Románc és vértanúság

NŐK A HISPÁN VILÁG TÖRTÉNETÉBEN

Szerkesztette:

Csikós Zsuzsanna és Szilágyi Ágnes Judit

c2015 Csikós Zsuzsanna és Szilágyi Ágnes Judit

c22015 Szeged, AMERICANA eBooks

General editors: Réka M. Cristian & Zoltán Dragon

A szövegeket lektorálta: Tóth Ágnes

ISBN: 978-615-5423-13-0 (.mobi); 978-615-5423-12-3 (.epub); 978-615-5423-14-7 (PoD)

AMERICANA eBooks is a division of AMERICANA – E-Journal of American Studies in Hungary, published by the Department of American Studies,

University of Szeged, Hungary.

http://ebooks.americanaejournal.hu

This book is released under the Creative Commons 3.0 – Attribution – NonCommercial – NoDerivs 3.0 (CC BY-NC-ND 3.0) licene. For more information, visit: http://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/3.0/deed.hu

Románc és vértanúság

NŐK A HISPÁN VILÁG TÖRTÉNETÉBEN

Szerkesztette:

Csikós Zsuzsanna és Szilágyi Ágnes Judit

Tartalomjegyzék

Előszó

Historiográfiai bevezetés

Kéri Katalin A NŐTÖRTÉNET HISTORIOGRÁFIÁJA  A NŐTÖRTÉNET-ÍRÁS HISTÓRIÁJA

Életrajzi közelítésben

Csikós Zsuzsanna MALINCHE ÁBRÁZOLÁSOK A KORTÁRS HISPÁN IRODALOMBAN

Kökény Andrea ASSZONYOK TEXAS KORAI TÖRTÉNETÉBEN

Tari Adrienn SOFÍA CASANOVA - EGY FIGYELEMRE MÉLTÓ, MÉGIS FELEDÉSBE MERÜLT ÉLETMŰ

Jancsó Katalin SZÜRREÁLIS NŐI VILÁG – EMIGRÁNS MŰVÉSZEK MEXIKÓBAN

A társadalmi jelenlét kontextusában

Tóth Ágnes HÁZASSÁG ÉS CSALÁDI ÉLET A SPANYOL GYARMATI IDŐSZAKBAN

Nagy Marcel A FÉRFI ÉS ISTEN KÖZÖTT. A FEHÉR NŐK A GYARMATI KORSZAK VÉGÉN LATIN-AMERIKÁBAN

Bodó Katalin NŐK A MEXIKÓI CRISTERO HÁBORÚBAN

Katona Eszter FEDERICO GARCÍA LORCA CIGÁNYROMÁNCAINAK NŐALAKJAI

Zalai Anita NŐK FRANCO BÖRTÖNEIBEN

Marosi Ágnes SPANYOL KÖZTÁRSASÁGI EMIGRÁNS NŐK FRANCIAORSZÁGBAN (1939-1945)

Lénárt András ANYÁK, SZENTEK, KIRÁLYNŐK:  A FRANCO-RENDSZER TÖRTÉNELMI FILMJEINEK NŐKÉPE

Szente-Varga Mónika A MEXIKÓI POLITIKAI ÉLET NŐI SZEREPLŐI

Berta Tibor A LÁTHATATLAN NŐ.  TÖREKVÉSEK A NŐ TÁRSADALMI JELENLÉTÉNEK NYELVI MEGJELENÍTÉSÉRE A MAI SPANYOLORSZÁGBAN

Szilágyi Ágnes Judit RÓZSASZÍN DAGÁLY, EROTIKUS BALOLDAL ÉS ANTI-FEMINIZMUS - NŐK, POLITIKA, FEMINIZMUS AZ ELMÚLT KÉT ÉVTIZEDBEN LATIN-AMERIKÁBAN

A kötet szerzői

Előszó

A brazil Nemzeti Könyvtár (Biblioteca Nacional) az 1880-as évek óta rendez kiállításokat gyűjteménye anyagából. Nemrégiben olyan metszetek, fotók, újságcikkek, hangfelvételek és más dokumentumok kerültek itt a közönség elé, melyek Brazília női arcát jelenítik meg (Brasil feminino címmel, közülük néhány virtuálisan is megtekinthető a könyvtár digitális felületén{1}). A kurátorok ismertetője szerint a tematikus válogatás célja az, hogy képet adjon a brazil nők felszabadulásának állomásairól, heroikus küzdelmükről, amit azért folytattak, hogy kiléphessenek az otthon keretei közül, a hagyományosan férfiak irányította, nyilvános világba. Törekvéseik ugyanakkor sosem jelentették pusztán a nemek harcát vagy kibékíthetetlen ellentétüket, sokkal inkább a téves beidegződésekkel és előítéletekkel való leszámolást célozták. Azt, hogy férfiak és nők egyenlő feltételekkel működhessenek együtt a munkahelyeken, a politikában vagy az élet bármely más területén.

Miközben a világ számos pontján horizontálisan, és az egyes társadalmakban vertikálisan is még mindig igen nagy eltérések vannak a női emancipáció terén, a média egyre gyakrabban beszél arról, hogy a XXI. század a nők évszázada lesz, és az utóbbi években egyre erősödő tendenciaként mutatkozik a tudományban is, hogy új kutatási irányok bontakoznak ki a női tapasztalat és szemléleti sajátosságok megjelenítésére. Ezek mostanra dinamikusan fejlődő tudományterületekké váltak egyre kidolgozottabb elméleti és módszertani megalapozottsággal, és - ahogy azt Kéri Katalin kötetünk historiográfiai bevezetőjében leszögezi - „a nőtörténet tanulmányozása nem másodrangú tevékenység, hanem a történettudományi kutatások szerves része, azok kiteljesítője.”

Az itt összegyűjtött tanulmányok is ehhez az áramlathoz kapcsolódnak. Magyar hispanisták, luzitanisták, latin-amerikanisták korábban még nem készítettek hasonló témájú kötetet, bár más tematikus kiadványok (Zsidóság a hispán világban, 2004., A magyar forradalom és a hispán világ, 1956, 2007., A láthatatlan nép, 2008., Bicentenario, 1810-2010, Latin-Amerika: a függetlenség útjai, 2011.) szerkesztésével Anderle Ádám professzor élő hagyományt teremtett a Szegedi Egyetem hispanista műhelyében. 2013 novemberében a Hispanisztika Tanszék fennállásának 20. évfordulója alkalmából került megrendezésre a Nők a hispán világban című tudományos konferencia, ahová előadónak olyan kollégákat kértünk fel, akik már egy ideje - még ha kutatásaiknak csupán mellékszálára fűzve is - de figyelik, hol vannak a nők a hispán világ történetében, irodalmában, közéletében. Az elhangzott előadások kiindulópontként szolgáltak jelen kötet összeállításához, melyeket kiegészítettünk kollégáink hasonló témában született tanulmányaival. Az itt közölt munkák reményeink szerint azt bizonyítják, hogy a női szempont igen sokrétűen érvényesíthető, releváns megközelítés az általunk kutatott régióban is.

A tanulmányok két, jól elkülöníthető csoportba oszthatók. Az egyik - Csikós Zsuzsanna, Jancsó Katalin, Kökény Andrea és Tari Adrienn szövegei – életrajzi jellegűek, többé vagy kevésbé ismert nőalakok bemutatására, életútjuk, életművük új szempontú értékelésére vállalkoznak. A tanulmányok másik csoportja szélesebb társadalomi összefüggések keretei között vizsgálja a női sorsokat, a „második nem” mint csoport áll a középpontban. Ebben a blokkban a XX. századi Spanyolország kontextusában vizsgálja a kérdést Berta Tibor, Katona Eszter, Marosi Ágnes, Lénárt András és Zalai Anita. A gyarmati korszak családi életével Tóth Ágnes tanulmánya, a XIX. és XX. századi Mexikóval Nagy Marcel, Bodó Katalin és Szente-Varga Mónika írásai foglalkoznak, míg Szilágyi Ágnes Judit tanulmánya átfogó képet ad a nők latin-amerikai helyzetéről.

Szilágyi Ágnes Judit-Csikós Zsuzsanna

Kéri Katalin
A NŐTÖRTÉNET HISTORIOGRÁFIÁJA
A NŐTÖRTÉNET-ÍRÁS HISTÓRIÁJA

Történettudomány, nőtörténet-írás és gender-kutatás

A hagyományos történetírás művelői hosszú időn keresztül, a történelem tudományának XVIII-XIX. századi kialakulásától (a modern nemzetállamok létrejöttétől) kezdve a múlt tanulmányozását többnyire úgy végezték, hogy a nők történetére nem vagy csak alig, és inkább „mellékesen” fordítottak figyelmet. A XIX. század végére (férfi-) szakmává váló történetírás középpontjában a politika- és hadtörténet állt, ez pedig „a férfiak felsőbbrendű jogait, tetteit, gondolatait és katonai sikereit ünnepelte,”{2} és a múlt bemutatásából nem csupán a nők, hanem a gyermekek, a nem nyugati kultúrák népei, a kisebbségek, illetve a közélet szféráján kívül eső, a magánélethez tartozó történések is kimaradtak. Pierre Grimal egy korábban írt véleménye szerint „a történészek csak a férfiak történetéről tudnak [...] Felhasználják azt a kettősséget, hogy sok nyelv ugyanazzal a névvel jelöli az emberi nem képviselőit általában, mint a hímneműeket, és azon a címen, hogy az „emberek” történetét mesélik el, a férjek, fivérek, fiúk és apák történetére szorítkoznak. A lányok, asszonyok, nővérek és anyák csendben jelen lehetnek, mint titkos utasok: csak mellőztetésük által léteznek. Vannak ugyan közöttük olyanok, akik helyet kaptak az emberiség évkönyveiben, de azok máris gyanúsak, hogy hűtlenek lettek nőiességükhöz. Jeanne d’Arc-ot egy kicsit azért is égették el, mert makacsul férfiruhát hordott.”{3} Számos hasonló kutatói véleményt idézhetünk még, amelyek rámutatnak a hagyományos történetírás szemléletbeli hibáira, hiányosságaira. Gisela Bock német történész például így fogalmazott: „a hagyományos történetírásban a történelem olyasmi volt, amit a férfiak csinálnak, szenvednek el, írnak le, s a férfiak történelembeli – vagy a történelemmel kapcsolatos – tapasztalata »általában« a történelemmel azonosult.”{4} A tudományos történetírás fejlődési fázisait több írásában vizsgáló német kutató, Iggers szerint a XIX. század közepétől a XX. század közepéig uralkodott a történetírásban és múlt-kutatásban az a történeti módszer, amely lényegét a források kritikai vizsgálata jelentette. A történelem tudományos jellegét maga a módszertan adta. A kutatók előtérbe helyezték, előnyben részesítették az írott forrásokat, főként a hivatalos, levéltárban, irattárban őrzött iratokat. „Ezek a források feltárták a politikai döntéshozó helyzetben lévő, többnyire férfi történelmi szereplők szándékait.”{5} A nők történetének feltárásához alapot jelentő forrásokat viszont a tudományos történetírás kezdeti szakaszában nem vagy alig kutatták, illetve ezek eleve sokkal kisebb mennyiségben keletkeztek és őrződtek meg a történelem során, lévén maga a források konstruálása és továbbhagyományozása is főként a férfiak világához kötődő tevékenység.

A feminizmus{6} XIX. század végétől kibontakozó különböző hullámai és áramlatai, a múltkutatásban a XX. század középső időszakától, de különösen a II. világháborút követően kibontakozott ún. társadalomtudományi megközelítések,{7} a nők megjelenése a történészi szakmában egyaránt hozzájárultak ahhoz, hogy a hagyományos történetírás férfiközpontú múltábrázolása a XX. század második felére megkérdőjeleződött. A nőtörténet-írás tulajdonképpen ennek a szemléletnek a kritikájaként született, és a bírálat elméleti és empirikus szinten is kibontakozott. Ez az új kutatási szemléletmód rámutatott arra, hogy ugyan a nők és a férfiak története természetesen együttesen tette ki a múltat, mégis más a „a történelemben jelentkező és a történelemmel kapcsolatos női tapasztalat.”{8} Több más feldolgozás mellett jól mutatják az alapvető szemléleti eltéréseket és súlyponteltolódásokat a „hagyományos történetírás” és a „nőtörténet-írás” eredményei alapján készült különböző kronológiák. Utóbbira példa az James Trager által készített The Women’s Chronology (A nők kronológiája){9} és a Kirstin Olsen által írott Chronology of Women’s History (A nőtörténet kronológiája){10} című kötet.

A nőtörténet kutatása, illetve (újabban) a történelem gender szemléletű feltárása néhány évtizeddel ezelőtt még gyerekcipőben járt. Napjainkban ez a történettudomány egyik leginkább virágzó területe, jól kidolgozott elméleti és módszertani alapozással, amely napról napra dinamikusan fejlődik, és – inter- és multidiszciplináris közelítésekre támaszkodva – mind jobban átformálja az előző korokról való ismereteinket. Külföldi és hazai szerzők ezrei próbálják kutatásaikkal és műveikkel bizonyítani, hogy a nőtörténet tanulmányozása nem másodrangú tevékenység, hanem a történettudományi kutatások szerves része, azok kiteljesítője.{11} (Mindez karöltve jár azzal a folyamattal, ahogyan a bölcseleti tudományok legkülönbözőbb területein – például az irodalomtudományban, a pszichológiában, a szociológiában, az etnográfiában, a művészettörténetben, a színháztudományban, a filozófiában stb. – is megjelenik a női látásmód.{12})

A korábban hagyományosan használt történeti forrásanyagnál szélesebb bázissal dolgozó, a múlt korszakolását átértelmező, a nemek dichotómiáit kritika alá vonó, a nyugati világ hagyományosan sikeres és befolyásos férfiakra, férfi-csoportokra koncentráló narratíváit kitágító nőtörténet-írás gyökeresen új képet közvetít a múltról. Ennek újszerű kereteket ad a XX. század második felétől kibontakozott (mintegy a társadalomtudományi modellekre adott válaszként született) kulturalista megközelítés a történeti kutatásokban. Ez a szemléleti mód olyan történetírásra támaszt igényt, amely a lakosság széles tömegei (mindkét nem, minden korosztály, nem csak a többségi társadalom tagjai) felé fordul, nem követi a történelem lineáris folyamatként való felfogását, és jellemzője még az is, hogy (legalábbis elméletben) a „Nyugatra való fixálódástól a nem-nyugati társadalmak és kultúrák felé fordul”{13}, amelyek önmagukban is értékesek és figyelemre méltóak, bonyolult kapcsolati rendszereik vizsgálata pedig új megvilágításba helyezheti a múltról való eddigi tudás számos elemét. A gazdasági-politikai fókuszálás helyett ez a fajta, a nőtörténet-írás fejlődésére is jelentősen ható történetírói szemléletmód a kulturális (vallási, ideológiai, művelődés- és nevelésügyi stb.) tényezőket vizsgálja. (Megjegyzendő, hogy az irányzatot különböző szerzők eltérő névvel illetik, például Manning{14} tudományos-kulturális módszernek hívja ugyanezt, Conrad{15} pedig történelmi kultúratudománynak.)

A nőtörténeti kutatások főbb korszakai és jellemzői

A nőtörténeti kutatások – több hullámban való és számos irányzatba sorolható –kibontakozása a XX. századi társadalmi és intellektuális változások következménye. Az angol írónő, Virginia Wolf (1882-1941) már 1928-ban felvetette, hogy a történetkutatásból hiányzik a női jelenlét.{16} Miként June Purvis írja, Wolf a saját korában valóban nem találhatott sok olyan könyvet, amely a nők történelmi szerepéről, egyáltalán a női nem múltjáról szólt, hiszen a XIX. századi angliai történetkutatók művei között kevés ilyen született.{17} Szeretnénk azonban jelezni, hogy kivételek persze akadtak, – néhány angol példát kiemelve – például a női jogok korabeli híres védelmezője, Lucas Clara Balfour{18} (1808-1878) átfogó nőtörténeti munkái, és ifjú kortársnői számára összeállított, híres tudós- és írónők életrajzát közlő műve.{19} Vagy William Davenport Adams (1828-1891) munkássága, aki kiemelkedő nőkről szóló életrajzi kötetek egész sorát publikálta.{20} Jóllehet, a történész generációk a XX. század elejét megelőzően sem tagadták a női jelenlétet a történelemben, de – ahogyan művükben French és Poska is fogalmaznak – kevés érdeklődést mutattak azoknak a nőknek az élete iránt, akik nem voltak uralkodónők, vagy direkt módon valamely politikai változással kapcsolatban álló személyek.{21} Natalie Zemon Davis ezt a „női kiválóságok” iránti kutatói érdeklődésnek nevezte.

Az 1929-ben Franciaországban életre hívott folyóirat, az Annales és a köréje szerveződött kutatók által képviselt szemlélet{22} – sok más, a korábbi történetírói munkákban szintén háttérben maradó vagy meg sem jelenített társadalmi csoporthoz, réteghez hasonlóan – a nők múltját is a vizsgálandó területek közé emelte. A korábbi időciklusoktól eltérő, a hosszú és rövid időtartam fogalmát bevezető, a kvantitatív elemzésekre is bőségesen építő, az antropológia, a geográfia, a szociológia, a demográfia és statisztika, a pszichohistória és más tudományok adatfeldolgozási módszereire is alapozó kutatói munka nagyban fellendítette a nőtörténeti kutatásokat. Ez a folyóirat, valamint időben és térben messze sugárzó hatása adta az egyik legelső lendítőerőt.

A feminista irányzatok második, az 1960-as évektől kibontakozó hulláma és az 1968-as társadalmi mozgalmak hatása ismét felerősítette a „történelem újraírását követelők” hangját. Ekkor bontakozott ki a nőtudományok (women’s studies) tudományossá válásért való küzdelem.{23} Miként Pető Andrea kiemelte, „fontos azonban elválasztani a nőket az elemzés középpontjába helyező történetírás módszertanát a nőkről alkotott feminista elméletektől.”{24} Claude Fohlen már egy 1980-ban tartott előadásában szintén arról beszélt, hogy a nő „visszatérése” a történelembe a társadalomtudományok és nőmozgalmak befolyása mellett éppen annak is köszönhető, hogy bizonyos amerikai, majd európai egyetemeken is fellendültek a nőkről szóló tanulmányok, és konferenciák, kutatóközpontok, speciális folyóiratok sora erősítette és bátorította a nőtörténeti vizsgálódásokat.{25}

Az elmúlt évtizedekben a nyugati történetírás számos, a nők történetét különböző aspektusokból bemutató kutatást illetve művet produkált, így volt ez a spanyolországi történetkutatásban is. Ezeknek a megszületése az 1960-as, 1970-es évektől kezdve eltérő történetírói irányzatok, iskolák tevékenységéhez köthető, éppen ezért tematikájuk, kutatási forrásbázisuk és módszertanuk sokszor meglehetős eltérést mutat. Pető Andrea összefoglalása szerint az első korszakot az 1970-es 80-as években az ún. kompenzációs vagy szeparatista iskola kutatásai határozták meg, amelyek a his-story megírása helyett a her-story kibontását célozták, vagyis a nők láthatóvá tételét a történelemben. Ezzel vélték elkerülhetőnek és megakadályozhatónak azt, hogy a nő kimaradjon a múlt bemutatásából, a történelem feltárásából és (tan)könyvekben való ábrázolásból. A második korszak az ún. integrációs iskola működésének időszaka, amely társadalomtörténeti keretek között vizsgálta a női múltat: a kutatásokban a nők mint társadalmi csoport állnak a középpontban. A Joan Kelly (1928-1982) által megalapozott harmadik nőtörténet-írói iskola a társadalmi nem (gender) (meta)fogalmának bevezetésével fejtette ki a történelemre vonatkozó vizsgálódásait, amely fogalom tulajdonképpen maga a módszer is. Véleménye szerint „a nem alapvető a társadalmi rend elemzésében, éppen úgy, mint a társadalmi osztály és faj.”{26} Kelly 1977-ben írott munkája, a Did Women Have a Renaissance? (Volt-e a nőknek reneszánszuk?){27} című mű arra buzdította a kutatókat, hogy gondolják újra a „reneszánsz” terminus jelentését, saját kutatásai alapján ugyanis arra jutott, hogy ez a korszak virágzása csúcspontján is inkább hanyatlást, semmint emelkedést hozott az európai női tömegek életében. Kelly ezzel a művével is bizonyította, hogy a nőtörténeti kutatások nyomán, azok hatására jelentősen változhat a nyugati fejlődésről korábban kialakított kép, maga a történeti narratíva.{28}

Az 1989-ben alapított Gender and History című folyóirat már első számában megfogalmazta, hogy a gender-szempontú vizsgálatok esetében „a nőtörténet-írás nem a népesség felét, hanem egészét érinti”. Ehhez viszont feltétlenül szükséges az elméleti keretek kidolgozása. Egyes kutatók, mint például Gerda Lerner{29} napjainkban úgy gondolják, hogy ha a nőtörténet, a nemek közötti kapcsolatok, a társadalmi nem vizsgálatával változtatunk a korábbi „patriarchális” történetíráson, akkor egy, az eddigitől különböző múlt-kép, „új történelem” tárul elénk. Mások, mint például Joan Wallach Scott{30} viszont úgy hiszik, a nők történetének megismerése sem változtat alapvetően a korábbi múlt-értelmezéseken. Scott ugyanakkor amellett érvelt műveiben, hogy nem elegendő az olyan jelenségek történetének a vizsgálata, amelyekből a nők hagyományosan kiszorultak, például a politika világa, hanem a múlt más dimenzióit, a magán- és közélet különböző színtereit is kutatni kell.

