkben, mindenki öltözékében és díszeiben csak a saját társadalmi helyzetét és tényleges vagy (vagy kapott) hatalmát jeleníthette meg. Sajnos, ezek pontos meghatározása nehézséget okoz. Egy későbbi kötetben, talán ezekről is sikerül több információt közreadni.

Röviden ennyi a korabeli fontosabb és jelképpel bíró fémekről.

*
	RÖVID ÖSSZEFOGLALÓ
A Kárpát-medencei régi-magyaros, geometrikus díszítő és jelkép-szerű ábrákra és színeikre vonatkozóan, az alábbi összefoglaló megállapítások tűnnek a legvalószínűbbnek:
1. Leggyakoribb alap-szín, ami a „mintát hordozza”: a „fehér”, pontosabban a „nyers- vagy tört-fehér”. Ezt követte gyakorisági sorrendben a szürkés-fekete, majd a kék szín. A „sárga” szín volt a legritkább (néhány helyen, többnyire gyász-színként). Egyéb színek csak jóval később jelentek meg (más népek betelepülésével, divat hatására stb.)
2. Leggyakoribb minta-szín: a „vörös”. Amely árnyalatában többnyire tégla-vörös, ritkábban élénk-piros. Ezt követte gyakorisági sorrendben a közép-kék, majd a fekete szín. A „sárga” szín volt egykor a legritkább minta-szín. Az egyéb díszítő-színek is többnyire idegen hatást tükröznek, többségük a XVI. századtól betelepülő népességek hozadéka.
3. Leggyakoribb szín-párosítás: a „fehér alapon vörös”. Ezt követte a „fehér alapon kék”, utána a „fehér alapon fekete”, majd a „fehér alapon barna” párosítás. Más színek fehér alapon, csak a XVII. század végétől terjedtek el. Különleges alkalmakra a „fekete alapon fehér”, vagy a „nyers-fehér alapon a hófehér fehér” mintázat volt gyakoribb. Az egyéb szín-párosítások általában a később betelepülők hozadékai. Mint például a kék-festés, amely a „kék alapon a fehér” díszítést tette népszerűvé, a XVIII. századtól.
4. Leggyakoribb szín-hármas: a „fehér alapon vörös és fekete”. Valamint, a közel hasonló gyakoriságú „fehér alapon vörös és kék” mintázat. Ennél sokkal ritkább „hármas” a „fehér alapon a kék és fekete”, vagy a „fekete alapon piros és kék”. Más szín-hármasok aránya kevesebb, talán csak a „fekete alapon fehér és piros”, ami még említésre méltó.
5. Leggyakoribb szín-négyes: a „fehér alapon vörös, kék és fekete”. Ehhez viszonyítva minden más szín-négyes sokkal ritkább és kevésbé elterjedt volt a XVII. század előtti időkben. A négy színnél több (eredeti szokásokhoz nem illeszkedő) mintás ábrázolások csak az újkorban terjedtek el, de ezek már túlhaladták az ősi kárpáti jelkép-hagyományokat.
6. Legközelebbi szín-választék „kultúr-rokonságok”: szín-pár esetében, leginkább, a közép- és kelet Európa vegyes-erdős térségének ősi népességével. Szín-hármas és szín-négyes esetében e térségek erdős-sztyeppe népességeivel. Elenyésző hasonlóság a balkáni, és szellemébe ellentétes a kis- és közép-ázsiai népességek szín-használatával.
7. Leggyakoribb jelkép-választék „kultúr-rokonságok”: jelentős hasonlóság, a déli-Kárpátok és déli-Urál vonalától északibb térség egykori népességeinek díszítő-motívumaihoz. Vagyis, a kelet-európai erdős sztyeppe, erdő- és tundra-vidék jelkép-hagyományával.
8. Egykor-régen, a hordott fémdísz anyaga egyértelműen utalt viselőjének társadalmi rangjára. Mintázata pedig a betöltött tisztségére és hatáskörére. Helyettesítve az írásos felhatalmazást.
Vagyis a régi, Kárpát-medencei jelkép-hagyományok hasonló „rokonsági irányba” mutatnak. Azt sejtetik, hogy a magyarság egyes jelkép-hagyományai nem túlságosan messzi eredetűek.  Vélhetően, a Kárpát-medence és Urál hegység közti ligetes-sztyeppei vidéken keresendők.

*
	BEFEJEZÉS

Röviden ennyi a Kárpát-medencei, régi jelkép-szerű díszítésekről. A legegyszerűbb és a leginkább felismerhető, ősi-geometrikus mintázatoktól. E kötet, nem íródhatott a teljesség igényével, hiszen e témában (a sok és változatos díszítő motívum ellenére) igen kevés az ősi alapformákra utaló kutatási eredmény. 
Kár lenne, ha a régi jelkép-nyelvezet elenyészne az időben, ha kihullana a közös emlékezetből. Ezért, e rövid, tájékoztató iromány kifejezetten ismeret-terjesztési céllal készült, elsősorban laikus érdeklődők számára. Azoknak, akiket foglalkoztatnak a régi és egyszerű jelképek értelmezése. Azoknak, akik szívesen megismernék a magyar őstörténet még fennmaradt emlék-szilánkjait, azokat felelevenítenék, talán még díszítéseknél is alkalmaznák. Esetleg ötletet adva a további kutakodáshoz és gyűjtéshez. 
Az érdeklődéshez lelkesedést, a hagyomány-őrzéshez sok sikert kívánok! 

----------------------------------------------------------------------------------------------------------------
Kézirat lezárva: Budapest, 2019. április 30-án.