Csaknem egy évtizeddel ezelőtt született összefoglalásában Pető Andrea kiemelte, hogy – bár számos (például a nőtörténet és a társadalmi nemek történetének szembeállításával kapcsolatos) vita terheli a nők múltjának feltárását – a nőtörténet-írás olyan rövid múltra tekinthet vissza, hogy „annak az egyszerűnek tűnő kérdésnek a vizsgálata: hol voltak a nők?, még történészek generációinak ad feladatot.”{31}

A kutatások tematikájának kiszélesedése

Nem csupán a nőtörténeti és gender-kutatások elméleti kereteinek, de tematikájának megújulása is folyamatos. Claude Fohlen már idézett 1980-as előadásában azt emelte ki, hogy addig a világ különböző helyszínein létrejött nőtudományi központok tipológiákat dolgoztak ki, és csupán néhány adott tématerületet vizsgáltak a nőtörténet vonatkozásában. Az 1960-as és 1970-es évek hagyományos témái voltak az alábbiak: a női munka, a női jogok, a nő és a család, a nőnevelés és női művelődés, a női szervezetek és mozgalmak története. Ezekhez az utóbbi évtizedekben felzárkóztak a női test, a szexualitás, a női egészség, a nőorvoslás történetét vizsgáló, a szépségápolással, a divattal, a háztartással, a női ön- és társadalmi reprezentációval kapcsolatos feltárások. A társadalmi nem kategóriájának bevezetése a nők történetének vizsgálatába új, összetettebb, nem csupán a nőkre, hanem a két nemre együttesen, kapcsolataik összetettségében tekintő, a különböző társadalmi rétegek, történeti korszakok, népek asszonyainak és leányainak életvitele közti különbségekre (is) figyelő témákat eredményezett. Munkájukban a már említett French és Poska az alábbi öt területet emelték ki az elmúlt évek tematikájából: 1. a történelmi események és eszmények kapcsolata a nők életével; 2. a család és a szexualitás története; 3. a nem (gender) társadalmi konstrukciója; 4. a kulturális eszmények és a nők élete közti különbségek; 5. a nők észlelései saját magukról és szerepeikről. Ez utóbbiról azt írták, hogy a nőtörténet-írás egyik legfőbb hozadéka éppen az, hogy a kutatók felfedezték és újra-felfedezték a nők által írott műveket.{32}

Napjainkban már kevésbé áll az, a három évtizeddel ezelőtt Fohlen által megfogalmazott vélemény, hogy a nőtörténeti problematika (tematika) az egyes nyugati országokban egyenetlen, és az eredmények térben széthúzódnak és csupán korlátozott számúak. Azóta, mióta ő 1980-ban megfogalmazta a jövő nőtörténeti kutatásokkal kapcsolatos főbb feladatait, tulajdonképpen valamennyi teljesült, sőt, valószínűleg színesebben és sokoldalúbban, mint ahogyan ez akkoriban várható volt. Ő akkor a tipológia kidolgozását, a források újabb szemléjét, a több diszciplínával való közös közelítést és a férfi és női kutatók közös kutatásait tartotta legfőbb feladatnak.{33}

A nőtörténeti kutatások eredményei és produktumai

Átfogó nőtörténeti munkák

A nőtörténeti kutatómunkát és a témában való tájékozódást napjainkban számos módszertani- és forráskiadvány segíti, valamint olyan másodlagos kútfők, amelyek különböző szempontok szerint szerkesztett áttekintést nyújtanak a múltról. Szinte lehetetlen vállalkozás „általánosságban” áttekinteni a nőtörténeti munkákat, egyszerűbb a különböző irányzatokhoz, iskolákhoz, országokhoz kapcsolható, illetve egyes forráscsoportokhoz, téma-együttesekhez vagy metodológiákhoz köthető feltárásokat számba venni. A nőtörténet kutatója historiográfiai vizsgálódásai elején meglepve tapasztalhatja, hogy nagyívű, az ókortól induló és az összegzés keletkezésének időszakáig tartó nőtörténeti áttekintések már a XVIII. században is készültek. Az angolszász országokban máig nagyrabecsült és idézett munka például Alexander William The history of women from earliest antiquity to the present time (A nők története a kora antikvitástól napjainkig) című, 1782-ben Londonban megjelent műve.{34} (Fejezetünk későbbi, az egyes országok nőtörténeti kutatásait szemléző részeiben még további, a XX-XXI. század előtt született munkák is bemutatásra kerülnek.)

Az újabb évtizedekben sok olyan, átfogó igénnyel írott nőtörténeti monográfia jelent meg, mint a képi ábrázolások és tárgyi források elemzésére épített, az ókortól a kora újkorig ívelő monumentális németországi{35} (eredetileg az NDK-ban kiadott) sorozat, vagy a franciaországi szerkesztésű, Duby és Perrot által koordinált{36} öt kötetes mű, melyet több világnyelvre lefordítottak, vagy Amelang és Nash{37} spanyol eredményekre is építő kötete, a vizsgálódások körébe a nyugati államok mellett az oroszországi nőtörténetet is bevonó Hutton-féle{38} kötet, vagy Bonnie Smith{39} munkája, illetve a nyugati nőtörténethez számos tanulmányt közlő Thebaud-féle{40} kötet, hogy csak néhány példát említsünk. Ezek mellett az utóbbi időben hatalmas számban jelentek meg külföldön és hazánkban{41} is a helyi és regionális szintek történéseit feltáró nőtörténeti írások, illetve a valamely ország (nép) nőhistóriájának egy szeletét, korszakát feldolgozó munkák.

Ábécé-rendben közölt címszavak szerint mutatja be a nők világtörténelemben való jelenlétét a The Encyclopedia of Women in World History{42} című, négy kötetes, csaknem 3000 oldalas munka. Az összehasonlító, glóbusz-szintű szemléletet érvényre juttató mű 1250 címszó alá rendezve sorakoztatja fel azokat a legújabb kutatási eredményeket, amelyek az utóbbi három évtized során a robbanásszerűen kiterjedt nőtörténeti és gender vizsgálódások nyomán felszínre kerültek a nők mindennapi életét, korszakonként és területenként betöltött vezető szerepét illetően. A kötet voltaképpen azt demonstrálja, hogy sohasem létezett olyan történelmi, társadalmi vagy demográfiai változás, amelyben ne lettek volna résztvevők a nők, illetve ami ne érintette volna az ő életüket is.

Több olyan virtuális gyűjtemény is létesült az elmúlt években, amelyek széleskörű áttekintést nyújtanak különböző országok nőtörténetéről, ráadásul a közreadott tanulmányokat digitalizált forrásokkal és kutatóhelyek, nőtörténeti folyóiratok elérhetőségével kiegészítve. Kiemelkedik ezek közül például a holland szerkesztésű Virtual Library Women’s History{43} nevű oldal.

Bár világszerte számos mű tárgyalja az ókori és középkori – kora újkori nőtörténetet is{44}, a leginkább kutatott időszak a XIX-XX. század{45}, ami számos egyéb ok mellett nyilvánvalóan a források bőségével is magyarázható. A hagyományos, levéltárakban őrzött, túlnyomórészt férfiak által hátrahagyott írott források mellett a nőtörténet és a társadalmi nemek történetének kutatói sok egyéb, a hagyományos történetírói iskolák által nem, vagy alig értékelt kútfővel dolgoznak. Mindez érthető, hiszen a női magánszféra, a családtörténet, a mentalitástörténet izgalmas részletei a hivatalos szervek által közölt és/vagy őrzött forrásokból szinte nem is tűnnek elő. A történettudomány újabb évtizedekben használt forráscsoportjai és metódusai a nőtörténeti kutatásokban is széles körben használatosak: a kvantitatív vizsgálódásokat megalapozó, értékes adatokat tartalmazó források, a történeti ikonográfia, az elmúlt két évszázadban igen gazdag sajtóanyag különböző szempontú (kvalitatív) feldolgozása, az oral history kutatása, a tárgyi kultúra elemeinek vizsgálata (például viselet- vagy háztartástörténet), illetve a szimbólumok, a társadalmi reprezentáció, a nyelvhasználat, a narratívák vizsgálata mind-mind értékes ismereteket tesz hozzá a (női) múlt teljesebb megismeréséhez.{46}

Nagy segítséget nyújtanak a történelmi megismerésben azok a monográfiák is, amelyek a nőkről íródtak, és egy-egy ország, tágabb vagy szűkebb régió illetve egyes időszakok, korszakok nőtörténetét mutatják be. A XIX. század végén inkább leíró, a nőket (és férfiakat) külsőleg lefestő, esetleg szokásaikat is bemutató könyvek születtek.{47} A XX. század közepétől egyre nagyobb számban jelentek meg elemző, összehasonlító és „egyetemes” nőtörténeti összefoglalások.{48} Az utóbbi évtizedekben, miként Claude Fohlen is megállapítja,{49} inkább a nemzeti nőtörténetírás időszakát éljük, illetve a nő néhány specifikus tevékenységére terjednek ki a vizsgálatok. A történészek „szakosodtak”: egyesek a nők jogi helyzetét, mások egészségügyi problémáikat, megint mások pedig megítélésük történeti alakulását kutatják, és írják meg műveikben. Ilyen írások laza, mégis összefüggő füzére korunkban több nagy lélegzetű nőtörténeti kézikönyv is, melyeket kutatók egész sora állított össze. E kötetek valóban olyan sokszínű forrásbázisra támaszkodnak, amire korábban nemigen volt példa.{50} Számos, nyomtatott és elektronikus formátumban elkészített forrás- és szemelvénygyűjtemény, weboldal és virtuális múzeum is létezik már a nőtörténet gazdag tematikájához kapcsolódóan.{51}

Életrajzok, enciklopédiák híres nőkről

Fontos és a nőtörténet szempontjából az egyik legrégebb óta rendelkezésre álló források azok az életrajzok, amelyeket korábbi századokban vagy újabban írtak.{52} Ezekkel kapcsolatosan azonban felmerül egy jelentős probléma: az életrajzírók – ritka kivételtől eltekintve – mindig olyan személyek életútját mutatják be, akiknek a sorsa valamilyen szempontból közérdeklődésre tarthat számot, és – gyakran – teljesen máshogy alakult, mint a kortársak közül más nőké. A biográfiák így egyrészt híres nőkről (uralkodónők, szentek, tudósok, művészek, politikusnők); másrészt pedig „hírhedt” nőkről (kurtizánok, kémek, botrányhősök) szólnak. A történelem „névtelen”, elfelejtett, a korabeli társadalmak többségben lévő szereplőiről így alig-alig lehet életrajzi adatokat találni, márpedig korunk nőkutatása elsősorban rájuk kíváncsi.

Említhető több olyan, különböző korszakokat átfogó vagy egyes földrajzi területekre/országokra kiterjedően női életrajzokat közlő enciklopédia, mint például a Tompkins és Foster által szerkesztett Notable Twentieth-Century Latin American Women: A Biographical Dictionary (Híres latin-amerikai nők a huszadik században: életrajzi lexikon),{53} vagy a James szerkesztésében megjelent három kötetes Notable American Women: A Biographical Dictionary, 1607-1950 (Híres amerikai nők: életrajzi lexikon, 1607-1950){54}, az Uglow-féle Macmillan Dictionary of Women’ Biography (Női életrajzok Macmillan lexikona){55}, a Dorothy Salem-szerkesztette African American Women: A Biographical Dictionary (Afro-amerikai nők: életrajzi lexikon){56}, a Hine által szerkesztett Black Women in America: An Historical Encyclopedia (Fekete nők Amerikában: történeti enciklopédia){57} vagy a Thomas, Braithwaite és Mitchell által összeállított African American women: an annotated bibliography (Afro-amerikai nők: annotált bibliográfia){58} és a belga nőtörténet átfogó, számos női életrajzot tartalmazó enciklopédiája Dictionnaire des femmes belges. XIXe et XXe siècle{59} címmel. Hazánkban kiemelhető például Zalai Szalay László A zsidó nők története{60} című, több kiadást megért műve, vagy a Hires asszonyok{61} című munka.

Számos olyan mű is készült az elmúlt évtizedekben, amelyek valamilyen téma köré csoportosítva mutatják be híres nők életrajzát, munkásságát, műveikből vett részleteket. Gyakoriak például az olyan, női írókról készült összeállítások, mint az Ann Shockley által szerkesztett Afro-American Women Writers, 1746-1933: An Anthology and Critical Guide (Afro-amerikai női írók, 1746-1933: antológia és kritikai útmutató){62}. Hasonló az alkotásaikat francia nyelven létrehozó nőket bemutató Dictionnaire littéraire des femmes de langue française. De Marie de France à Marie Ndiaye (Francia nyelvű nők irodalmi lexikona. Franciaországi Mariától Marie Ndiaye-ig){63}, amelyben számos, további hasonló enciklopédiára vonatkozó utalást is találhatunk. A természettudományokban kiemelkedő nők adatait úgyszintén számos gyűjteményben tették már közzé, többek között a Women in science: antiquity through the nineteenth century (Nők a tudományban: az ókortól a 19. századig){64} címűben. Politikatörténeti szempontból is jelentős Fauré és Dubois Political and historical encyclopedia of women (A nők politikai és történelmi enciklopédiája){65} című munkája.

Híres nőkről gyakran olvashatunk hosszabb-rövidebb életrajzi tárgyú szócikkeket egy-egy tudományág vagy ország, korszak biográfiai gyűjteményeiben is, ezeknek a sokaságát ennek a tanulmánynak a keretei között lehetetlen felsorolni. Példaként (a későbbiekben helyenként említésre kerülő magyar és külföldi életrajzi gyűjteményeken kívül) egy XVII. századi, Louis Moreri (1643-1680) által összeállított, monumentális francia gyűjteményt említünk: a Le grand dictionaire historique (Nagy történeti szótár) {66}, mely annyira népszerű volt a maga korában, hogy 1671 és 1759 között 210 kiadást megért, és amely számos nő adatait is tartalmazza.

Forrásgyűjtemények, bibliográfiák

Világszerte számos olyan forrásgyűjtemény is kiadásra került az elmúlt évtizedekben, amelyek a nőtörténet tanulmányozásához közölnek teljes vagy részletekben közzétett alapszövegeket. Emilie Amt például a középkori női életmód tanulmányozásához szerkesztett forrásgyűjteményt.{67} Goldberg a középkori Anglia nőtörténetének forrásait közölte.{68} Klein egy későbbi időszak, az 1500 és 1640 közötti Anglia kifejezetten férfiak által nőkről és házasságról írt szövegeit válogatta egybe.{69} Több olyan szemelvénygyűjtemény is megjelent, amelyek régi korok író- és költőnőinek műveiből nyújtanak válogatást. Carolyn Larrington gyűjteménye{70} a középkor, Katharina Wilson műve{71} pedig a reneszánsz és reformáció időszakának „női hangjáról” tudósít. A belgiumi feminizmus történetének forrásadatait tartalmazza Flour és Jacques 1993-as munkája.{72}

Külön csoportot alkotnak a feminizmus történetének egybegyűjtött dokumentumai. Ezek közül egy a Margaret McFadden által szerkesztett Golden Cables of Sympathy: The Transatlantic Sources of Nineteenth-Century Feminism (A szimpátia arany kötelei: a XIX. századi feminizmus transzatlanti forrásai){73} című válogatás, amely tematikus fejezetekben mutatja be az 1820 és 1880 közötti időszakban keletkezett alapvető, nőkkel kapcsolatos forrásokat. A francia feminista írások bőséges forrásgyűjteménye a két vaskos kötetben kiadott Le grief des femmes (Az asszonyok panasza){74} című munka. A nőkről való gondolkodás változatos kútfőit fűzte egybe Rosemary Agonito History of Ideas on Women (A nőkről szóló eszmék története){75} című kötetében, és ugyanezt tekinti át az ókortól a viktoriánus korig a Julia O’Faolain és Lauro Martines szerzőpáros{76} által szerkesztett összeállítás. A spanyol nőtörténet fontosabb forrásaiba kiváló bevezetést nyújt a Textos para la historia de las mujeres en España (Szövegek a spanyolországi nőtörténethez){77} című kötet, amely az ókortól a XX. század végéig ad kommentárokkal és igen részletes bibliográfiával alátámasztott, tematikus áttekintést a nők múltban elfoglalt helyéről, megítélésükről különböző korokban. Susan Ware könyve{78} a modern kori amerikai nők életének korabeli dokumentumokkal és képekkel alátámasztott dimenzióiba enged bepillantást.

Számos, a nőtörténet különböző korszakait, földrajzi területeit stb. bemutató bibliográfia{79} is készült az elmúlt évtizedekben, amelyek széleskörű szakirodalmi tájékozódást tesznek lehetővé.

Az egyes országok nőtörténetét bemutató főbb kutatások és publikációk

Tanulmányunknak ebben a részében röviden, csupán néhány historiográfiai jellemző (például kutatási tendenciák, csomópontok, főbb művek és újabb törekvések) vázolásával nyújtunk bepillantást néhány nyugati ország nőtörténeti és gender kutatásainak másfél évszázados múltjába.

Az Amerikai Egyesült Államok a világban az az ország, ahol tulajdonképpen először bontakozott ki – a felsőoktatási szférához kapcsolódóan – a nőtanulmányok (women’s studies) művelése. Ennek keretei között fontos területként jelent meg a tudományos igényű nőtörténet-írás, illetve a történeti gender-kutatás. Miként a nőtanulmányok történetének harminc évét elemző Marilyn Boxer írta 2001-ben a Clio című folyóiratban megjelent tanulmányában, a Dissertation Abstracts International nevű szervezet 1978-ban vette fel a doktori tézisek témabesorolási kategóriái közé a women’s studies kifejezést, és abban az évben tíz művet tudtak alá beilleszteni. A nőtanulmányok óriási mértékű felfutását jelzi, hogy 1995-ben már 2478 ilyen tárgyú munka szerepelt az adatbázisban.{80} Mindennek hátterében természetesen látnunk kell azt a tényt, hogy az amerikai egyetemeken hogyan növekedett szinte exponenciálisan – az interdiszcplináris tématerületek között gyorsan legnépszerűbbé vált – nőtanulmányokat választó diákok száma. Boxer érdekes adatot közöl tanulmányában a „hőskorszak” kezdeti lépéseiről: 1973-ban a Berkeley Egyetemen megindult első women’s studies kurzus 25 helyére 300 hallgató próbált bejutni. Ma már ezrek járnak hasonló képzésekre a világon, létszámaikat és a kurzusok, szakok témaválasztékát tekintve az USA vezető szerepet tölt be. A tématerülethez kapcsolódó doktori kurzusok kevésbé dinamikusan fejlődtek, de napjainkban több észak-amerikai egyetemen is lehet például a doktorképzés keretei között is kifejezetten nőtörténeti kutatásokkal foglalkozni.

Az USA nőtörténetéről megszámlálhatatlanul sok könyv és tanulmány született. Különösen az érdeklődés középpontjában állt az elmúlt évtizedek történetírásában a XIX. század, amelyet Amerikában is a „nők százada”-ként emlegetnek azok miatt a hatalmas, a női élet valamennyi területén változásokat hozó folyamatok, események miatt, mint amilyen a jogi helyzet változása, a nők közép- és felsőoktatási intézményekbe való bekerülése, a nők közéletben való megjelenése. Az amerikai nőkutatások korai eredményei főként a XVIII-XIX. század fordulójának történéseit érintették. Mary Sumner Benson 1935-ben publikált kötete, a Women in Eigthteenth-Century America (Nők a XVIII. századi Amerikában){81} jól példázza ezt. Ez a korszak az újabb amerikai nőtörténet-írásban is az egyik fókuszban lévő, ahogyan az utóbbi évtizedek publikációi{82} tükrözik.

A korabeli források nagy része ugyan a fehér, középosztálybeli és protestáns nők élet- illetve gondolkodásmódját tükrözi, de nem hagyható figyelmen kívül, hogy az amerikai társadalomban korábban is jelentős számban éltek például európai származású amerikai, afro-amerikai és őslakos amerikai nők is, igen eltérő társadalmi-gazdasági helyzetben, más és más földrajzi körülmények között, és rendkívül különböző vallási meggyőződéssel, életszemlélettel és hagyományokkal. Az amerikai multikulturális paletta éppen ezért sokszínű és pontosan definiált történeti megközelítést kíván a nőtörténet vonatkozásában is. Több ilyen próbálkozást is nyomon követhetünk az ottani nőtörténetírásban, újabban kiemelkedik közülük például Wayne Tiffany{83} többféle nézőpontot összevető és bemutató műve{84} vagy az amerikai nőtörténet sokféle részletét és olvasatát adó, 37 tanulmányt összefogó, a közelmúltban már harmadik kiadásban megjelent kötet, az Unequal sisters: a multicultural reader in U.S. women’s history (Nem egyenlő nővérek: az USA nőtörténetének multikulturális olvasata){85}. A fekete amerikai nők történetének bemutatására egyik érdekes és izgalmas kérdéseket feszegető példa a Black Women in the Nineteenth-Century American Life: Their Words, Their thoughts, Their Feelings (Fekete nők a XIX. századi amerikai életben: szavaik, gondolataik és érzéseik){86} című kötet. Az őslakos- („indián”) nők élettörténeteinek narratívák segítségével való bemutatását nyújtja az American Indian Women (Amerikai indián nők){87} című kötet.

Az Amerikai Egyesült Államokban a nőtörténetnek nemzeti múzeuma is létesült (National Women’s History Museum), amely sokszínű írott és tárgyi anyagok őrzése mellett több tudományos tanácskozásnak, valós és virtuális kiállításnak is helyszíne. Alapítója, Karen Staser saját bevallása szerint azért hozta létre 1996-ban ezt az intézményt, hogy hozzájáruljon a nők diszkriminációjának jövőbeni megszüntetéséhez.{88} Több, fejezetünk jegyzetapparátusában fentebb már említett amerikai virtuális tárhely is szolgálja a nőkutatásokat.{89} Az amerikai nőtörténeti feltárások új irányzatairól részletes áttekintést nyújt Elisabeth Klapp{90} cikke, a nőtörténet kronológiáját{91} pedig Sue Heinemann állította össze.

Az észak-amerikai kontinens másik állama, Kanada is igen jelentős nőtörténeti kutatási eredményeket tud felmutatni. Constance Backhouse 1991-ben megjelent Petticoats and Prejudice: Women and Law in Nineteenth-Century Canada (Alsószoknyák és előítélet: A nők és a jog a XIX. századi Kanadában) című könyve például a kanadai nők jogainak jelzett időszakban történt alakulását mutatja be, kitérve azoknak az úttörő asszonyoknak (Clara Brett, Euphemia Rabbitt, Ellen Rogers és mások) tevékenységére, akik az országban a nőemancipáció első szószólói voltak, ráadásul úgy, hogy a nők jogainak kiterjesztését gyakran más, a korabeli társadalom bajait orvosló céllal kapcsolták össze (az angolok elleni küzdelem, a nők szexuális bántalmazása elleni fellépés stb.).{92} A négy kanadai történészt összefogó The Clio Collective{93} a Québecben élő nők négy évszázados történetét tekintette át, az előbb említett kötethez hasonlóan úgy, hogy kiemelte azoknak az asszonyoknak az alakját, akik felléptek a női jogok érdekében. Claire Du Sablon szintén a québec-i nők történetének részletes kronológiáját készítette el 1608-tól – Québec alapításától – napjainkig, benne számos nőnevelés-történeti részletet is feltüntetve.{94}

A nőtörténeti kutatások európai bölcsőjének sokak szerint Nagy-Britannia számít. A nőkről, történetükről szóló kutatások a szigetországban valóban jelentős múltra tekinthetnek vissza. A tanulmányunkban korábban már említett Balfour és Davenport-féle nőtörténeti művek az elsők között említhetők az egész kontinensen. Az első világháború után további fontos, például az angol munkásnők történetével kapcsolatos összegzések{95} készültek Angliában, és az USA mellett itt bontakoztak ki először a nőtudományok is. Kiemelkedők a nők múltjának szintén számos részletére rávilágító angol családtörténeti{96} kutatások, amelyek gyakran összefonódnak például az anyaság, a születésszabályozás, a gyermeknevelés kérdésével.{97} Az egyes történelmi korok társadalom- és nőtörténeti kutatásai is gazdag anyagot hoztak felszínre az elmúlt évtizedekben. A középkor az egyik kiemelten és összefüggéseiben vizsgált időszak az angol nőtörténetírásban, ahogyan ezt az olyan átfogó igénnyel készült művek jelzik, mint például az oxfordi kutatónő, Henriette Leyser Medieval Women: a Social History of Women in England 450-1500 (A középkori nők: az angol nők társadalomtörténete 450 és 1500 között){98} című munkája, vagy Susan Johns{99} XII. századi nemesasszonyokról írt könyve, illetve Mavis Mate Women in Medieval English Society. Economic and Social History (Nők a középkori angol társadalomban. Gazdaság- és társadalomtörténet){100} című műve. A reneszánsz és kora újkor kutatását is sok angliai történész végzi, köztük a legtöbben társadalomtörténeti közelítéssel, mint azt például Anne Laurence Women in England 1500-1760: A Social History (Nők Angliában 1500-1760 között: társadalomtörténet) című műve példázza. A sorozat következő kötete, amely az 1760 és 1914 közötti angol nőtörténetről szól, Susie Steinbach{101} munkája. A viktoriánus korszak nőtörténetét is számos angol és külföldi szerző vizsgálja, akik különböző tématerületek forrásait feltárva összegzik ismereteiket.{102} Angliában óriási szakirodalma van a szüfrazsett-mozgalom történetének{103} is, és ez a téma a külföldi kutatók érdeklődésére{104} is számot tarthat.

A társadalmi nem mint kategória az amerikai kutatókkal szinte egyidőben Angliában is fontos elemzési kiindulóponttá vált. A szigetországban Gender in History címmel könyvsorozat{105} és önálló folyóirat{106} is indult e szemléleti mód eredményeit tükrözve, és magáról a témáról önálló könyv is megjelent Merry Wiesner-Hanks{107} tollából, melynek bevezetése részletes áttekintést ad a társadalmi nem jelenlétéről a történeti kutatásokban, és ehhez a témával kapcsolatos részletes bibliográfia is járul.

Franciaországban igen széleskörű és világszerte ismert eredményeket hoztak a nők történetével kapcsolatos eddigi vizsgálódások. Egy 2002-es tanulmányát Fabrice Virgili ezekkel a szavakkal kezdi: „A nők nélküli történelemtől mára eljutottunk a szexualizált világtörténetig: íme a historiográfiai mérleg Franciaország számára...”{108} Felidézett három olyan sarkalatos kérdést, amelyek jól jelzik a francia gondolkodásmód változását, a nőtörténet fokozatos előtérbe kerülését. 1973-74-ben egy nők történetéről tartott szemináriumon Michelle Perrot, Fabienne Bock és Pauline Schmidt azt a kérdést fogalmazták meg, hogy van-e a nőknek történelmük? (Les femmes ont-elle l’histoire?) Tíz esztendő múlva Saint-Maximin már másként fogalmazott: lehetséges-e a nőtörténetről beszélnie? (Une histoire des femmes est-elle possible?) Egy 1998-as rouen-i tanácskozáson viszont már azt vetették fel a kutatók, hogy létezik-e a nők nélküli történelem? (Une histoire sans les femmes est-elle possible?){109}

Mielőtt néhány, a francia nőtörténet-írására jellemző alapmunkát felsorolnánk, szeretnénk kiemelni azt a tényt, hogy a francia kutatók az angolszász hatások közepette, azok nyilvánvaló hatása mellett vagy ellenére is számos új nézőponttal, vizsgálati módszerrel, témával és forráscsoport beemelésével gazdagították a nőtörténeti vizsgálódásokat. Ahogyan például Pető Andrea említette, a Clio című szakfolyóirat első számában Michelle Perrot azt fejtette ki a bevezetésben, hogy a nőtörténelem tágabb, mint a társadalmi nemek története, ez utóbbi az előbbinek csak egy alkategóriája.{110} Francia szerzők tollából is születtek a múlt-kutatások elméleti, módszertani alapját jelentő olyan szakmunkák, mint például Françoise Thébaud Écrire l’histoire des femmes (Nőtörténetet írni){111} című könyve. Az amerikai és angol nőtudományi kutatási központok alakulása nyomán Franciaországban is több párizsi és más városban működő kutatói bázis jött létre, amelyek nagyban előmozdították a nőtörténeti vizsgálódásokat is. A Bulletin d’Information des Études Féminines (B.I.E.F.) rendszeresen közzétette ezek eredményeit, és a Pénélope{112} vagy a Clio, a Histoire, a Femmes et Société{113} című – 1979-85 között, illetve 1995-től megjelenő – tematikus folyóiratok is fontos nőtörténeti publikációk nyilvános fórumai voltak az elmúlt évtizedekben.

Ami a francia kutatási tematikát illeti, a nőtörténeti vizsgálódások egyik kiemelkedő tématerülete a felvilágosodás korának bemutatása, a nők forradalmi eseményekben, nőemancipációs küzdelmekben, illetve tudományos haladásban betöltött szerepének feltárása. Ezek közül az egyik legrégebbi és legtöbbet idézett Goncourt La Femme au XVIII-ième siècle (A nő a XVIII. században){114} című, 1903-ban megjelent műve. A XIX-XX. századi nőtörténet, a modern nő alakjának megszületése is számos kutatásnak és publikációnak{115} témája, csakúgy, mint a szüfrazsett-mozgalmak vagy a feminizmus{116} francia jelenségei. Pierre Grimal, George Duby, Michelle Perrot fentebb már említett, átfogó nőtörténeti könyvei világszerte nagy hatást gyakoroltak a kutatókra. Michelle Perrot további művei, például a Les femmes ou les silences de l’histoire (Nők vagy a történelem csendjei){117} című kötete, mely a szerzőnő két évtized alatt írott, a francia nőtörténet és -kutatás fontos kérdéseit tárgyaló tanulmányok gyűjteménye, kiemelkedő munka. E könyvben többek között olyan elemzések szerepelnek, mint a „Michel Foucault és a nők története” vagy „A takarékosság dicsérete a XIX. századi munkásság diskurzusaiban” című írások. A felsorolt franciaországi tématerületekről több idegen nyelvű monográfia is született.{118}

Németországban már a XIX-XX. század fordulóján szintén igen jelentős nőtörténeti kutatások folytak, ahogyan ezt az akkoriban kiadott, több esetben átfogó és összegző igénnyel írt művek{119} jelzik, amelyeknek jelentős hányada a középkorról szól. Már ebben a korszakban érezhető volt a német nőtörténelem iránti külföldi kutatói{120} érdeklődés. A ma már újra egységes Németország esetében a historiográfiai áttekintés szempontjából természetesen tekintetbe kell venni azt, hogy éppen azokban az évtizedekben, amikor a történettudományon belül a nőtörténeti kutatások felfutottak, egymás mellett, de egymással kevés szakmai párbeszédet folytatva létezett az NDK és az NSZK. Jóllehet, a nyugati történetírás hatása főként az NSZK kutatóinak műveiben volt érzékelhető a kettéosztottság évtizedeiben, nem lehet említés nélkül hagyni az NDK történészeinek nők múltbeli szerepét vizsgáló munkáit sem. Berlin, Lipcse és más városok egyetemi, múzeumai számos fontos centrumát jelentették a nőkutatásoknak már Németország újraegyesítése előtt.

A nyugat-németországi nőtörténetírás – hasonlóan a nyugat-európai historiográfiai fejleményekhez – az 1960-as, 70-es évektől bontakozott ki, és a régebbi német történetírói hagyományokra is támaszkodva – Gisela Bock elemzése szerint elsősorban az Amerikai Egyesült Államok történészeinek kutatásaihoz igazodott.{121} Ebben az országban is igaz volt az, ami a nőtörténet kutatásának nemzetközi tendenciáit áttekintve is jól látható: számos más tudomány eredményeiből és módszereiből merítettek a kutatók, és a múlt vizsgálata interdiszciplináris kontextusba illeszkedett.

Az ottani érdeklődés középpontjában is a történelemben általában háttérben maradó női nem munkálkodásának, a feminizmus történetének és – újabban – a magánéletnek a kutatása állt. Az 1980-as évekre az NSZK-ban is elérkezett az olyan nagyobb nőtörténeti összegzések elkészítésének ideje, mint például Ute Frevert közismert, és angol nyelvterületen is megjelentetett műve, a Frauen-Geschichte: Zwischen bürgerlicher Verbesserung und Neuer Weiblichkeit.{122} Fontos megjegyezni, hogy a német területek nőtörténetéről írott művek, illetve maga a németországi nőtörténet gyakran kiváltották az angol nyelvterületek kutatóinak érdeklődését, amit számos, a terület múltját érintő angol fordítás és eredetileg angolul született munka{123} is bizonyít. A németországi zsidó nők történetének különböző időszakait és tématerületeit több könyv{124} is tárgyalja.

Olaszország nőtörténeti kutatásairól az elmúlt években több historiográfiai bemutatás is íródott. Ezek közül az egyik legjelentősebb Silvia Mantini 2000-ban megjelent tanulmánya.{125} Eszerint az 1970-es években a feminizmus és a nőtörténet közötti kapcsolatok az itáliai nőtörténetírást is erősen befolyásolták. Mantini összefoglaló elemzése szerint az országban valójában az 1980-as években bontakoztak ki a gender-szemléletű történeti kutatások, amelyek alapvetően kulturalista megközelítésűek voltak, magukba foglalva olyan témákat, mint a nemek közti kapcsolatok, a családtörténet vagy a női testtel kapcsolatos kutatások. Gianna Pomata volt az első olyan történésznő az Appenini-félszigeten, akinek Una questione di confine (Egy határkérdés) című, 1983-ban megjelent, a történelem és az antropológia közös határterületén álló, interdiszciplináris szemléletű munkája az olasz nőtörténet írás nagy hatást gyakorló alapművének tekinthető. A kutatónő állította fókuszba Olaszországban a gender kategóriáját a nőtörténeti vizsgálódások vonatkozásában. Ugyanakkor azt is ki kell emelnünk az itáliai nőkutatások vonatkozásában, hogy azokra igen erősen hatott az angol társadalomtörténeti megközelítés és a francia Annales irányzatainak múlt felfogása.{126}

A kutatások sorából kiemelkednek még a firenzei kutatónő, Giulia Calvi{127} családtörténeti feltárásai, aki a hagyományosan patrilineáris alapokon álló feltárások helyett a témát a nők, a családanyák szempontjait kiemelve tárta fel a barokk kor időkeretei és Toscana, mint tér határai között mozogva. Természetesen átfogó, nem csupán az itáliai, hanem az egész európai térséget érintő családtörténeti kutatások{128} is folytak Olaszországban a közelmúltban. Gabriella Zari pedig, aki szintén a Firenzei Egyetem történész professzora, az itáliai múltban oly jelentős szerepet betöltő vallásos nők (szentek, apácák, misztikusok) történetének a kutatásával foglalkozik.{129}

Jóllehet, a XX. század utolsó évtizedeiben több konferenciát és szemináriumot is szerveztek a nőtörténetről, kutatóközpontok is szerveződtek, az 1997-es évig nem volt a gender-tanulmányok köré szervezett külön egyetemi szak Olaszországban. A szaporodó nő- és családtörténeti doktori és egyetemi kurzusok mellett napjainkban az alábbi intézmények is jelzik a nőkérdés iránti növekvő érdeklődést az országban: Rómában a Virginia Woolf Kulturális Központ, Milánóban a Libreria delle Donne (Nők Könyvesboltja), Bolognában a Centro di Ricerca delle Donne, Torinóban a Centro Italiano Ricerca di Storia delle Donne vagy Pisában a Centro Documentazione Donna, és létezik külön társasága az olasz történésznőknek is.{130} Itáliában a nőtörténet-írás elméletének éppúgy központi kérdése az, hogy a gender-szemléletű múlt-feltárás a nőre mint „szubjektumra” vagy „objektumra” tekint, mint más országokban. Az előbbi fókuszálás az 1970-es évektől jelen van, és napjainkig sem csökkent a jelentősége, ugyanakkor egyre több, a nemek kapcsolati rendszerére nagyobb súlyt helyező olasz kutatás is folyik.

Belgiumban, ahol például a két nemhez tartozók egyenlőségét olyan fontosnak tartják, hogy létrehozták a társadalmi emancipáció előmozdításán munkálkodó államtitkári hivatalt (Secrétariat d’État à l’Emancipation Sociale), az elmúlt évtizedekben jelentős kutatások történtek az ország nőtörténetének feltárása érdekében. Ezek komoly elméleti megalapozottsága és forrásgazdagsága nemzetközi érdeklődést is kiváltott. Több szerző, például a Keymolen és Coenen kutatópáros{131}, Joyca Leplae{132}, Peemans-Poullet{133} és mások művei említhetők példaként. A Brüsszeli Szabadegyetem tanára, a politika- és társadalomtörténeti kutatásokkal foglalkozó Eliane Gubin is azt bizonyította műveivel, hogy a történeti kutatásokból többé nem hiányozhatnak a nők. Gubin sokat tett annak érdekében, hogy új források felkutatásával és beemelésével, tudományközi együttműködéssel változzon a múltról korábban alkotott kép, és kutatásaival hozzájárult nem csak a belgiumi, de az európai nőtörténet periodizációjának kimunkálásához is. A Les Femmes Reformatrices (Reformátor Nők) nevű, brüsszeli központú társaságnak{134} is jelentős, több más téma mellett a nők történetével foglalkozó összefoglalásai készültek.

Az elmúlt évtizedekben a skandináv országokban is igen jelentős kutatások folytak a nők múltbeli jelenlétének, kiemelten is a tudományokban betöltött szerepüknek feltárására, és a jelentős nőmozgalmi múlttal rendelkező észak-európai országok kutatói a feminizmus történetéről is több alapos összefoglalást készítettek, ezeknek egy része azonban csak az adott országok nyelvén érhető el (gyakran angol összefoglalóval), mint például a Caspari Agerholt Den norske kvinne-bevegelses historie{135} (A norvég nőmozgalmak története) című kötete, vagy Ingela Schanberg{136} egyetemi hallgatónőkről szóló műve. Ezekben az országokban sem hiányoznak természetesen a híres nők élettörténetét feldolgozó munkák, amilyen például a norvég származású, Amerikába emigrált költő és tudós, Agnes Wergeland{137} (1857-1914) életét feldolgozó számos elemzés. Finnország nőtörténeti kutatásainak egyik legújabb példája Raisa Maria Toivo Witchcraft and Gender in Early Modern Society{138} (Boszorkányság és társadalmi nem a kora újkori társadalomban) című könyve, mely széles európai kitekintéssel vizsgálja a finnországi boszorkányság történetét.

Svédország, Norvégia és Finnország is nemzeti bizottsággal képviselteti magát az International Federation for Researches in Women’s History szervezetében. A svéd SKOGH (Svéd Nőtörténeti- és Gender-kutatók) szervezetének a Lund-i Egyetem Történeti Tanszékén van a központja, a norvégiai egyesületnek az Oslo-i Egyetemen, a finnországinak pedig a Tampere-i Egyetem Történeti Tanszékén.

Oroszország (és a Balkán országainak) nőtörténetéről és az ottani asszonyok XIX. század közepén megfigyelt helyzetéről 1859-60-ban született meg a ma már klasszikusnak számító Les femmes en Orient{139} (Nők Keleten) című kétkötetes munka, Dora d’Istria (1828-1888) román hercegnő{140} tollából. A szerző, aki a Balkán és Oroszország kiváló ismerője volt, személyes tapasztalataival és történeti forrásokkal egyaránt bőven alátámasztott tudományos művével máig tartó hatást gyakorolt. Ebben a munkájában is a – szerinte jelentőségében az antik görög civilizációhoz hasonlító – német kultúra európai hatását méltatta.{141} A nőtörténet-írásban újabb, Oroszország és a volt Szovjetunió történetét érintő kutatások jelentős számban születtek. Ezek egyik, angol nyevű összefoglalása az 1977-ban Amerikában megjelent Women in Russia{142} (Nők Oroszországban) című tanulmánykötet. A számos szerző írásait egybefogó mű az orosz és szovjet nőtörténet több dimenziójára kiterjedő, gazdag tematikájú áttekintése, mely a szláv amazonokat említő antik görög forrásoktól indulva vezet végig a hatalmas birodalom nőtörténetén.

Az orosz nők múltját természetesen számos ottani származású kutató is feltárta. Natalia Puskarjeva könyve, a Women in Russian History: from the tenth to the twentieth century (Nők az orosz történelemben: a tizediktól a huszadik századig) az egyik legátfogóbb mű, amely az oroszországi nőtörténetről született, és Eve Levinnek köszönhetően ma már angol fordításban is hozzáférhető.{143} Az egy évezred történéseit átfogó, sokszínű, az uralkodónők, a tudós asszonyok és írónők bemutatása mellett a lánynevelés, a női mindennapok, a nők művészeti ábrázolása és az orosz feminizmus alakulása szempontjából egyaránt alapos áttekintést nyújtó könyv forrásbázisát, szakirodalmi alapozását tekintve is figyelemre méltó. Egy nyugati méltatója magát a könyv megjelenését is „történelmi esemény”-nek nevezte.

Barbara Alpern Engel is több, átfogó igénnyel írott munkát készített az elmúlt évtizedekben. Az újabb, oroszországi nőtörténettel foglalkozó művek közül kiemelkedik például a XIX. századi értelmiségi orosz nőkről írott műve.{144} Szintén angol nyelven olvasható a Women in Russia, 1700-2000{145} (Nők Oroszországban, 1700-2000) című monográfiája, melynek érdekessége, hogy nem csak a központi orosz területek, hanem a birodalom más nemzeteinek nőtörténetéről is nyújt áttekintést. Az orosz és szovjet feminizmus kezdeteiről több szakmunka is készült, könyvek és tanulmányok egyaránt.{146} Született angol nyelvű enciklopédia az oroszországi nőmozgalmakról is, Norma Corigliano Noonan és Carol Nechemias szerkesztésében.{147}

A világháló napjainkban az orosz nőtörténet esetében is lehetőséget ad arra, hogy akár egészen ritka vagy kevés kutató által vizsgált, sajátosan orosz téma tudományos kifejtésére is ráakadjunk. Ezekre egy példa{148} az a diplomadolgozat, ami a XIX. század első felében élt bojárlányok kettős (francia-orosz) nyelvhasználatát, annak sajátosságait mutatja be, vagy az a tanulmány, amely az orosz arisztokrácia kultúrájának kialakulását befolyásoló nőkről{149} íródott.

A nőtörténet és a leánynevelés-történet kutatása Spanyolországban

A nőtörténet-írás spanyol képviselői

A spanyol történelem bővelkedik olyan forrásokban és feldolgozásokban, amelyek a nők történetéről vagy a lánynevelés múltjáról íródtak. Keletkezés történeti és kutatási szempontból terjedelmes és fontos csoportot alkotnak az ú.n. querelle des femmes (nőkérdés) körébe tartozó művek. Ezzel a kifejezéssel eredetileg azokat a kútfőket jelölték Európában, amelyek főként latin, francia, olasz vagy spanyol nyelven, az 1200-as évektől az 1650-es évekig keletkeztek, és valamelyik nem felsőbbrendűségéről szóltak. A nők alávetettsége vagy magasabbrendűsége mellett érvelő, retorikában többnyire járatos szerzők gyakran használtak történelmi példákat mondanivalójuk alátámasztására. Az itáliai Giovanni Boccaccio (1313-1375) De claris mulieribus (Híres nőkről) 1361-62 között szerkesztett, 1374-ben megjelent munkája volt az egyik első olyan irodalmi mű Európában, mely női életrajzokat tartalmazott, szám szerint 106-ot. A latin nyelven írt költeményt sok nyelvre lefordították; több mint száz kéziratban forgott a kontinensen, ami bizonyítja hallatlan népszerűségét, és egy mai elemzője szerint ez leginkább annak volt köszönhető, hogy a mű saját korában a nővédő irodalom egyik kulcsszövege volt.{150} A spanyol Álvaro de Luna y Jarana (1388 k. – 1453) De las virtuosas e claras mugeres (Az erényes és kiemelkedő nőkről) című munkáját, és a szintén hispániai Alonso de Cartagena (1384-1456) De las mugeres ilustres (Kiváló nőkről) című művét egyaránt Boccaccio összeállítása ihlette. A XV-XVI. században is több itáliai, francia és spanyol nővédő irat keletkezett, amelyek Európában szűkebb-szélesebb területen gyakoroltak befolyást. Ilyen szemléletű volt sok más között Juan Rodríguez del Padrón (1390 – 1450) Triunfo de las donas{151} (A hölgyek diadala), majd később, a XVI. században Fray Martín de Córdoba Jardín de nobles doncellas{152} (Nemes kisasszonyok kertje) című műve.

A nő- és lánynevelés történetének első, már kifejezetten történeti közelítésű összefoglalását fedezhetjük fel több régi spanyolországi származású szerzőnél, akik – mint például a humanista Juan Luis Vives De Institutione feminae christianae (A keresztény nő neveléséről){153} című, 1538-ban megjelent művében, vagy Josefa Amar y Borbón 1790-es Discurso sobre la educación física y moral de las mujeres (Értekezés a nők testi és erkölcsi neveléséről) című, a Felvilágosodás eszmeáramlatához sorolható írásában – a lánynevelésről készített saját könyveikhez csatoltak olyan áttekintést, kiegészítéseket vagy irodalomjegyzéket, amely bőven tartalmazta a korábban e témáról íródott munkák adatait.{154} Ezek természetesen még nem a történeti kutatásokkal szemben napjainkban támasztott elvárások szerint készültek, mégis fontos kiindulópontot jelenthetnek az újkor előtt keletkezett nőtörténetről, lánynevelésről, a nők művelődéshez való jogáról szóló művek megismerése során. Josefa Amar y Borbón egy másik, 1786-ban írt művében is kiemelte, hogy a nőkről és nevelésükről korábban szinte mindig férfiak írtak, pedig voltak tudós nők is már az ókortól fogva a világ különböző országaiban. Sok más szerző mellett felsorolta például azokat a spanyol nőket, akik őelőtte a lányneveléssel foglalkoztak: Luisa Sigea, Francisca Nebrija, Beatriz Galindo, Isabel de Joya, Juliana Morrell és Oliva de Sabuco nevét említette.{155}

A XX. századi spanyolországi nőtörténet kutatásának kezdő szakaszát Isabel Grana 1974 és 1981 közé teszi, amikor is az első, úttörő munkák e tárgykörben megjelentek. A Las mujeres en la historia de España. Siglos XVIII-XX. (Nők Spanyolország történetében. XVIII-XX. század){156} című kötet szerzői is egyértelműen a Franco-rendszer megszűnésének 1975-ös dátumához kötik a hispán nőkutatások kezdetét. Ez az év volt a Nők Nemzetközi Éve is, ami külön lendítőerőt adott a nőmozgalmi szerveződések létrejöttének. Ettől az időtől kezdve mind több és több, a nőtörténeti kutatásokhoz is fontos alapot jelentő külföldi elméleti munkát ültettek át spanyol és katalán nyelvre. Az 1980-as évek a szervezeti építkezés évtizede volt: olyan kutatóközpontok, folyóiratok alakultak, amelyek nőtörténeti (nőtudományi) tematikájába többek között a lánynevelés és női művelődés is beletartozott.{157}

1991-ben Spanyolországban 15, 1996-ban pedig már 31 egyetemi kutatócsoport foglalkozott ezzel a témával.{158} Közülük e tanulmány keretei között csupán néhányat mutatunk be vázlatosan. 1991-ben alakult meg a Spanyol Nőtörténeti Kutató Társaság{159} (Asociación Española de Investigación Histórica de las Mujeres (AEIHM)), amely a Nőtörténeti Kutatócsoportok Nemzetközi Egyesületéhez csatlakozva egyik legfőbb feladataként a spanyolországi nőtörténeti kutatóközpontok munkájának koordinálását illetve eredményeik külföld felé való közvetítését jelölte meg, és nívós kiadványokkal, nagy érdeklődést kiváltó konferenciákkal jelentkezik az utóbbi években. A legújabb, 2014 októberében Alicantéban rendezett tudományos tanácskozásuk központi témája az volt, hogy miként lehetséges a nők történetének tanítása.{160} Spanyolországban létezik egy másik, a női témák kutatóit tömörítő országos szervezet, a Nőtudományok Egyetemi Társasága{161} (Asociación Universitaria de Estudios de las Mujeres (AUDEM)). A Barcelonai Egyetemhez kapcsolódóan jött létre Duoda{162} névvel egy olyan jelentős nőkutató-központ, amelynek nyomtatott és digitális kiadványai a spanyolországi (katalóniai) nőtörténet feltárása szempontjából kiemelkedők. Folyóiratuk{163} tematikus számokkal jelenik meg, például 45. száma az anyai szereppel foglalkozó tanulmányokat tartalmaz. A Valenciai Egyetem keretei között is működik hasonló nőkutató központ, Institut Universitari d'Estudis de la Dona névvel. E központnak nagy érdeme van abban, hogy – a Cátedra Kiadóval{164} együttműködve – az elmúlt bő két évtizedben csaknem száz, spanyol és külföldi, a nőtörténet és gender kutatások szempontjából meghatározó kötet (melyek között forráskiadványok és monografikus feldolgozások is nagy számban találhatók) jelent meg a spanyolországi könyvpiacon, Feminismos sorozatcímmel.

A tanulmányunk más alfejezeteiben már idézett spanyol munkák mellett az ibériai nőtörténet-írás eredményeit összefoglaló publikációk közül említésre méltó még mások mellett a Morant által szerkesztett, 2006-ban megjelent négy kötetes, enciklopédikus mű, az Historia de las mujeres en España y América Latina{165} (A spanyolországi és latin-amerikai nők története), melynek megírásában számos kiváló történész vett részt. A forrásfeltárás szempontjából alapműnek számít Morell spanyolországi női sajtóról írott, 1992-es kiadású könyve.{166}

Vázlatos áttekintésünkben szeretnénk hangsúlyozni, hogy Spanyolországban nem csupán kasztíliai nyelven jelentek meg értékes nőtörténeti összefoglalások az elmúlt időszakban. A középkori Galícia nőtörténete Pallares tollából{167} például galegoul került kiadásra. A fentebb már említett barcelonai Duoda Kutatóközpont pedig számos katalán nyelvű nőtörténeti kiadványt jelentetett meg az elmúlt időszakban.{168} Figyelemre méltók továbbá a spanyolországi muszlim és zsidó nőtörténelemmel kapcsolatosan folytatott kutatások eredményei is, melyeket például Fuente 2006-os könyve{169} összegez.

Spanyolországi kutatások a nőnevelés történetéről

A nő- és a neveléstörténet gazdag tematikájának kiemelkedő, már a korábbi századokban is gyakran kutatott területét jelenti a nőnevelés múltjának feltárása. A tématerület historiográfiája egyrészt azt mutatja, hogy a nőnevelés-történet az „általános” neveléstörténet egyik ága volt az elmúlt évtizedekben, másrészt pedig a leányiskolák és a lányok neveléséről szóló eszmék kutatásának felfutását láthatjuk. (Ez utóbbiak alatt világszerte leginkább a középosztálybeli lányok nevelését értik a kutatók, hiszen a közép- és felsőszintű intézményesült képzésben túlnyomórészt ők vettek részt.) Hunt megállapítása szerint a nőnevelés kérdése a neveléstörténetben szinte minden esetben vagy alárendelten, vagy elkülönítetten kezelt téma.{170} A nőnevelés-történet kutatásában is új dimenziókat nyitott és korszerű megközelítési módokat tett lehetővé a gender szempontú vizsgálódás, amelyet értelmezési keretként használva világossá vált, hogy az utóbbi másfél évszázad során a nyugati világban mindenütt – így természetesen Spanyolországban is – a lányok iskolai képzése során jelentős konfliktusok keletkeztek a munkára nevelésük és az otthoni (hagyományosan női) feladataikra felkészítésük között.{171} Az elmúlt időszak kutatásai arra is rámutattak, hogy milyen szoros a nő- és a társadalomtörténet kapcsolata, hogy a leánynevelés részletei és összefüggései nem elemezhetők és érthetők meg széles társadalom- és nőtörténeti háttér nélkül. A kutatások fontos hozadéka, hogy világosan láttatják: nem beszélhetünk egyetlen társadalom esetében sem átfogó módon a „lánynevelésről” vagy „a nők művelődési szokásairól”, hiszen a nevelési célokat, tartalmakat, lehetőségeket illetően éppúgy jelentős társadalmi, felekezeti, nemzetiségi különbségek léteztek, mint a kutatások főszereplőiként aposztrofálható lányok iskolai, családi nevelési tapasztalatait illetően.

Az elmúlt évtizedekben Spanyolországban is jelentősen megnövekedett a lánynevelés-történeti kutatások és publikációk száma, ezek áttekintése és részletes elemzése ennek a munkának a keretei között nem lehetséges, csupán néhány jellegzetességről számolhatunk be. Az eligazodást segíti az 1989-ben napvilágot látott Mujer y Educación{172} (Nő és nevelés) című analitikus bibliográfia, amely a korábbi hasonló (a kasztíliai spanyol mellett katalán, galego és baszk nyelvű munkákat is felsoroló) bibliográfiák adatait{173} is közli. 1994-ben jelent meg Pilar Ballarín műve, amelyben áttekintette az 1983 és 1993 közti évtized spanyol lánynevelés-történet kutatását.{174} Elemzésében megállapította, hogy a nőtörténeti kutatásokkal együtt felfutó, különösen az 1980-as évek közepétől megnövekedett számú nőnevelés-történeti írás zöme két téma körül csoportosul: a kiemelkedő (női) alakok a nőnevelés történetében, valamint az egyes lányiskolák történetének feldolgozása (főként a leány-középiskolák és a nőnevelő intézetek történetének megírása uralja a spanyol színteret). Más országokhoz hasonlóan Spanyolországban is inkább a rövidebb lélegzetű munkák, az egyes résztémák megírása volt jellemző (még a legutóbbi időkben is), kevéssé az átfogó, szintetikus jellegű művek voltak jelen a könyvkiadásban. A neveléstörténet-írás összeurópai tendenciáihoz hasonlóan a feltárt témák időkerete leginkább a XIX. és/vagy a XX. századra esett, és a többnyire rövid időtartamokra korlátozódó vizsgálódások nem vágtak egybe a hagyományos történelmi korszakolással (nem fedték le azokat). Ballarín leszögezte még azt is, hogy határozottan jól kimutatható és igen erős Spanyolországban a lánynevelés-történet kutatói között a feminizálódás, ráadásul nem csupán azt jelenti ez, hogy sokkal több a téma kutatói között a nő, mint a férfi, hanem azt is, hogy míg a nők kutatóközpontokban, kutatói team-ekben dolgoznak, a férfiakra inkább jellemző a magányos, olykor elszigetelt kutatói magatartás. A spanyolországi nőnevelés-történet kutatási eredményeiről is elmondható az, hogy egyszerűen hozzáadódtak a korábbi neveléstörténeti eredményekhez, mint egy új témacsoport, de nem szervesültek igazán azokkal, nem alakították át magát a neveléstörténeti szemléletmódot.

Sajátos, a félsziget történelmi viszonyaiból következő sajátosság, hogy a középkori hispániai nőnevelés keretei között a muszlim és zsidó nők nevelésének adatait is vizsgálják a kutatók. Erre példa a María del Mar Graña Cid által szerkesztett Las sabias mujeres: educación, saber y autoria (siglos III-XVII) (Tudós nők: nevelés, tudás és alkotás (III-XVII. század)) című kötet.{175}

A XX. század utolsó éveiben a tárgykörhöz tartozó publikációk mennyisége – hasonlóan az általános nőtörténetről szóló írásokhoz – szinte megduplázódott, és megfigyelhető volt a hagyományos történetkutatási metodológia kritikája, új módszerek és források beemelése. Ahogyan Grana Gil fogalmazott fentebb idézett tanulmányában, a kutatások során megfogalmazódó új kérdések új források és forráscsoportok, -típusok beemelését kívánták.{176} Néhány korábban is kutatott téma, mint a leányiskolák vagy a tanítónői szakma története ugyan továbbéltek, de ezek mellett egyre nagyobb figyelem fordult a nők és férfiak különbözőségének társadalmilag konstruált leírásaira, és a kutatott korszakok közül egyre inkább előtérbe került a XX. század második felének feltárása, különös tekintettel a Franco-rendszer (nő)neveléstörténeti sajátosságaira és a demokráciába való átmenet történéseire. Megszülettek az elmúlt évtizedben az első nagy, összegző művek is. A Consuelo Flecha García{177} által írott kötet például a spanyolországi nők egyetemre kerülését dolgozza fel; de megjelent már a leányok alsófokú iskoláztatására vonatkozó XVIII-XIX. századi törvénykezést leíró kötet{178} vagy Ballarín{179} átfogó nőnevelési összefoglalója. Fontos kiemelni, hogy nem csupán spanyol, hanem katalán nyelven{180} is készültek nagy összegzések, nem utolsó sorban a jeles barcelonai egyetemi és más kutatóközpontoknak köszönhetően. A spanyolországi nőnevelés történetének elsődleges és elemző igénnyel írott (másodlagos) forrásairól, azok bibliográfiai adatairól napjainkban több munka{181} nyújt eligazítást.

A Spanyol Neveléstörténeti Társaság (Sociedad Española de la Historia de la Educación, SEDHE{182}) szintén kiemelkedően fontosnak tartotta az elmúlt évtizedekben, hogy tagjai az ország nőneveléstörténetét minél alaposabban feltárják. A társaság VI. konferenciáját 1990-ben Nő és nevelés Spanyolországban, 1868-1975{183} címmel rendezték. A téma folyamatosan tárgya a spanyol neveléstörténeti konferenciáknak, ez még az ISCHE 2000-ben Alcalá de Henaresben rendezett konferenciáján is így volt, ahol külön szekció szerveződött a Género y libro en la educación (Nem és könyv a nevelésben){184} témában. 2002-ben Málagában rendeztek tudományos ülést Educación y Genero (Nevelés és nem) címmel. A nőnevelés-történeti kutatásokat jelentősen segíti az a tény, hogy Spanyolország számos egyetemén (gyakran interdiszciplináris megközelítésben) önálló nőtudományi kurzusok és doktori programok szerepelnek a képzésben. Spanyolországban a lánynevelés-történet iránti kutatói érdeklődést jól mutatja, hogy a közelmúltban Consuelo Flecha García önálló tanulmányt is szentelt a téma módszertani bemutatásának.{185}

Összegzés

Ami az elméleti alapokat illeti, az 1980-90-es évek óta egyre több fórumon hangzik el az a történészi álláspont, hogy a nők történetének vizsgálatához elengedhetetlen az interdiszciplináris megközelítés. Miként például Claude Fohlen írja: „Ha a nő alakja nehezen vagy egyáltalán nem mutatkozik is meg a történeti kutatások forrásanyaga alapján, segítségünkre lehetnek a rokon diszciplínák: a pszichológia, a szociológia, a pedagógia, a társadalompszichológia, a politológia eredményei.”{186} Számos olyan mű született az utóbbi időben az Egyesült Államokban és Európában, mely a kérdésfeltevés, az értelmezés, a lehetséges elemzési módok problematikájával foglalkozik. Joan W. Scott{187} például a nemet helyezte a történeti elemzések középpontjába, Sandra Harding, amerikai kutató pedig a „feminista módszerről” {188} írt.

A nőtörténeti kutatásokkal kapcsolatosan tehát ma már nem áll meg az a korábbi vélekedés, miszerint nincs elegendő forrásanyag a téma kutatásához. Sokkal inkább helytálló az a megállapítás, hogy az értelmezés kritériumai nem kellően kidolgozottak, és a vizsgálódásokhoz nem elegendőek a levéltárakban őrzött régi iratok. Magának a történettudománynak az újabb irányzatai megerősítik ezt, hiszen napjaink kutatói kiemelt figyelmet szentelnek a képi és tárgyi emlékeknek, az oral history segítségével feltárható lehetséges információknak, illetve a tématerületek között kiemelt figyelem fordul például a magánszféra és a mikrotörténelem felé.

A spanyolországi nőtörténet-írás és a leánynevelés, illetve a női művelődés múltjának kutatása szervesen illeszkedik a nyugati történetírás hasonló területeinek irányzataihoz, azoknak fontos és értékes részét jelenti. Az angol, francia, német nyelvű szakmunkák sokaságát ültették át spanyol és/vagy katalán nyelvre az elmúlt időszakban, a spanyol nőtörténeti munkák fordításai azonban még gyakran hiányoznak. (Magyar nyelven különösen szegényes ezekből a választék.) Lényeges lenne, hogy ez a közeli jövőben megváltozzon, hiszen a spanyolországi nőtörténet nem csupán az Ibériai-félsziget és Európa, de az egész emberi civilizáció múltjának fontos szelete. Több más mellett nagy kutatói figyelemre tarthatnak számot a mai Spanyolország területén született középkori keresztény, zsidó és muszlim nőtörténeti források; a humanizmus és felvilágosodás időszakából Juan Luis Vives és Josefa Amar y Borbón európai szinten értékelve is páratlan nőnevelésről írt művei. Fontos hatás- és recepció-történeti, illetve kapcsolattörténeti kutatások folytathatók Spanyolország és Európán kívüli (egykori gyarmati) területeinek nőtörténeti forrásanyagát vizsgálva is. Ez a tanulmány az értelmezési keretek felvázolásával és nemzetközi irányzatok, eredmények, illetve az eddigi spanyolországi nőtörténeti kutatások, kutatóhelyek és kiadványok rövid bemutatásával ehhez az izgalmas és várhatóan sok új tudományos eredményt hozó munkához kíván adalékokat nyújtani.

Csikós Zsuzsanna
MALINCHE ÁBRÁZOLÁSOK A KORTÁRS HISPÁN IRODALOMBAN

Témaválasztás

Az évszázadok folyamán Malinchéről, erről a Mexikó meghódításában oly fontos szerepet játszó indián nőről számos irodalmi mű, történelmi munka és elemzés látott már napvilágot, zömében természetesen a hispán kultúrkörben. Ezekben a sokszor szélsőségektől sem mentes művekben a legkülönbözőbb megközelítésekkel találkozhatunk pro és kontra (pozitív hős vagy áruló) legyen szó történeti munkáról vagy éppen szépirodalmi alkotásról.{189} A legismertebb és legátfogóbb tanulmány a Nobel díjas mexikói író, Octavio Paz (1914-1998) tollából származik: a Los hijos de la Malinche (Malinche gyermekei) című tanulmányában a szerző nem csak az asszony konkrét történelmi szerepét vizsgálja, hanem az idők során a nevéhez kapcsolódó társadalmi, kulturális és nyelvi konnotációkat valamint a mexikói nemzeti identitás kialakulásában betöltött szerepét is.{190} A szépirodalmi feldolgozások közül itt és most csak két prózai alkotást említenék meg, az egyiket azért, mert a mexikói írónő, Laura Esquivel lírai hangvételű, mitikus köntösbe ágyazott, Malinche és Cortés szerelmi kapcsolatát középpontba állító regénye, a Malinche{191} az egyik legújabb a téma vonatkozásában, a másikat pedig, mert magyar vonatkozással bír. Passuth László Esőisten siratja Mexikót című munkája a két világ találkozását meséli el történelmi regény formájában, amelyben Cortés és Moctezuma mellett értelemszerűen főszerephez jut a kezdetben tolmács a későbbiekben pedig Cortés asszonyának szerepét betöltő indián asszony is.{192}

A téma kapcsán született számos feldolgozás közül a kortárs spanyol nyelvű irodalom három kiemelkedő szerzőjének három kevésbé ismert és elemzett színpadi művével foglalkozom ebben a tanulmányban, előtérbe helyezve a vizsgált szövegek intertextuális vonatkozásait és a történelmi valósághoz fűződő viszonyukat. Előzetesen elmondható, hogy mindhárom alkotás kifinomult, összetett ábrázolásra törekszik az indián nő alakjának megformálásakor.

A kubai Alejo Carpentier (1904-1980) több munkájában is ír a két világ találkozásának különböző vetületeiről, többek között a magyarul is olvasható A hárfa és az árnyék című regénye Kolumbuszról szól, a Barokk zenében pedig Mexikó meghódításának története elevenedik meg Antonio Vivaldi (1678-1741) Motezuma című operája kapcsán.{193} Ebben érdekes módon nem szerepel az indián asszony, és amikor a főszereplő mexikói nemes arról érdeklődik, hogy Malinche miért nincs az opera szereplői között, az alábbi választ kapja: „Az a Malinche egy becstelen áruló volt, és a közönség nem kedveli az árulókat… Ahhoz, hogy igazán nagy legyen, hogy zenét és tapsot érdemeljen, annak az indián lánynak akként kellett volna cselekednie, miként azt Judit asszony tette Holofernesszel.”{194} Az opera története egyébként teljesen fiktív, a történelmi valósághoz kevés köze van. Jóval árnyaltabb kép rajzolódik ki Malinchéről Carpentier egyetlen színpadi művében, az 1956-ban megjelent  La aprendiz de bruja (Boszorkánytanonc) címűben.{195}

A mexikói Carlos Fuentes (1928-2012) számos regényében, novellájában és tanulmányában foglalkozik ezzel a történelmi személyiséggel.{196} Az 1969-ben íródott Todos los gatos son pardos (Minden ugyanolyannak látszik) című drámájában a szerző a Mexikó meghódításában kulcsszerepet játszó Moctezuma-Malinche-Cortés hármas kapcsolatát állítja a középpontba. Fuentesről köztudott, hogy írásaiban - legyen szó bármilyen műfajról - kiemelt szerepet kapnak a két világ találkozásának történelmi-kulturális vonatkozásai és ezeknek a tényezőknek a mexikói identitás kialakulására játszott hatása. Fuentesnek számos más műve mellett az említett darab is jó apropót szolgáltat arra, hogy ciklikus történelemszemléletét újra kifejthesse. A mű erősen áthallásos abban az értelemben, hogy a szerző ezzel a munkájával tiltakozik az 1968-as véres mexikói események ellen.

A harmadik szerző a kortárs spanyol próza egyik jelentős alakja, Ramón Sender (1901-1982), aki hosszú évtizedeket tölt az amerikai kontinensen a Franco-rendszer éveiben, és ez inspirálja több mexikói témájú alkotásának, köztük a Jubileo en el Zócalo (Népünnepély a Zócalón, 1964) című történelmi regénybe ágyazott színművének a megírását.

Forrás

Témánk vonatkozásában a tágabb kiindulópontot a két világ találkozásával, a hódítással és a gyarmati viszonyokkal, élettel foglalkozó krónikairodalomnak a modern spanyol nyelvű prózára gyakorolt óriási hatása jelenti, aminek még számos feltáratlan területe van, és ami sok esetben – ahogy azt majd Malinche kapcsán elemzésre kerülő művekben is látni fogjuk - konkrét intertextuális vonatkozásokban is megnyilvánul. Malinche vonatkozásában – legyen szó akár történelmi akár irodalmi megközelítésről - a dolgok alfája és omegája Bernal Díaz del Castillo (1495-1584): Historia verdadera de la conquista de la Nueva España (Új Spanyolország meghódításának igaz története) című krónikája, amelyet a szerző, Hernán Cortés volt katonája, 1550 körül kezd el írni, 1568-ban fejezi be, de csak 1632-ben kerül először kiadásra. Olyan alapszövegről van szó, amely megkerülhetetlen a téma vonatkozásában később születő interpretációk számára. Bernal Díaz az, aki a krónikaírók közül a legrészletesebben ír erről az indián asszonyról művének XXXVI-XXXVIII. fejezeteiben.{197} Először annak kapcsán említi, hogy a tabascoi főurak megajándékozzák a spanyolokat többek között húsz indián nővel, és köztük van doña Marina is.{198} Cortés ezeket az indián nőket a kapitányainak ajándékozza, így kerül Malinche Alonso Hernández Puertocarreróhoz.{199} A spanyol lovag azonban hamarosan visszatér szülőhazájába, ott perbe fogják, így az asszony magára marad. Ezután kerül szorosabb kapcsolatba Cortés-szel, akitől gyermeke is születik.{200} Bernal Díaz krónikájának XXXVII. fejezete Malinche kalandos és drámai fordulatokkal teli előéletét is elmeséli, végig nagy hangsúlyt fektetve a nő előkelő származásának kihangsúlyozására. Bernal Díaz del Castillótól tudjuk azt is, hogy az asszony végül egy Juan Jaramillo nevű hidalgóval házasodik össze. A krónikás többször kitér arra, hogy Malinche Jerónimo Aguilarral együtt tolmácsolt a spanyolok és a különböző indián törzsek között. Malinche Cholula meghódításakor tűnik még fel a krónikában, mint önálló szereplő: egy öregasszony keresi fel és próbálja rávenni, hogy hagyja ott a spanyolokat. Elárulja, hogy a cholulaiak milyen csapdát készülnek állítani a spanyoloknak, sőt még azt is megígéri neki, hogy összeházasítja a fiával. A fiatal indián nő azonban mindenről beszámol Cortésnek, megkönnyítve ezzel a spanyol hódító dolgát a város elfoglalásakor.

Bernal Díaz írása a vizsgált három darab közül kettőben igen explicit módon jelenik meg. Carpentier színműve a krónikából vett szó szerinti idézetekkel kezdődik mintegy előszóként és a már említett cholulai jelenet is szerepel benne. A darab utolsó jeleneteiben Malinche és a krónikaíró/orvos - aki Bernal Díaz alteregója - arról a darabról beszélgetnek, amit ez utóbbi írni szándékozik. Mikor az asszony arról érdeklődik, hogy róla mi kerül majd be a műbe, az alábbi választ kapja: „Todo el bien que puede decirse de quien fue la clave de la conquista”.{201} Ebből a kijelentésből úgy tűnik, hogy Carpentier valamennyire képes azonosulni azzal a pozitív felfogással, amit a spanyol krónikaíró művében Malinchéről alkot.

Ramón Sender művének kiindulópontját, ahogy azt maga a szerző is megemlíti az előszóban, Bernal Díaz del Castillo krónikájának CCI. fejezete adja.{202} Ebben a volt extremadurai hódító azokról az ünnepségekről mesél, amiket 1538-ban rendeztek Mexikóban Spanyolország és Franciaország békekötésének alkalmából. A krónika említett fejezetében egyébként nem jelenik meg az asszony alakja, míg a senderi interpretációban igen.

Carlos Fuentes drámájában az intertextuális vonatkozás nem ennyire direkt, itt inkább szerepazonosságról és megfeleltetésről beszélhetünk: mind Malinche mind Bernal Díaz narrátora és aktív részese is a történéseknek.

Bernal Díaz del Castillo műve olvasható – természetesen a kellő kritikai szempontokat figyelembe véve - történelmi forrásként éppúgy, mint irodalmi alkotásként. Ennek a kettősségnek a kapcsán érdemes idézni Carlos Fuentes véleményét a művel és szerzőjével kapcsolatban: Cortés volt katonáját nemes egyszerűséggel Mexikó és a kontinens első regényírójának nevezi, alkotását pedig az első európai prózai alkotásnak, amely az Újvilágról szól. Bár a mű címe és Bernal Díaz számos megjegyzése a krónikában arra utal, hogy a szerző inkább az igazmondásra és a valóság leírására helyezi a hangsúlyt – tehát a történetiséget helyezi előtérbe -, Fuentes mégis a mű irodalmi kvalitásait emeli ki elsődlegesen, és ebből a szemszögből nézve az igazság/valóság kérdése másodlagos.{203}

Bernal Díaz del Castillo műve tehát már felveti azt a kérdést, amely ennek a tanulmánynak is egyik központi gondolata kíván lenni: nevezetesen, hogy az irodalmi ábrázolás mennyiben tér el vagy térhet el a történelmi tényektől és sztereotípiáktól? Általánosságban és egyben kiinduló gondolatként leszögezhetjük, a történelmi események fikcióvá alakítása azt is jelenti egyúttal, hogy az irodalmat nem lehet csupán a valóság visszatükröződéseként felfogni, sokkal inkább egyfajta „alternatív” történelemként kell kezelni.{204}

Történelmi háttér és történelmi szereplők

A három mű történelmi háttere ugyanaz: Cortés és az azték uralkodó, Moctezuma, valamint rajtuk keresztül a két világ találkozása. Ebbe ékelődik be Malinche alakja, sorsa, a spanyolokhoz és saját népéhez való viszonyának ábrázolása. Mindhárom darab követi nagyjából a történelmi kánont, ugyanakkor Malinche alakjának más-más vonatkozásai kerülnek megvilágításra és előtérbe az említett művekben. Az asszony csak Carpentier művében főszereplő (erre már a cím is utal), a másik két darabban epizód szerepet kap, ezekben sokkal inkább a spanyol hódító és az azték király személyén és viszonyán van a hangsúly.

Ha a művek időbeliségét vizsgáljuk, akkor azt állapíthatjuk meg, hogy Carpentier darabja a spanyolok érkezésének pillanatában kezdődik: Malinche hírt ad népének a spanyolok érkezéséről, amit a tolték isten-király, Quetzalcoatl (Tollaskígyó){205} visszatérésével azonosít. Az indiánok azonban nem hisznek neki és kinevetik. Fuentes művének kezdetén Malinche már a spanyolok oldalán található, míg Sender műve időrendileg jóval a hódítás után kezdődik.

Mindhárom mű az asszony közvetítői szerepét hangsúlyozza: híd és összekötő nyelv kíván lenni a két kultúra között, olyan személyiség, aki igyekszik a saját kultúráját is megismertetni és megértetni a spanyolokkal. Ahogy mai divatos szóhasználattal mondanánk, interkulturális missziót teljesít. Az, hogy a spanyolok oldalán áll, nem jelenti azt, hogy azonosul a gondolkodásmódjukkal és vakon elfogadja elveiket, vallásukat. Mindhárom darabban egy kérdésekkel, kételyekkel teli összetett személyiségként kerül ábrázolásra, aki egy pillanatra sem feledkezik meg származásáról.

Carpentier művében találkozhatunk a legkevesebb szereplővel, összesen hat nevesített szereplő van, mindannyian valós történelmi alakok: Malinche (doña Marinaként szerepel a szereposztásban); Cortés; Bartolomé de Olmedo atya; Gonzalo de Sandoval, spanyol katona; Jerónimo de Aguilar, a társtolmács; valamint Moctezuma, aki azonban nem szólal meg, végig néma marad a darabban. Az utolsó jelenetek egyikében az orvos alakjában a szerző Bernal Díaz del Castillót rajzolja meg.

Fuentes műve jóval több szereplőt vonultat fel, ugyanakkor külön kerülnek felsorolásra az azték udvar tagjai (köztük olyan jósok, akik azután istenekké változnak) és külön a hódítók. Malinche Marina néven ez utóbbiak között szerepel és Aguilar kivételével a többi, Carpentiernél feltűnő szereplő is helyet kap, kiegészítve más történelmi személyekkel (Pedro de Alvarado, Cortés kapitánya; Alonso Hernández Portocarrero stb.) Ezek a történelmi szereplők a darab utolsó jelenetében a mai Mexikót szimbolizáló karakterekké változnak (Malinchéből például kabaréban fellépő táncosnő lesz).

A legtöbb szereplőt Ramón Sender darabja vonultatja fel mindkét oldalról, de itt is valós személyiségek jelennek meg, köztük maga Bernal Díaz del Castillo is. Az indián asszony két néven említődik a szereposztásban: doña Marina és Malinche.

A viszonylag nagyszámú valós történelmi személyre épülő szereplőlista és a figurák között folyó párbeszédek tehát mindhárom esetben azt sugallják, hogy a szerzők hangsúlyt helyeznek a valós történelmi eseményekre, és a történeti hűség megtartására, ugyanakkor élnek az irodalom adta eszközökkel, ami lehetővé teszi az árnyaltabb véleményformálást is. Történelem és irodalom egysége tehát úgy épül fel, hogy az első intertextusként szolgálja a másodikat.

Carpentier Malinche ábrázolása

Carpentier művének a címe boszorkánytanoncként azonosítja az indián asszonyt. Érdekesség, hogy ennek pontos magyarázatát Fuentes művében találhatjuk meg: „...Malintzin, dijeron tus padres: hechicera, diosa de la mala suerte y de la reyerta de sangre... La hija de su carne nacerá bajo el signo de Ce Malinalli, que es el signo de la mala fortuna, de la riña, de la sangre derramada y de la impaciencia.”{206}

A műben az igazi konfliktus nem indiánok és spanyolok között zajlik, hanem az asszony lelkében. Malinchét a kérdései és kétségei azonosítják, a dráma az asszony öntudatra ébredését mutatja be. Már a kezdő jelenetből kiderül, hogy saját népe kitagadja, gúnyolódnak a sorsa felett, miközben a spanyolok  látszólag befogadják, sőt még kiváltságokat is kap szolgálataiért. Malinche ugyanakkor nem érez gyűlöletet sajátjai iránt, nem a bosszú motiválja a cselekedeteit és a spanyolokat sem fogadja el feltétel nélkül. Próbálja az őt befogadók kultúráját, gondolkodásmódját, vallását megérteni, kérdéseire választ kapni. Kezdetben még fél Cortéstől –„tiembla al verle”{207}, aki az aztékok birodalmát az ördög földjével azonosítja. Az ördög kiűzésében (vagyis az aztékok meghódításában) ugyanakkor Malinchére óriási feladat hárul, Cortés ezért emeli maga mellé és ad neki megfelelő társadalmi rangot.

A műben megelevenedik a Bernal Díaz del Castillo krónikájában is elmesélt cholulai jelenet, igaz némileg módosított formában: a város elfoglalása előtt Malinchét felkeresi egy előkelő indián asszony és megpróbálja rávenni, hogy szökjön el Cortés mellől, mert a népe úgy tartja, hogy feláldozta magát az indiánok érdekében és a spanyolok erőszakkal hurcolták el. Malinche azonban hű marad Cortéshez, bár látva népe legyilkolását egyre inkább elveszti önbecsülését. Az asszony másodszor is felkeresi – ez már az írói fikció része - és arra próbálja rávenni Malinchét, hogy álmában ölje meg Cortést, és akkor mint a birodalom megmentője térhet vissza népéhez.{208} Malinche mérhetetlen csalódása ellenére is visszautasítja, bár látja, minden erőfeszítése ellenére a spanyolok még csak kisérletet sem tesznek népe kultúrájának mgismerésére, mgértésére. Rájön, hogy illúziót kerget, amit ő szeretne, az köszönőviszonyban sincs a véres valósággal. Hiába akar közvetítő lenni, mindkét fél részéről hiányzik a másik be és elfogadására való hajlam, sem a spanyolok sem az indiánok nem értik meg, nem fogják fel annak a történelmi pillanatnak a nagyságát, amelynek részesei, és éppen saját illúzióik hajszolása lesz a vesztük. Malinche a szavak erejében bízik, a másik két fél inkább a fegyvereket részesíti előnyben.

A műben a történelem csupán eszköz, olyan referencia pont, ami segít kibogozni a szereplők magatartásának indítékait. Cortés korántsem annyira pozitív figura, mint majd Ramón Sender munkájában lesz, kezdetben áltatja az asszonyt, később azonban lehull az álarc és a hódító kalandor természete, hatalomvágya kerül előtérbe. Malinchét is félretolja, amikor már nincs rá szüksége, még azzal is megvádolja, hogy köze van első felesége, Catalina halálához. A mű végén azután koldusként toporog egy olyan világ előtt, amely nem kíváncsi a hőstetteire. Eközben az azték uralkodó, Moctezuma végig, még halálában is megőrzi méltóságát.

A Malinchében lelkében végbemenő változások külsőségekben is megnyilvánulnak a színpadon. Az asszony ruházatára vonatkozóan a szerző pontos utasításokat ad. A darab elején egy egyszerű, rövid ujjú, sötét hímzéssel díszített fehér tunikát visel hosszú, sötétkék sállal. A második felvonásban egy széles, sűrűn redőzött köpenyt, olyat, amilyenben a mexikói kódexek is ábrázolják. A harmadik felvonásban már egy sötétkék spanyol viseletben látjuk, de az utolsó jelenet előtt, a halálos ágyán, amikor ráébred tévedéseire visszaveszi az először viselt fehér tunikát annak szimbólumaként, hogy a spanyolok ugyanúgy megtagadják, mint saját népe is. Ő is legyőzött lesz, aki ugyanakkor személyes felelősséget érez a történtek miatt, ezért kétségek között kell meghalnia, belső megnyugvás nélkül. Carpentier nem ad feloldozást szereplőjének, bár értékítélete jóval pozitívabb a Barokk zene kapcsán már idézett gondolatoknál.

Carlos Fuentes Malinche ábrázolása

Fuentes a két világ találkozása kapcsán Octavio Paz gondolatmenetét követi, vagyis a conquistát a modern Mexikó születésének pillanataként fogja fel. Ez azonban a spanyolok által az indiánokon elkövetett erőszakon alapszik, gyakorlatilag Cortés és Malinche viszonya is ezt szimbolizálja. Így a mexikói író művében a központi probléma Malinche kapcsán az önazonosság kérdése, és nem csupán az egyén szintjén, hanem társadalmi vonatkozásban is. Az asszony nevének három formája (Malintzin, Marina, Malinche) is erre utal, ahogy a szövegben olvasható „tres fueron tus nombres...el que te dieron tus padres, el que te dio tu amante y el que te dio tu pueblo”.{209}

A darabban Malinche maga meséli el sorsát, kiemelve azt, hogy rossz csillagzat alatt született és, hogy Cortéstől lehetőséget kapott az újrakezdésre. Népe rabszolgaként kezelte, Cortés viszont visszaadta elvesztett szabadságát és az új élet reményét. Ugyanakkor visszautasítja, hogy Cortés asszonya legyen, szerepét a közvetítői feladatokra korlátozza. „Csak a nyelv vagyok”... vallja, vagyis tolmácsként próbálja közelebb hozni a két kultúrát. Malinche elmeséli Cortésnek Quetzalcoatl legendáját, és próbálja meggyőznie a spanyol hódítót, hogy fogadja el ezt a szerepet, legyen az aztékok új királya, akik így megszabadulhatnának a zsarnok Moctezumától, akiben Malinche minden rossz eredőjét látja. Ha Cortés magára öltené Quetzalcoatl álarcát - véli Malinche -, nem kellene háborúznia és elpusztítani az indiánokat. Az asszony kezdetben feltétel nélkül és naívan hisz Cortésben, népe megmentőjét látja benne. Minden megváltozik azonban a cholulai vérengzéssel: az indiánokat, akik ellenállást tanúsítanak, a spanyolok kiméletlenül legyilkolják. Ettől a perctől fogva az asszony számára világossá válik, hogy hiú ábrándokat kergetett Cortéssel kapcsolatban és, hogy a férfi semmiben sem különbözik Moctezumától. „Has impuesto tu tiranía en vez de la Moctezuma....” – mondja vádlóan a spanyolnak, aki nem kevésbé kegyetlen szavakkal válaszol. „Cuida tus palabras, bruja, no sea que te devuelva a la esclavitud de la que te saqué.”{210} Malinche esélyt kér népe számára, hogy békében élhessen. Cortéstől született gyermekét a “chingada” fiának nevezi. A darab végén visszatér az asszony hármas személyisége: Malintzin az istennő, Marina a prostituált és Malinche az anya.

Összefoglalva azt állapíthatjuk meg, hogy Fuentes darabjában Malinche a szó erejével akar közvetíteni a teljhatalmú Moctezuma (aki csak a saját istenei akaratának hajlandó alávetni magát) és a nincstelen, hatalommal nem rendelkező, de azt mindenképpen megszerezni akaró Cortés között. A darabban a két férfi személyesen nem találkozik ugyan, de sorsuk közös lesz annyiban, hogy romlásukat sajátjaik okozzák: Moctezumát népe ítéli halálra, Cortést pedig a spanyol Korona vádolja meg, így hatalmától megfosztva, szegényen kell meghalnia. Ezt a közös sorsot vetíti előre Cortés, amikor a következőket mondja: „A Moctezuma lo mataron con piedras a mí me lapiden con papeles...”{211} A darab végén Cortést is eléri a végzete: száműzik a városból, és kénytelen beismerni a vereségét. Megérti Malinche eredeti szándékát, de ez a történtek fényében már örökre csak illúzió marad.

A darabban Malinchének több hosszú monológja van. A szerzői utasítás szerint azt a ruhát viseli, amelyikben a kódexeken is ábrázolják és amelyik a carpentieri műben is megjelenik. Az asszony narrátora és egyben aktív résztvevője is a történéseknek, ugyanúgy, mint Bernal Díaz del Castillo. Amikor életet ad Cortéstől származó gyermekének, arra biztatja újszülött fiát, hogy szálljon szembe a fehérekkel még akkor is, ha így részben saját vérét tagadja meg. Gyermekét hármas identitása egyetlen örökségének nevezi, amely szimbolikusan egy új faj, a mesztic megszületését is jelenti. Így válik a fuentesi műben Malinche Mexikó szimbólumává.

Sender Malinche ábrázolása

Ramón Sender darabja tartalmi és formai szempontból is kettős: egy történelmi regénybe ágyazott színmű.{212} Középpontjában Cortés áll, mellette az asszony két néven jelenik meg, mint doña Marina és mint Malinche, akit a szerző Cortés tolmácsaként, indián hercegnőként valamint a spanyol hódító szeretőjeként ír le. A darab szerint Malinchének több gyermeke születik Cortéstől, és az események kezdetekor együtt élnek a kormányzói palotában. Tizenöt év telt el Mexikó meghódítása óta, amikor is a főváros központi terén a Zócalón, egy színpadi darab keretében idézik fel a conquista legfontosabb eseményeit, többek között a pár első találkozását: miután Cortés meglátja az asszonyt és megtudja, hogy érti a nyelvüket, megparancsolja neki, hogy maradjon velük. Cortést Sender bátor, merész, okos, intelligens embernek mutatja, aki nagyon ért a haborúzáshoz és a katonai dolgokhoz. Marinában méltó társra lel, aki pontosan tisztában van a férfi szándékaival.

Malinche kapcsán a másik két műben is megfogalmazott klisékkel találkozhatunk: annak ellenére, hogy népe árulónak tartja, ő arra törekszik, hogy az indiánok gondolkodásmódját, kultúráját is megismertesse a spanyolokkal. Így közvetítői szerepe nem korlátozódik csupán a tolmácsolásra.{213} Méltóságteljesen beszél népéről, annak szokásairól, mint ahogy Cortés is tisztelettel szól Moctezumáról és azoknak az indián vezéreknek a bátorságáról, akik nyíltan szembe szállnak vele. Cortés és Malinche konfliktusa nem éleződik ki olyan erősen, mint ahogy az a másik két mű esetén történik. Ebben a darabban az asszony szerepe másodlagos, csupán az a fontos, hogy ugyanolyan jellemes személyiség legyen, mint Cortés. Jól mutatja ezt az a jelenet, amelyben Cortés bemutatja Malinchét a katonáinak: „Esta señora es hija de príncipes, nobleza, que en estas tierras vale tanto que en las nuestras....Espero que todos veréis en ella lo que es: una señora principal y digna de respeto....”.{214}

Sender, ahogy azt művének előszavában is leírja, előítéletektől mentesen kíván a témával foglalkozni, és alapvetően tisztánlátásra, objektivitásra törekszik. Saját bevallása szerint ugyanúgy csodálja Cortést, mint a földjüket védelmező indián hősöket, és műve megírásában az a nem titkolt szándék vezeti, hogy felkeltse olvasói érdeklődését az általa hőn szeretett és tisztelt ország, Mexikó iránt. Művében a szereplők, akik valós történelmi alakok, minden jelenet után újraélik és értékelik a történteket, egy lehetséges (akár valós) párbeszédet folytatnak. Így az író a fikció eszközeivel igyekszik a történelmi sztereotípiákkal leszámolni, és ebben az esetben nem titkolt szándéka a megbékélést szolgálni. Művében tehát fontos a történetiség, erre utal a már említett objektivitásra való törekvés is, ami nem szokványos irodalmi cél.

Összegzés

A valóság nincs rögzítve, megváltoztatható. Csak akkor férkőzhetünk a közelébe, ha nem akarjuk egyszer s mindenkorra meghatározni – fogalmazza meg véleményét Carlos Fuentes Cervantes klasszikus művéről.{215}

Alejo Carpentier, Carlos Fuentes és Ramón Sender műveiben Malinche kapcsán egy olyan modern irodalmi hős alakja rajzolódik ki, mint amilyen Don Quijote is volt. Illúziókat kerget, de végül szembesülnie kell a kiábrándító valósággal. Sorsát nagymértékben meghatározza a gyökértelenség. Gyötrődései, kétségei egy ellentmondásoktól sem mentes ugyanakkor komplex személyiségről árulkodnak, mint ahogy a kor is ilyen, amelyikbe beleszületik. Előkelő származása ellenére a társadalom kiveti magából, száműzött és rabszolga lesz. A spanyolok ugyan visszaadják nemesi rangját, de amikor már nincs szükség a szolgálataira, elfelejtik.

Cervantes hősének is számtalan neve van a regényben, a származása éppúgy bizonytalan, mint ahogy Malinchének is. Mindketten két világ, két korszak, két értékrend találkozásának meghatározó alakjai: Don Quijote a középkor és a modern kor közti átmenetet szimbolizálja, míg Malinche Európa és az Újvilág közötti híd kíván lenni.

Kökény Andrea
ASSZONYOK TEXAS KORAI TÖRTÉNETÉBEN

Az amerikai történetírásban sokáig az volt a jellemző, hogy a fehér, angolszász, protestáns férfiak voltak a főszereplők. Ez azonban az 1960-70-es évektől kezdve fokozatosan megváltozott, s a nők és a nő történetek is egyre inkább előtérbe kerültek. Ennek tükrében a jelen tanulmánynak kettős célja van: egyfelől, az 1836-ban függetlenné váló, majd 1845-ben az Amerikai Egyesült Államokhoz csatlakozó Texas történetének korai, hispán időszakára szeretném a hangsúlyt helyezni, másrészt azt kívánom bemutatni, mikor és hogyan jelentek meg a nők Texasban, és hogyan formálták a régió történetét a 17. század végétől a 19. század közepéig. Elemezni kívánom, hogy az első európaiak hogyan kerültek kapcsolatba az őslakos indiánokkal, s mi jellemezte a nők helyzetét a gyarmati társadalomban. Megvizsgálom, hogyan viszonyultak a nők a mexikói függetlenségi háborúhoz, milyen szerepet játszottak a határvidéken, majd a spanyol birodalomtól való elszakadás (1821) után Mexikóban.

A korai időszakból viszonylag kevés nő neve maradt fenn. S, ha fenn is maradt, például az egyház által vezetett születési vagy házassági anyakönyvekben, vagy végrendeletekben, akkor legtöbbször nem tudni, hogyan is éltek, milyen életpálya volt a név mögött. E tanulmány témájául olyan nőket választottam, akiknek nevét és életrajzuk bizonyos részleteit is ismerjük. Az ő élettörténetüket mintegy esettanulmányként kívánom kezelni, s sorsukon keresztül megvizsgálni azokat a hasonlóságokat és különbségeket, amelyek a Texasban élő nők helyzetét, a különféle kultúrák találkozásának és kölcsönhatásának folyamatát jellemezték. Rajtuk keresztül szándékozom bemutatni a nők szerepét Texas korai történetének gazdasági, társadalmi, politikai életében.

Ismereteink szerint az 1680-as éveket megelőzően Texas területén huzamosabb ideig nem tartózkodtak európai nők, talán csak azok jártak arra, akik a Río Grande mentén Új-Mexikó felé haladva átkeltek a vidéken. Az első európai nők Franciaországból érkeztek Texasba az 1680-as évek közepén, René-Robert Cavalier, Sieur de La Salle expedíciójával.{216}

A francia felfedező, aki korábban a Mississippi vidékét vette birtokba XIV. Lajos számára, ekkor már harmadjára tért vissza Amerikába. Ez alkalommal egy nagyobb expedíció élén, melynek az volt a célja, hogy állandó francia telepet hozzon létre a Mexikói-öböl partján, a Mississippi torkolatának közelében. 1684. júliusában négy hajóval és 300 telepessel indult útnak La Rochelle-ből.{217} A résztvevők sorsát azonban kalóztámadás, ellenséges indiánok, és navigációs hibák pecsételték meg. Az egyik hajót kalózok ejtették fogságba a Nyugat-Indiákon, a másik elsüllyedt a Matagorda-öböl közelében, a harmadik pedig zátonyra futott.{218} Azok, akik túlélték az utat, La Salle térképészeti és navigációs hibáinak következtében mintegy 400 mérfölddel, vagyis kb. 640 km-rel a Mississippitől nyugatra értek partot, amit azonban az expedíció vezetője nem ismert fel, s többször is útnak indult, hogy a közelben vélt folyóhoz eljusson.{219} A telepesek védelmére megépítették a Szent Lajos erődöt (Fort Saint Louis), s közelében kísérletet tettek egy önellátó kolónia létrehozására. Pontos adataink nincsenek a nők és a férfiak számáról, de annyi bizonyos, hogy a telepesek között voltak nők és gyerekek is.{220}

Az expedíció valószínűleg legismertebb résztvevői a Talon család tagjai voltak. A párizsi születésű Isabelle Planteau és a normandiai származású Lucien Talon a mai Kanadához tartozó Quebecben ismerkedett meg és házasodott össze 1671-ben. Három fiuk és két lányuk született. Egy idő után úgy döntöttek, visszatérnek Franciaországba, de amikor hazaérkeztek, La Salle éppen akkor szervezte útját a Mexikói-öböl partvidékére. Csatlakoztak az expedícióhoz, s mikor hajóra szálltak, Madame Talon ismét gyermeket várt. Fia Robert a tengeren látta meg a napvilágot. Lucien Talon, aki eredetileg ácsmester volt, valószínűleg katonaként csatlakozott az expedícióhoz. Sajnálatos módon nyoma veszett az egyik olyan felderítő út során, amit a Mississippi torkolatának keresésére indított La Salle.{221} Az özvegy bánatára idősebb lánya súlyosan megbetegedett, s 1686 telén meghalt. Ráadásul, La Salle úgy döntött, hogy egyik útjára magával viszi Isabelle Talon tíz éves fiát, Pierre-t is, akit a kaddo indiánoknál szándékozott hagyni azért, hogy a fiú megtanulja az őslakosok nyelvét. Ekkorra azonban az expedíció még életben lévő tagjai a sorozatos kudarcok miatt egyre nagyobb elégedetlenséggel nézték La Salle céltalan bolyongását, fellázadtak ellene, s 1687. márciusában meggyilkolták.{222} Pierre végül három évet töltött a kaddo indiánok között, mire Alonso de León, Coahuila tartomány spanyol kormányzója 1690-ben kiszabadította.{223}

A vezető nélkül maradt kolónia sorsa eközben megpecsételődött. Szent Lajos erődje nem nyújtott kellő védelmet számukra, s 1688 karácsonyán a karankawa indiánok lemészárolták őket. A Talon család négy gyermekét indián asszonyok mentették meg. Csupán ők élték túl a mészárlást. Később spanyol misszionáriusok találtak rájuk, és elvitték őket Mexikóvárosba, majd kalandos úton visszakerültek Franciaországba.{224}

La Salle és a francia kolónia kudarcának számos oka lehetett. Az erőd távol esett a kereskedelmi útvonalaktól, elszigetelten állt, s az utánpótlást megoldani szinte lehetetlen volt. Ráadásul a közelben élő karankawa indiánok nomád életmódjában a gyűjtögetés, a halászat és a vadászat mellett a zsákmányszerző vállalkozások is nagy szerepet játszottak. A harc mindennapjaik része volt, s különösen igaz lett ez akkor, amikor az általuk betolakodónak tartott európaiak megérkeztek. Az őslakosok és a fehérek közötti gazdasági, társadalmi, s még inkább a kulturális különbségeket a korai időkben szinte lehetetlen volt áthidalni. Szükség lett volna egy olyan közvetítőre, mint amilyen például az első állandó angol telep létrehozásakor Pocahontas volt az 1600-as évek elején Virginiában.

Ha erre nem volt lehetőség az 1680-as években a Mexikói-öböl partján, alkalom adódott rá néhány évtizeddel később Kelet-Texasban, ahol a jóval békésebb, földműveléssel foglalkozó, letelepült életmódot folytató kaddo indiánok éltek.

Részben a francia próbálkozások következményeként is döntött úgy a spanyol kormányzat, hogy nagyobb figyelmet fordít Texas keleti részére. Ennek első jele az volt, hogy 1690-ben létrehoztak itt egy missziót.{225} A korabeli beszámolók szerint „egy éles eszű és meglepően szép indián lány”, aki a keresztségben az Angelina nevet kapta a ferencesektől, „egy napon annak a kívánságának adott hangot, hogy megtanulja a barátok nyelvét”.{226} Ezért az 1690-es évek elején a Keresztelő Szent Jánosról elnevezett misszióban tanulhatott, majd visszatért népéhez. 1716 és 1721 között tolmácsként és indián vezetőként tevékenykedett, s közvetítő szerepet látott el a helyi törzsek, valamint a spanyolok és a franciák között.{227}

Angelináról és törzséről az európaiak által készített feljegyzésekből tudunk. Beszámolóik szerint a kaddo indiánok békések és barátságosak voltak, szívesen kereskedtek a spanyolokkal, és nem ellenezték a missziók alapítását sem.

Azon kívül, hogy Angelina a spanyolok számára fordított, egy francia felfedező, Louis Juchereau de St. Denis segítője is lett. Közbenjárt az érdekében, hogy az indiánok – a saját törzséből - adjanak mellé vezetőket. Ezután pedig együtt utaztak Kelet-Texasba, hogy missziókat és úgynevezett presidiókat, erődített településeket hozzanak létre. 1718-ban például Angelina segítségével jött létre a San Antonio de Valero misszió. Ez az, amit mi Alamóként ismerünk.{228}

Az utolsó feljegyzés 1721-ből származik Angelináról, amikor a gyarmati kormányzat által küldött spanyol delegáció és a kaddo indiánok törzsi vezetői (nyolc férfi és négy nő) között folytatott tárgyaláson ő volt a tolmács. Élete hátralévő részét homály fedi. Ennek részben az is oka lehet, hogy St. Denis-t, aki Angelina korábbi tevékenységét feljegyezte, a spanyolok azzal vádolták meg, hogy a franciáknak szolgáltat ki információt, ezért el kellett hagynia Texast, s ezután a szomszédos Louisiana területén élt.{229}

A spanyol kolonizációs politika alapja a missziók, a presidiók és a civil települések hármas egysége volt. A katolikus egyház az első kapcsolatfelvételtől kezdve szorgalmazta a spanyol katonák, telepesek és az indián asszonyok közötti házasságkötést. A gyarmati időkből származó egyházi anyakönyvek 1703-tól kezdve már spanyol nők és indián férfiak közötti házasságot is feljegyeztek Texas területén.{230} A jellemzőbb azonban természetesen az volt, hogy a vegyes házasságok tejanók (vagyis spanyol vagy mexikói texasiak) és indián nők között köttettek. Ezen kívül, a missziók területén élő indián nők gyakran kötöttek házasságot más törzsekből származó férfiakkal is.

A missziók és a presidiók területén és környékén egymás mellett éltek az indián és a hispán asszonyok, a mesztic és mulatt nők. A feljegyzések szerint az egyik legnagyobb misszióban több mint 230 nő dolgozott együtt: húst szárítottak, ételt főztek, szappant, gyertyát, ruhát készítettek.{231} Az a kapcsolatrendszer, kapcsolati háló, amit a nők a rokonsági szálak, a baráti kapcsolatok és a kialakuló munkamegosztás révén kiépítettek, létfontosságú volt a határvidék betelepítése és fejlődése szempontjából.

Az első spanyol-mexikói nők Texasban

A nők jelen voltak már ez első két alkalommal is, amikor a spanyolok 1716-ban és 1718-ban állandó telepeket próbáltak létrehozni Texasban. Ez volt az a két expedíció, melyeknek Angelina is fordított.{232} 1716-ban a Río Grande folyótól délre fekvő területről egy körülbelül hetvenöt fős csoport indult útnak, hogy megerősítsenek egy korábbi misszióalapítást Kelet-Texasban. Ebből nőtt ki később Nacogdoches városa. A résztvevők között néhány indián vezető, tíz ferences szerzetes és tizennyolc katona volt, valamint különféle foglalkozású telepesek (földművesek, kézművesek és állattenyésztők). A csoporttal tartott hét katona felesége és családja is, valamint egy fiatal mesztic lány, Ana Guerra, aki út közben házasodott össze az egyik katonával, Lorenzo Mercadóval.{233}

Az elkövetkező évek során az asszonyok fontos szerepet játszottak több texasi település megalapításában és betelepítésében, legyen az San Antonio (San Antonio de Béxar Presidio, 1718), ahol az első telepesek között hat nős katona felesége és családja is ott volt, Goliad (La Bahía, 1749), Laredo (1755), vagy Victoria (1824).{234}

A spanyol korona nagy erőfeszítéseket tett a terület benépesítésére, s megpróbált telepeseket toborozni a vidékre Új-Spanyolország északabbi és délebbi területeiről, sőt Európából is.

1731-ben tizenöt család, összesen ötvenöt bevándorló érkezett a Kanári-szigetekről San Antonio de Béxar erődjébe. A korona ingyenes átkelést, a letelepedéshez eszközöket, állatokat, fegyvereket és egyéb segítséget ígért számukra. Az eredeti terv legalább 300 telepes toborzását tűzte ki célul, de két év alatt végül csupán alig több mint félszáz vállalkozó kedvű személy jelentkezett. A presidio lakossága így is háromszázra nőtt, bár az egész provincia területének népessége még mindig alig érte el az ötszázat.{235}

A Kanári-szigetekről érkezett csoportnak két özvegyasszony is tagja volt: a mindössze huszonhét éves, hatgyermekes Doña María Robaina Betancourt és a harminc éves, háromgyermekes María Delgado Meleano. Mindketten az átkelést követően, Vera Cruzban vesztették el férjüket. A letelepedés után María Robaina ismét férjhez ment, Martin Lorenzo de Armashoz, aki szintén a Kanári-szigetekről vándorolt ki. Az asszony további négy gyermeket szült, s házat épített a város főterén. Végrendeletéből tudjuk, hogy a kőházon kívül nagy birtoka és több száz szarvasmarhája is volt.{236} María Delgado Meleano is újra férjhez ment, Juan Leal Gorazhoz. Ők nem voltak olyan tehetősek, mint María Robaina és családja, de a feleség végrendelete arról tanúskodik, hogy a második házasságkötés után is megtarthatta tulajdonát, azt az öt szarvasmarhát, amit „a letelepedéshez a királytól kapott”. {237}

Az angol vagy amerikai nőkkel ellentétben, akik ha férjhez mentek, elvesztették a vagyonuk feletti rendelkezési jogot, s már nem számítottak jogi személynek sem, a kasztíliai jog szerint, ami a Texasban élő hispán nőket, a tejanákat is megillette, az asszonyok megtarthatták házasságuk előtt meglévő tulajdonukat. Sőt, a házasság idején szerzett vagyonból férjükkel egyenlő mértékben részesültek, s házastársuk a közös értékekről nem is rendelkezhetett a beleegyezésük nélkül. A nők szerződést köthettek, az özvegyek és a hajadonok pedig maguk igazgathatták birtokaikat. Mind a spanyol, mind a mexikói törvények védték a nők tulajdonjogát és a férfiakkal megegyező örökösödési jogok illették meg az asszonyokat is. Ezen kívül, számos nő szerzett saját jogon földbirtokot, vagy örökölhette azt férjétől vagy családjától. A gyarmati időkben a texasi általános földhivatalnál bejegyzett 4200 személy közül hatvan tejana saját jogon jutott birtokhoz.{238}

1798-ban Rosa María Hinojosa de Ballí több mint 640 ezer acre, vagyis közel 260 ezer hektár föld tulajdonosa volt, ami a Río Grande völgyének egy harmadát jelentette.{239} Az 1800-as évek folyamán számos texasi asszonyból lett sikeres gazda, vagy vállalkozó üzletasszony, aki földet és állatokat adott-vett, s felügyelte munkásait. A szegény tejanák szakácsként, kertészként dolgoztak, gyógyítással foglalkoztak vagy egyéb munkákat végeztek.

A nők gyakran vállaltak szerepet a politikai és az üzleti életben akkor is, amikor a férfiak távol voltak a presidiótól. María Gertrudis Pérez Cassiano, a Kanári-szigetekről érkezettek egyik leszármazottja volt Texas első First Lady-je. 1808-ban Manuel Antonio Cordero y Bustamante ezredeshez, Texas kormányzójához ment feleségül. Férje távollétében gyakran intézte a tartomány ügyeit. 1814-ben lovon ülve tartott szemlét a csapatok felett. Ezek után kapta a La Brigadera elnevezést. María eközben a hagyományos női szerepeket is betöltötte, amikor például otthonukban gyakran adtak bált a különböző külföldi látogatóknak. Bustamente ezredes 1823-ban bekövetkezett halála után néhány évvel újra férjhez ment, José Cassianóhoz, egy módos itáliai származású kereskedőhöz, aki jelentős földbirtokra is szert tett Texasban. Házasságukból egy fiúgyermek született.{240}

Asszonyok a mexikói függetlenségi háborúban és a mexikói Texasban

A 19. század elejének történései kapcsán a következőkben röviden azt szeretném áttekinteni, milyen szerepet játszottak a nők a mexikói függetlenségi háború idején. Sokan közülük a hagyományos női szerepekben, például ápolónőként tevékenykedtek, a sereget élelemmel vagy ruházattal látták el, de olyanokat is találunk köztük, akik üzeneteket vagy postát vittek a háború alatt, sőt katonai szolgálatot teljesítettek (soldaderas).

María Josefa Ortiz de Domínguez és Leona Vicario azok között voltak, akik igen fontos feladatot vállaltak. 1810-ben Ortiz de Domínguez, ismertebb nevén La Corregidora a híres Querétaro-i összeesküvésben vállalt szerepet, melynek célja a spanyol kormány megdöntése és Mexikó spanyol uralom alóli felszabadítása volt.{241} Ortiz de Domínguez úgynevezett irodalmi felolvasóesteket tartott a házában, ezek valójában politikai gyűlések voltak, ahol a függetlenségi mozgalom céljait fogalmazták meg. Amikor a spanyol hatóságok tudomást szereztek az előkészületekről, és megkezdték a résztvevők letartóztatását, Ortiz de Domínguez újságpapír kivágásokból összeállított titkos üzenetben figyelmeztette Miguel Hidalgo atyát arról, hogy le akarják tartóztatni. Valószínűleg részben ez késztette Hidalgót az eredetileg decemberre tervezett fegyveres felkelés jóval korábbi, szeptember 16-ai meghirdetésére. Az asszonyt notórius botránykeltőnek és javíthatatlan felforgatónak bélyegezték. Többször is bebörtönözték, egyszer terhessége alatt is, egyszer pedig nem sokkal tizennegyedik gyermeke születése után.{242}

A mexikói függetlenségi háború másik ismert nőalakja, Leona Vicario hírszerző szolgálatot alakított ki, a lázadók által írt cikkeket jelentetett meg, s eladta az ékszereit, hogy fegyvereket vásároljon számukra. Ezen kívül egy ágyúkészítő üzemet is működtetett.{243}

Amikor Mexikó 1821-ben végül elnyerte függetlenségét, Texas Coahuila tartományhoz csatolva alkotott egy közigazgatási egységet.{244} A tejanók megpróbálták gazdasági erejüket és politikai szerepüket megőrizni egy olyan etnikailag vegyes mexikói tartományban, ami az Amerikai Egyesült Államok szomszédságában volt.

A mexikói kormányzat a korábbi spanyol törekvésekhez hasonlóan támogatta a betelepedést a határvidéki területekre. Coahuila y Texas tartomány 1825-ös kolonizációs törvénye értelmében egy egyedülálló férfi nagyon olcsón nagyon nagy birtokhoz juthatott (1/3 league = 1476 ha), ha pedig megnősült és egy tejanat vett feleségül, további 1/4 league, vagyis 1107 hektár föld illette meg.{245} A földbirtok szerzése a külföldiek számára a honosítás feltételét is jelentette, mexikóival kötött házasság esetén pedig az állampolgárságot is megszerezhették.{246} Ennek következtében számos angol-amerikai törekedett arra, hogy gazdag tejano családokba nősüljön be. Egy ilyen házasság mindkét fél számára előnyös lehetett. James Bowie például, aki később Alamónál is harcolt, 1831-ben Ursula Veramendit, Juan Martín Veramendi, Coahuila y Texas kormányzójának lányát vette el. Bowie és apósa hamarosan közös vállalkozásba kezdett, s gyapotfeldolgozó üzemet alapított Saltillóban.{247}

Bár a törvény lehetővé tette magánszemélyek számára is, hogy közvetlenül földhöz jussanak, ez viszonylag ritkán fordult elő. Sokkal gyakoribb volt, hogy egy empresario közvetítésével érkeztek. Az empresariók tulajdonképpen a kormány által szerződésben megbízott ügynökök voltak, akik a telepesek kiválasztásáért, a földek elosztásáért, s a szabályozások betartásáért voltak felelősek, s szolgálataikért cserébe maguk is földbirtokot kaptak.{248} Az első angol-amerikai betelepítés szervezője Stephen F. Austin volt. 1820-ban édesapja, Moses Austin még a spanyol koronától kért engedélyt arra, hogy háromszáz család számára birtokba vegyen egy jelentős területet Texasban. Az apa váratlan halála miatt a vállalkozást végül a fia indította el 1821-ben, s minthogy időközben Mexikó elszakadt Spanyolországtól, az Austin-kolónia kialakításának törvényes kereteit már a független állam kormánya határozta meg.{249}

Austin igyekezett együttműködni a mexikói kormányzattal, s mindent megtett azért, hogy telepesei törvénytisztelő, hűséges mexikói állampolgárok legyenek. Az empresariók többsége azonban nem követte a példáját. Nem válogatták meg, kinek adnak letelepedési engedélyt, s igen sokan kezdtek földspekulációba is. A liberális földpolitikának és a gyors meggazdagodási lehetőségről szóló híreknek köszönhetően az angol-amerikaiak száma folyamatosan nőtt Texas területén.{250}

Számos úti beszámoló, sajtóhír, gyakorlati ismereteket és hasznos tanácsokat tartalmazó írás született a vidékről, s a bevándorlás ösztönzésében fontos szerepet játszott Stephen F. Austin unokatestvére, Mary Austin Holley is. Bátyja, Henry Austin, és unokafivére meghívására 1831-ben látogatott el Texasba, s ezek után készítette el az egyik legrészletesebb és legszemléletesebb beszámolót a vidékről: Texas: Observations, Historical, Geographical, and Descriptive, in a Series of Letters Written during a Visit to Austin’s Colony, with a View to a Permanent Settlement in That Country in the Autumn of 1831 címmel.{251} Műve az első könyv, amit Texasról egy angol-amerikai, ráadásul nő írt. Tizenkét fejezetből és két függelékből áll, s első kiadása 1833-ban Baltimore-ban jelent meg.

Mary Austin Holley műve elengedhetetlen referenciaforrás, magával ragadó leírás a régióról. Találunk benne fejezetet a terület természeti adottságairól, éghajlati viszonyairól csakúgy, mint a pénzügyi és kereskedelmi lehetőségekről, a lakosok mindennapjairól, szokásairól és gondolkodásmódjáról. Áttekintő elemzést nyújt a kolóniaalapításról, a földbirtok viszonyokról, Stephen Austin tevékenységét és telepeseit állítva középpontba.

Holley beszámolója számos információval látta el az olvasókat a határvidék korai történetével és helyzetével kapcsolatban, és hozzájárult ahhoz, hogy Texas az ígéret földjének tűnjön, ahol a telepesek szerencsével járnak és könnyen meggazdagodhatnak.

„Lehetetlen elképzelni a texasi préri szépségét, amikor tavasszal gazdag növényzete, a mindenféle méretű és színű ezernyi virággal azt az érzést kelti, hogy megvalósult a földi paradicsom. Csak azok tudják elképzelni mindent felülmúló szépségét, akik már látták, mert  tollal vagy ceruzával lehetetlen visszaadni.”{252}

„Az embert különleges érzések kerítik hatalmukba Texasban, mintha egy álom, vagy a fiatalkori vágyai valósulnának meg. Itt, akárcsak az Édenkertben, az ember úgy érzi, hogy egyedül lehet a természet Istenével, s úgy tűnik, különleges módon tudja élvezni a mennyország gazdag adományait, a többi teremtett lénnyel együtt. Az állatok, nem menekülnek el előle; a mélységes csend, a derűs napsugár és a lágy szellő – mind lenyűgöző, s örömet okoz a képzeletnek, ugyanakkor jó érzéssel tölti el a szíveket.”{253}

Az idillikus képek mellett Holley hangsúlyozta, hogy Texasban is csak szorgalmas munkával lehet boldogulni és gazdasági gyarapodást, társadalmi presztízst elérni, s a kezdeti nehézségek leküzdésében fontos szerep vár a nőkre is: „A telepeseknek nem szabad elfelejteniük, hogy egy új közösségben a munka a legértékesebb árucikk. Így lehet megteremteni nem csupán a létszükségletnek számító dolgokat, hanem a kényelmet és a luxust is. […] A telepes asszonyok pedig nem csak a családok kényelmét biztosítják, hanem a fiatal kolónia általános jólétét is.”{254}

Mary Austin Holley műve igen sok amerikai bevándorlót vonzott a mexikói tartományba. Az angol-amerikai telepesek száma hamarosan meghaladta a hispán népességét, s amikor Santa Anna centralista fordulatot hajtott végre Mexikóban, a texasiak fellázadtak, s 1836 tavaszán kinyilvánították függetlenségüket. Texas elszakadásának története azonban, s ezen belül a nők függetlenségi háborúban játszott szerepe egy újabb tanulmány témája lehet.

Tari Adrienn
SOFÍA CASANOVA - EGY FIGYELEMRE MÉLTÓ, MÉGIS FELEDÉSBE MERÜLT ÉLETMŰ

„Amikor elhagytam a hazám, a szerelem és a diadal ábrándja vezetett múzsaként, mely ott a havas magányban meghalt […] de pirkadatában láttam még virágzását előtűnni. Az igazság és a tapasztalat - az élet valódi hangjai - megmutatták nekem Spanyolország igazi arcát.”{255}

Sofía Casanova nevével először a doktori értekezésem{256} kapcsán találkoztam. Révész Andor mellett ő volt az, aki a spanyol konzervatív napilapnak, az ABC-nek a közép-kelet- európai eseményekről és ezen belül elsősorban Lengyelországról heti rendszerességgel írt, egészen 1939-ig. Újságírói munkássága jelentős, több spanyol napilapnak dolgozott az első világháború alatt haditudósító minőségben, (ABC, La Época, El Liberal, El Mundo, El Imparcial de Madrid). Ugyanakkor nemzetközi sajtótevékenysége is kiemelkedő, írásai jelentek meg Gaceta Polska-ban és a The New York Times-ban is. Összességében több mint 1200 cikket publikált, ebből az ABC-ben kb. 800-at.{257} Ezen kívül kiadták négy verseskötetét, öt regényét, öt kisregényét, egy színdarabját, egy ifjúsági regényét és nyolc kötetnyi társadalmi témájú kommentárját.{258} Nem mindennapi életet élt, bejárta az egész világot, nyolc nyelven beszélt, ezáltal első kézből értesült olyan politikai eseményekről, mint például a választójogi harcok Angliában, a szindikalizmus erősödése és a bolsevik irányzat térnyerése a cári Oroszországban, az első és a második világháború, vagy a varsói gettósítás. Alfonso Lazo szerint: „Nagyszerű írónő csodás intuícióval, Oroszországról szóló krónikái rendkívül nagy népszerűségnek örvendtek a spanyol olvasóközönség körében […] Sofía nem csak elmeséli a forradalmat, hanem bizonyos értelemben, saját helyzetéből adódóan, mely oly távol áll az egyszerű megbízott külföldi tudósítóétól, részt is vesz benne, vagyis mélységében átéli az orosz nép boldogságát, vágyakozását és félelmét. Ilyen értelemben az ABC tudósítója nem maradt érzéketlen az eseményekkel szemben, hanem részt vesz bennük.”{259}

Szerteágazó irodalmi tevékenysége és regényes élete ellenére hiába kérdeznénk meg az utca emberét akár a spanyolországi Galíciában, akár Lengyelországban, szinte senki sem tudná, ki is volt Sofia Casanova. Rövid tanulmányomban a méltatlanul elfeledett, azonban igen nagy ívű életművet hátrahagyó író, költő, haditudósító életútjának főbb állomásait szeretném bemutatni.

Sofía Guadalupe Pérez Casanova 1861. szeptember 30-án született Almeirasban, Galíciában. Édesapja, Vicente Pérez Eguía litográfus igen korán elhagyta a családot, először Madridba, majd feltételezhetően Amerikába utazott, jobb megélhetés reményében. Az apa távozása a hátrahagyottakat az anyagi csőd szélére sodorta. Egyedül a nagyszülői gondoskodásnak köszönhető, hogy a család, ha szűkösen is, de megélt, és Sofía valamint testvérei megfelelő oktatásban részesülhettek. Mindenesetre az édesapa távozása leánya számára akkora törés volt, hogy a továbbiakban apai vezetéknevét nem használta, csak az anyait, így lett Sofía Casanova. Édesapjáról ezek után szinte semmit nem lehet tudni. Rosario de Martínez könyvében a következőket írta róla: „Vicente Pérez egy napon elindult Amerikába. A hajója elsüllyedt, de a család érdeklődésére azt az információt kapta, hogy neve nem is szerepel az utas listán. Az azonban sosem derült ki, hogy a hajóra más nevén szállt-e fel, vagy felszállt-e egyáltalán.”{260}

Sofía Casanova édesanyja korán felismerte a lányában rejlő írói tehetséget, ezért a megfelelő iskoláztatásért Madridba költöztek. Az első időszak nem volt könnyű számukra. A madridi klíma nagyon megviselte Sofíát, sok volt az iskolai teher, és sokat kellett segítenie édesanyjának is. Ráadásul elég szűkösen éltek. „Ez a kemény, csillogó nap megtört, megfájdította a szemem, legyengítette a lelkem, egyre inkább nosztalgiát éreztem a szülőföldem iránt”{261}- idézi Rosario de Martínez. Ennek ellenére Madrid különleges lehetőségeket is tartogatott számára. Igen fiatalon, 15-16 évesen már irodalmi összejöveteleken vett részt, ahol tudásszomja jól megmutatkozott. Édesanyja, mint nagy rajongója, titokban elküldte Sofía fiókban őrzött leveleit a Faro de Vigo című napilapnak, és ekkoriban, 15 éves korában közölték első verseit is.

Mentorának, Valmar márkinak köszönhetően az ifjú írónő XIII. Alfonz udvarának gyakori vendége lett. Az uralkodó mindennél jobban szerette verseit hallgatni. Egy anekdota szerint Sofía Casanova épp egyik versét olvasta fel, amikor jelentették a királynak, hogy egy miniszter fontos ügyben keresi. Alfonz erre azt felelte: „Várjon a miniszter úr!”{262} Casanova első Poesías (1885) című verseskötetének kiadását szintén az uralkodó támogatta.

Az irodalom és a művészetek iránti tudásvágyát kulturális összejöveteleken csillapította, megismerkedett számos írónővel, többek között Concepción Jimeno Gillel, Blanca de los Ríossal, Sofía Tartilánnal, Filomena Datóval és Emilia Pardo Bazánnal.{263} Szintén egy ilyen találkozón, 1886-ban mutatta be neki a költő Campoamor leendő férjét, a lengyel filozófust és diplomatát, Wincenty Lutosławskit, akit teljesen elbűvölt: Sofía neki ajándékozott könyvébe csak annyit írt be lengyelül, „Ez a nő lesz a feleségem”. Igaz, ekkor még nem árulta el Sofíának a mondat jelentését. Döntését egy Mickiewicz vers is befolyásolta, hisz szinte meggyőződésesen hitt abban, hogy hamarosan megszületik a megváltó, aki újra egyesíti majd az Ausztria, Poroszország és Oroszország között felosztott Lengyelországot. A vers szerint ez a bizonyos megváltó külföldi anyától fog születni.{264} Lutosławski és Casanova 1887-ben házasodtak össze. Előbb Madridba majd a lengyel Drozdowóba költöztek, ami akkoriban orosz fennhatóság alatt állt. Ebben a városban írta meg Sofía gyönyörű verseit a honvágyról és Galícia utáni vágyódásáról.

Galíciával nem szakította meg a kapcsolatát, hisz minden év nyarán ellátogatott szülőföldjére családja kíséretében. Sofía egyébként mindig férje mellett volt, elkísérte minden diplomáciai útjára, ami lehetővé tette számára a folyamatos publikálást, illetve nyelvtudásának szélesítését. Annak ellenére, hogy földrajzilag eltávolodott attól a kulturális közegtől, ahol fiatal éveiben élt, mégis talált lehetőséget arra, hogy kiélje irodalom iránti szeretetét és, hogy tovább művelhesse hivatását, szinte minden irodalmi műfajt kipróbált. Verselt, prózát (kisregény, nagyregény), színdarabokat, újságcikkeket írt, spanyolra fordított számos francia, angol, olasz, portugál, lengyel és orosz művet. Ő készítette el Henryk Sienkiewicz Quo vadis? című történelmi regényének első spanyol fordítását. Ennek ellenére férje közös életük során sosem ismerte el Sofía írói tehetségét. Azonban az 1889-ben született második lányuk, Isabela, édesanyja nyomdokaiba lépett az irodalom területén.

1889 őszén átköltöztek Londonba, de a következő évben, 1890-ben a Lutosławski családot már az oroszországi Kazánban találjuk, mert Wincenty az ottani egyetemen kezdett tanítani, mivel az orosz hatóságok tiltása korlátozta a lengyel nemzetiségű tanárok működését a megszállt lengyel területeken.{265} Egészen 1893-ig a tatár városban éltek, közben, 1891-ben megszületett a harmadik lányuk, Yadwiga. Irodalmi szempontból is nagyon termékeny időszak volt ez Sofía Casanova számára. Ekkor kezdte el írni El Doctor Wolski (Wolski doktor) című regényét és a lengyel és kazáni élményeit feldolgozó Sobre el Volga helado (A Volga jegén) című művét.{266} Wolski doktor alakjában valójában férjét ábrázolta, aki a regényben mint fanatikus nacionalista orvos jelenik meg, küzd az orosz elnyomás és Lengyelország szétdaraboltsága ellen, és folyamatosan kritizálja az orosz oktatás színvonalát is, a szerző megfogalmazásában: „Nos quieren ignorantes para que seamos débiles” azaz „Tudatlanságban akarnak tartani minket, hogy gyengék legyünk.”{267}

1893-ben az írónő újra visszatért Madridba és Galíciába, itt várta férjét, aki Chicagóba utazott, hogy részt vegyen a Világkiállításon. A helyi lapok{268} írtak róluk, és fórumot biztosítottak Casanova cikkeinek. Vigót elhagyva a Lutosławski család Londonba utazott, ahol Casanova befejezte a már említett El Doctor Wolski című regényét, melyet 1894-ben ki is adtak.{269} Azonban 1895-ben meghalt az egyik kislány, Yadwiga. Ez rettenetesen megviselte az édesanyát. A család úgy döntött, hogy egy ideig Galíciában, Merában marad. Lutosławskinak is szüksége volt a visszavonultságra, olyan környezetre, ahol nyugodtan meg tudta írni egyik fő művét.{270} A lányoknak pedig jót tett a galíciai klíma, amiről édesapjuk a következőket nyilatkozta: „olyan csodálatos klíma, mely sehol máshol a bolygón nem lelhető fel, csak Kalifornia nyugati partjain.”{271} Itt született meg negyedik gyermekük, Halina. Személyes - Blanca de Ríosnak írt leveleiből - kiderül, hogy Sofía Casanova mégsem találta helyét Galíciában. Hiányzott neki Madrid kulturális élete, nem jutott hozzá az irodalmi újdonságokhoz és nagyon nehezen tudott kapcsolatot tartani a barátaival.

Wincenty Lutosławski, a negyedik lánygyermek születése után úgy látta, nem biztosított nevének tovább örökítése, ráadásul továbbra is csökönyösen, már-már paranoiásan ragaszkodott azon elképzeléséhez, hogy az ő fia lesz Lengyelország megváltója.{272} Így a házastársak kapcsolata megromlott, Lutosławski új kapcsolatokba kezdett. Válásuk után, 1905-ben Sofía Casanova visszatért Spanyolországba, és dolgozni kezdett többek között olyan újságoknak, mint az ABC, El Debate, Blanco y Negro, El Mundo, Galicia. Nagyon aktív társadalmi életet élt, konferenciákon és felolvasóesteken vett részt, írói munkássága ekkor már csodált és elismert volt egész Spanyolországban. Madridi otthonában fontos személyek fordultak meg, írók és újságírók, mint Basilio Álvarez, Alfredo Vicenti, Alberto Insua és Victoriano García Martí, illetve Ramón y Cajal neurológus.{273} 1906-ban a Real Academia Gallega (Királyi Galego Akadémia) illetve 1911-ben az Academia Espańola de Poesía (Spanyol Költészeti Akadémia) tagjai közé választották.

Lányai azonban lengyel földön maradtak, így Casanova többször megfordult Varsóban. Az egyik ilyen útja idején tört ki az első világháború. Majd mikor 1915 májusát követően a német csapatok előretörése miatt a cári hadsereg kiürítette Varsót, az orosz területek felé menekülő emberáradatban ott volt az írónő és családja is. Moszkvába, majd Szentpétervárra kerültek, ahol megélték a háború, a nélkülözés, az éhezés szörnyűségeit. A birodalom fővárosában forradalomi hangulat uralkodott, a Romanov dinasztia bukása küszöbön állt. Sofía Casanova ismét a lehető legjobb helyre került ahhoz, hogy az eseményeket első kézből közvetíthesse. 1917-ben például hosszú interjút készített Trockijjal, melyet három hónappal később közölt az ABC.{274} Közben Spanyolországban egy ideig halottnak hitték, mert a háborús helyzet és a cenzúra lehetetlenné tette a kommunikációt. Annyi minden esetre igaz volt, hogy az oroszországi zavargások során, egy utcai lövöldözésben egy eltévedt golyó eltalálta Sofía Casanova szemét. Ennek szörnyű következménye az lett, hogy az írónő a gondos ápolás ellenére sem látott jól soha többé. Hivatását mégsem adta fel, írt tovább. Csak 1918-ban sikerült visszatérnie Lengyelországba, miután családját súlyos csapás érte. Wincenty Lutosławski két testvére is a forradalom áldozata lett. A vörösök kivégezték őket, mint ellenforradalmárokat.{275}

Az ABC-nek küldött krónikáin kívül nagyon fontosak a regényei, melyek tükrözik az általa átélt eseményeket. A nagy októberi forradalom eseményeit három könyvben foglalta össze: De la revolución rusa de 1917 (Az 1917-es orosz forradalomról), La revolución bolchevista. Diario de un testigo (A bolsevik forradalom. Egy szemtanú naplója) és En la Corte de los Zares: del principio y del fin de un imperio (A cárok udvarában: egy birodalom kezdete és vége). A család nehéz körülmények között élt Oroszországban, Sofía Casanova mégis vállalt karitatív munkát is, 1917-ben ápolónőként segítette a Vöröskeresztet. 1918-ban, Lengyelország függetlenné válása után családjával visszatérhetett második hazájába. A lengyel fronton közvetlen tapasztalatokat szerzett a háború borzalmairól, ennek alapján írta heves kommentárjait a lengyel, spanyol és galegó lapoknak, illetve a nemzetközi sajtónak is. Mivel Spanyolországba szinte semmi hír nem jutott el Lengyelországról, Casanova fontosnak érezte, hogy írjon az ABC-nek azokról a borzalmakról, melyeknek tanúja volt. A spanyol közvélemény figyelmét próbálta felhívni arra, hogy amit a németek tesznek Lengyelországban az egyáltalán nem ad okot csodálatra.{276} A konzervatív ABC haditudósítói állást ajánlott neki, amit el is fogadott. Cikkeiben{277} többször kinyilvánította háborúellenes, pacifista álláspontját, írásai elsősorban azért fontosak, mert tárgyszerű képet próbáltak adni Lengyelországról és Oroszországról, ám az eseményeket mindig lengyel optikán{278} keresztül nézte, és így tárta az olvasók elé. Sofía Casanova Lengyelországban népszerűsítette a spanyol kultúrát, Spanyolországban pedig a lengyelt. 1919-ben visszatért Spanyolországba, ahol valódi hősként fogadták, szinte minden újság cikkezett{279} látogatásáról, és tiszteletére számos összejövetelt rendeztek. 1926-ban irodalmi Nobel-díjra jelölték, 1926-ban pedig megkapta XIII. Alfonz nagykeresztjét a Vöröskeresztnek tett szolgálataiért.

1920 és 1930 között hatszor tért vissza Spanyolországba, ezekben az években megtalálta a rég áhított nyugalmat, több mint 400 cikket és 4 kisregényt írt. Összegyűjtött publicisztikai írásait 1927-ben a De Rusia: confidencias y amores (Oroszországról – bizalmas titkok és szerelmek) című kötetben adták ki, addigi összes művét pedig 1924–1927 között négy kötetben publikálták.{280} Sofía Casanova mindig is nagyon érzékeny volt a politikai eseményekre, és nagy szimpátiával írt a lengyelekről.{281} Több cikkében előfordult, hogy „utolsó latin védőbástyának” nevezte őket. Mint írta: „1920-ban Lengyelország volt a bevehetetlen híd a bolsevik hordák számára a nyugati országok felé. Ugyanúgy, ahogyan III. (Sobieski) János király a XVII. században megmentette Európát a töröktől”.{282} A lengyel oktatás színvonaláról, a papok munkájáról is elismerően nyilatkozott.

A spanyol politikáról alkotott kép ugyanakkor a korabeli Lengyelországban korántsem volt annyira pozitív. Casanova nem értett egyet azzal, hogy a lengyel lapok a nemzetközi sajtó híreit - szerinte - kritikátlanul átvéve, Primo de Rivera tábornokot, mint véres kezű diktátort mutatják be. Negatív példaként idézi, hogy az egyik baloldali lapban a következőket írták Primóról: „abban különbözik mexikói kollégájától{283}, hogy ő nyersen eszi a gyerekeket, nem pedig sütve.”{284} Fájlalja, hogy a lengyel lapok nem írtak például arról, hogy a spanyol miniszterelnök milyen sikeresen fejezte be a már évtizedek óta húzódó marokkói háborút. Casanova már egy korábbi cikkében{285} a következő kérdést teszi fel ezzel kapcsolatban: „Abd el-Krim békét kér” – írják az újságok, több cikk szól a franciák győzelméről Marokkóban, mint a spanyolokéról. Kéthetes késéssel láttam egy rövid beszámolót a spanyol csapatok sikeres partraszállásáról Alhucemasban, de előtte a spanyol katasztrófáról cikkeztek, a hajók elsüllyedéséről, és több ezer halottról. Milyen nemzetközi szervezetnek áll érdekében Spanyolország lejáratása?”{286} Az írónő a választ is megadja: szerinte a bolsevikok állhatnak az ügy hátterében, és hozzáteszi: „aki idejekorán kiengedte a kalitkából ezt a furcsa fekete-vörös bolsevik madarat, nem volt más, mint Csicserin.”{287} magyarázatok között felemlíti, hogy a baloldaliak nem nézik jó szemmel a spanyol kormány németbarátságát sem, illetve: „Piłsudski marsall iránti gyűlöletük mondatja velük ezt, hiszen a két diktátor személyét egybemossák. A spanyol diktátorról, a diktatúráról beszélve elmondhatják mindazt, amit nyíltan a lengyelről nem mondhatnak el.”{288} Casanova meglátása szerint nemcsak Varsóra volt jellemző a spanyolokkal kapcsolatos „felszínesség”, annak ellenére, hogy északon hazája irodalmának, kultúrájának mindig is voltak támogatói. Itt Spanyolország mégsem jelentett sokkal többet, mint: „Inkvizíció, bikák, bor, napfény, vér, szenvedély, féltékenység, halál”.{289} Azonban mégis bízott abban, hogy „kultúránk kiemelkedő személyiségeinek köszönhetően kezd felszállni a Spanyolország és Európa között lévő köd.”{290}

Sofía Casanova révén a spanyolok sokat megtudtak Piłsudskiról, hatalomra kerülésének körülményeiről, a gyönge központi hatalom körül kialakult helyzetről és a kiútkeresésről. Néhány nappal a lengyel marsall államcsínyét megelőzően jelent meg Pensando en un rey (Egy királyon gondolkodva) című cikksorozatának első írása.{291}  Eszerint a lengyel politikai életben ekkor jelentős támogatást élvezett a monarchikus berendezkedés, több királyjelölt is volt, az arisztokrácia azonban nem tudott megegyezésre jutni abban, hogy belföldi vagy külföldi legyen a kiválasztott. Az olasz kapcsolatok különös figyelmet kaptak ebben a vonatkozásban: „Olaszországgal jó kereskedelmi kapcsolatot és baráti viszonyt ápolnak, sőt az utolsó Jagelló királyné történelmi kapcsot is jelenthetne.”{292} A külföldi jelöltek köréből azonban egyértelműen kizárták a Habsburgokat és a Bourbonokat. A belföldi-pártiak egy része Piłsudskiban látta az ideális jelöltet, akiből különböző dinasztikus házasságok révén igazi királyjelöltet faragtak volna.{293}

Sofía Casanova szerint Lengyelországot európai értékrend szerint nehéz megítélni. Ennek alátámasztásaként cikkében kiemelt egy részt a lengyel nacionalista újságból, a Gazeta Poranna-ból: „a varsói állampuccs a politikában súlyos krízist indított el, melynek a vége még csak fel sem sejlik. Ez a válság érthetetlen sokak számára, egyszerűen logikátlannak tűnik azoknak, akik európai módon gondolkodnak, hiszen nem tudják benne felfedezni sem az okokat, sem a célokat. Lengyelország nem teljesen európai, és nem is a 20. században él. A lakosság nagy része azonos nemzetiségű, de kulturálisan nagyon sokszínű. Itt találkozik Kelet és Nyugat, a keleti és a nyugati területek között legalább kétszáz évnyi eltérés van. Ez a magyarázata annak, hogy itt a nyugat-európai ember számára felfoghatatlan dolgok történnek.”{294} Azonban nem csak Lengyelországban zajlottak váratlan események. Újságírói pályája során Sofía Casanova tanúja kora történelmi fordulatainak, így 1936-ban a spanyol köztársaság kikiáltásakor ismét éppen Spanyolországban van. Meggyőződése, hogy ugyanazt fogja saját hazája is átélni, mint 1917-ben Oroszország. Ráadásul hamarosan ideiglenesen bezárták az ABC szerkesztőségét, ennek következtében néhány hónapra elvesztette munkáját. Ez nem növelte szimpátiáját a köztársaságiak iránt. Az ellenérzés és az orosz analógiától való félelem egészen addig erősödött benne, hogy 1936-ban megírta az idő közben újra indult ABC-nek utolsó cikkét Mirando a Rusia (Oroszországot szemlélvén){295} címmel. A spanyol polgárháború kitörésével fejeződött be végleg Sofía Casanova újságírói tevékenysége, erről Marcos Gallego a következőket írja: „Sokat szenvedett, és mivel politikailag nem volt megbízható, a történelem nem úgy bánt vele, ahogy megérdemelte volna. Igaz, hogy a polgárháborúban a francoisták oldalán állt, és propagandamunkát folytatott mellettük, később azonban, nem hallgatott arról sem, hogy a nácik milyen – számára teljesen elfogadhatatlan - borzalmakat művelnek a megszállásuk alatt álló Lengyelországban. Emiatt az ABC a továbbiakban eltekintett a szolgálataitól. Következetesen etikus újságírói magatartása része volt emberi nagyságának”.{296}

Visszatérvén Lengyelországba, néhány nyugodt, bár nyomorúságos év után az írónőt még mindig kísértette a spanyol polgárháború, melyben Franco mellett állt ki. María Rosario Martínez szerint Sofía Casanova Francóban az ország megváltóját látta, azt, aki megakadályozhatja az oroszországihoz hasonló helyzet kialakulását, amit annyira gyűlölt.{297} Galíciát soha nem feledte, szinte teljesen kisemmizve, vakon is visszatért oda. Igaz, nem utazott teljesen egyedül, mindig kísérője volt egy almeirasi asszony, aki a galego nyelvet is elevenen tartotta benne és lányaiban. 1938-ban járt utoljára La Coruńában, felkereste faluját, illetve elutazott Burgosba, ahol találkozott Francóval. Ez a látogatás eléggé megosztotta a spanyol közvéleményt.

Lengyelország német megszállása és a második világháború Sofía Casanova élete talán legnehezebb korszaka volt. Ismét bizonytalanságba és veszélyek közé került miután aláírták a Hitler-Sztálin paktumot (1939. augusztus 23.), és a titkos záradékban a németek és a szovjetek megegyeztek az érdekszférák elhatárolásáról Közép-Európában, ami Lengyelország függetlenségének és egységének is a végét vetítette előre. Az írónő egy kis faluba költözött egyik lányával és unokáival. A berlini spanyol követ közbenjárásának köszönhetően bizonyos fokú biztonságot élvezett, miközben lakhelye (Konstancin) közelében nap mint nap végig kellett néznie a koncentrációs tábor borzalmait. Erről az időszakról a Polvo de escombros (Romok pora) című írásában számolt be, melyet az ABC-ben publikálni is akart, azonban a főszerkesztőtől, Luca de Tenától levelet kapott, aki közölte vele, hogy a krónikát csak akkor hozza le, ha egyetlen rossz szó sem lesz benne a németekről. Karul Messner (Halina Lutosławska gyermeke) következőként emlékezett vissza erre az eseményre: „Ez a levél mélyen sértette a nagymamámat. Mindig az igazat írtam -- mondta nekem. Teljesen kiábrándult az általa annyira szeretett ABC-ből. Azt hiszem, ez kulcsfontosságú pillanat volt az akkor 80 éves nagymamám életében. A levél hallgatásra ítélte.”{298}

A háború végén (mikor 1944-ben a Kék Hadosztály{299} vesztesként visszatért Spanyolországba) Sofía Casanova is hazalátogathatott. Ekkor - túl a nyolcvanon – még mindig elég erősnek érezte magát ahhoz, hogy segítse családja német megszállás ellen folytatott titkos propaganda akcióit mind Lengyelországban, mind Spanyolországban. Élete végére elszegényedett, és ekkorra teljesen meg is vakult. Lányával, Halinával élt Lengyelországban, ahonnan már nem mozdult ki többé. Itt diktálta utolsó leveleit, galego barátainak szánt gondolatait, tapasztalatai összefoglalását. Utolsó boldog pillanatai közé tartozott, hogy 1952-ben a Real Academia Gallega tiszteletbeli tagságot adományozott neki. 1955-ben értesült férje haláláról, akivel már jó ideje nem volt kapcsolatban, mégis mély fájdalmat érzett végleges elvesztése miatt.

1958. január 25-én az ABC-ben egy rövid cikk jelent meg: Sofía Casanova ha muerto en Poznan, Polonia (Meghalt Sofía Casanova a lengyelországi Poznanban).{300} Tiszteletére ekkor még mind Spanyolországban, mind Lengyelországban számos megemlékezést tartottak, azonban a hírnév, amit életében magának szerzett, elhunytával méltatlanul a feledés homályába merült. Úgy tűnik, hogy halálának 50. és születésének 150. évfordulója ebben hozott némi változást, az ismeretlenség leple kezd lehullni Sofía Casanova alakjáról. Műveit újra kiadták, több kutatás és publikáció is született életéről, sőt 2011-ben a Xunta de Galicia (az autonóm Galicia kormánya) egy 100 perces dokumentumfilmet készítetett életéről, A maleta de Sofía (Sofía bőröndje) címen, mely méltó emléke különleges életútjának. Xosé Ramón Barreiro ebben a dokumentumfilmben a következőket mondja róla: „Tiszteletreméltó írónő volt, de nem a legfontosabb irodalmi alakja a kornak. Ami mégis nagyon fontossá teszi, az az, hogy képes volt a házasság kötelékét megtörni, ráébredni elnyomottságára és szabaddá válni".{301} Rosario Martínez igen alapos kutatást végzett vele kapcsolatban. Összegyűjtötte személyes levelezését (pl. Blanca de Ríosnak írt leveleit), élete minden apró mozzanatát felkutatta, sőt Sofía Casanova lányát, Halinát is felkereste Lengyelországban. Az általa összegyűjtött anyagot a Sofía Casanova - Mito y literatura (Sofía Casanova - Mítosz és irodalom) című tanulmánykötetben publikálta. Számára a leglenyűgözőbb az volt, hogy „nő létére ő lehetett az ABC első állandó tudósítója, aki munkáját olyan intelligensen, rugalmasan és olyan jó kritikai szemlélettel végezte, hogy méltó magasságokban emelkedhetett.”{302} Nem éppen hétköznapi élete a külföldi kutatók figyelmét is felkeltette. Közülük meg kell említeni Kirsty Hoopert és A Stranger in My Own Land (Idegenként saját hazámban){303} című könyvét, ami rámutat, Sofía Casanova bonyolult érzelmi kötődéssel leginkább szülőföldjéhez ragaszkodott, de sajátos körülményei folytán mégis két országhoz tartozott.

Joggal merül fel a kérdés, mi lehet az oka annak, hogy ez az életmű egy jó ideig ennyire a feledés homályába merült. A kutatók más és más magyarázatot találtak erre. Például a már említett Kirsty Hooper Vida e tempo de Sofía Casanova című írásában így vélekedik: „Hatalmas és sokszínű életműve ellenére Casanovára évtizedeken keresztül nem úgy emlékeztek, mint írónőre és értelmiségire, hanem úgy, mint egy egzotikus figurára a spanyol kultúra perifériáján, sőt, ami még rosszabb, mint a nemzeti katolikus nőiség idealizált jelképére.”{304} Olga Osorio szerint pedig újságírói és tudósítói munkásságát sokan azért nem ismerték el, mert „kelet-európai jelenlétének pusztán családi okai voltak, ezért krónikáira úgy tekintettek, mint egy ráérő háziasszony időtöltésének termékeire, nem pedig úgy, mint szakmai tevékenységének eredményeire.”{305}

Talán ebből a rövid tanulmányból is kitűnik, hogy Sofía Casanova rendkívüli személyiség volt, írásaival, tetteivel a korabeli nők többségétől jelentősen különbözött. Elfeledettségét, kultúrtörténeti szerepét, írói tevékenységét sokan sokféleképpen ítélik meg, azonban egy dolog bizonyosan nem vitatható: élete összefonódott a 20. század nagy eseményeivel. Cikkeivel egy konfliktusokkal és változásokkal teli Európa narrátorává vált.

Jancsó Katalin
SZÜRREÁLIS NŐI VILÁG – EMIGRÁNS MŰVÉSZEK MEXIKÓBAN

A harmincas évek vége és a negyvenes évek eleje Európában a művészek számára is nehéz időket hozott. A zsidóellenes hangulat számos országban kényszerű kivándorlást eredményezett, Spanyolországban a polgárháború és Franco győzelme, majd egész Európában a II. világháború kirobbanása szintén a menekültáradat megindulását jelentette. A zsidóüldözés elöl menekülők és a spanyol polgárháborúban a köztársaságiak oldalán harcolók közül sokan Franciaországot, Párizst tekintették lehetséges mentsvárnak. Párizs ráadásul ezekben az években nemcsak a politikai menekültek számára jelentett úti célt. Az új technikákat, áramlatokat, kortársakat megismerni vágyó művészek gyűjtőhelye is volt, többek között és legfőképpen az 1924-ben éppen Franciaországban megszülető szürrealista áramlat alkotóinak legfontosabb központja. Európa más városaiból számos művész Párizsba indult, hogy magába szívja az új eszméket, így tett a magyar születésű Kati Horna, vagy az angol Leonora Carrington is. Az 1940-ben kezdődő náci megszállás és a koncentrációs táborok elöl való menekülés azonban új útirányok keresését tette szükségessé. Mexikó jelentett kiutat sok művész és értelmiségi, mint például a szürrealizmus nagy alakjaival (Max Ernst, André Breton, Benjamin Péret, Luis Buñuel) szoros kapcsolatban álló három női művész, Leonora Carrington, Remedios Varo és Kati Horna számára is. Az előbbi kettő 1941-ben, míg Horna már 1939-ben Mexikóba érkezett. Tanulmányunk e három művész összefonódó életpályájának mozzanatait igyekszik bemutatni.

Bevezetőnkben röviden utaltunk tárgyalt időszakunk franciaországi viszonyaira. Nézzük meg a többi országot is. Magyarországon a század első évtizedeiben az avantgárd térhódítását láthatjuk, a művészeti és értelmiségi körök tagjai közül igen sokan Párizsba mentek tanulni. A Horthy-korszak alatt, a náci eszmék terjedésével, illetve a II. világháború közeledtével megindult nemcsak Németországból, de Magyarországról is a zsidó kivándorlás, sokan, ahogy azt jeleztük, Franciaországba menekültek, noha Franciaország éppen ekkor komoly gazdasági válságot élt át. Spanyolországban már 1936-tól háborús viszonyok uralkodtak, a polgárháború nem sokkal a II. világháború kirobbanása előtt a köztársaságiak vereségével zárult. Az első menekült áradat Franciaországba indult, több százezerre teszik az ekkor kivándoroltak számát. Latin-Amerikában egy korábban kisebb mértékű emigrációt befogadó ország, Mexikó reagált a leggyorsabban az eseményekre. Lázaro Cárdenas kormánya nem fogadta el a franciák és a britek be nem avatkozási javaslatait, és már a háború alatt is támogatta a köztársaságiakat. A háború végén szolidaritását fejezte ki a köztársaságiakkal, nem ismerte el Francisco Franco megalakuló kormányát, viszont kapcsolatba lépett a francia kormánnyal és jelezte, hogy befogadja a menekülteket.{306} A száműzetésben lévő köztársasági kormány által megalakított SERE (a köztársaságiak evakuálását segítő szervezet) alszervezeteként jött létre a mexikói Spanyol Köztársaságiakat Segítő Bizottság (CTARE).{307} A köztársasági exil-kormány székhelyét is Mexikóba tette át, miután Párizs elismerte Franco kormányát. A latin-amerikai ország 1939 és 1942 között körülbelül 20 ezer jól képzett munkást és szakembert fogadott be, 40%-uk nő volt.{308} Ami a spanyol emigráció összetételét illeti, Cárdenas eredeti elképzelése szerint Mexikó lehetőleg nagy arányban földműveseket és halászokat fogadott volna be, kisebb arányban pedig munkásokat és más szakembereket, azonban mindez illuzórikusnak tűnt, ismerve a Franciaországba menekült spanyolok összetételét.{309} A Mexikóba bevándoroltak igen nagy százaléka értelmiségi, mérnök, tanár, művész, tudós, építész, ügyvéd, orvos volt, és a befogadó országban mind a kulturális, mind a gazdasági fejlődést erősen befolyásolta e spanyol csoport letelepedése.{310} A spanyol értelmiségi emigráns réteg, illetve a háborús Európa többi országából kivándoroltak felpezsdítették Mexikó kulturális életét, és komoly hatást gyakoroltak az elkövetkező évtizedek művészetére.

Az általunk bemutatott művészek mindegyike kapcsolódik valamilyen formában a polgárháborús Spanyolországhoz. María de los Remedios Varo Uranga Anglésban, Spanyolországban született 1908-ban. Szabad gondolkodású, vízépítő mérnök édesapja hamar felismerte lánya tehetségét, műszaki terveinek rajzolásába avatta be már kislányként. Az okkultizmussal is foglalkozó, argentin-baszk származású, hívő katolikus édesanyja azonban inkább egyházi iskolába íratta Varót, akire ennek ellenére egyre inkább édesapja liberális gondolkodása volt jellemző. 1924-ben a család Madridba költözött, és Varo, apja ösztönzésére és édesanyja tiltakozására, beiratkozott a San Fernando Akadémiára, ahol az iskola egyik első lánynövendékeként, Salvador Dalí diáktársaként tanulhatott, majd 1930-ban rajztanárként diplomázott.{311} Még az iskolában megismerkedett Gerardo Lizarragával, későbbi férjével, akivel Párizsba utaztak. Párizsból Barcelonába vezetett útjuk, ahol avantgárd művészeti körökhöz csatlakoztak. Még a háború kitörése előtt szétváltak Lizarragával. Nem sokkal később Varo megismerkedett a Barcelonába érkező, a köztársaságiak ügyét támogató francia szürrealista költővel, Benjamin Péret-vel, akit Varo Párizsba is követett. Péret-vel kialakult románcának is köszönhető, hogy Varo barátságot kötött a párizsi szürrealista körök tagjaival, köztük André Bretonnal, Roberto Mattával, Joan Miróval.{312} Franciaország német megszállását követően azonban menekülni kényszerültek az országból. A német csapatok Párizsba érkezése után Marseille-be szöktek, ahol Breton, Ernst és sok más szürrealista művésszel együtt várták a vízumukat. Végül 1941 végén, a spanyol köztársasági emigrációs hullámmal Mexikóba érkeztek, ahol számos európai barát várta őket. E mexikói kör tagjai voltak többek között Varo korábbi férje, Lizárraga, Leonora Carrington, Gunther Gerzso, Kati és José Horna, illetve Emerico Weisz.{313} Két évvel a világháború vége után Péret hazatért Párizsba. Varo is vele utazott, azonban már idegen volt számára a város, hiányzott neki az őt befogadó Mexikó, ahol megérkezését követően illusztrátorként, tervezőként és dekoratőrként kezdett dolgozni. 1947 és 1949 között családtagjaival, köztük édesanyjával Venezuelában tartózkodott, majd úgy döntött visszatér fogadott, új hazájában, Mexikóba, és haláláig, 1963-ig ott is élt. Halála előtt nem sokkal így fogalmazott: „Sokkal inkább vagyok mexikói, mint bárhová máshová tartozó. Kevéssé ismerem Spanyolországot: nagyon fiatal voltam, amikor ott éltem”.{314} 1952-ben házasságot kötött egy osztrák politikai emigránssal, Walter Gruennel, akinek támogatásával ekkortól csak a festészetnek és művészeteknek élt.{315}

Munkái között falfestményt, olajfestményeket, rajzokat, bútorokat, játékokat, maszkokat, egyéb tárgyakat, de rövid elbeszéléseket és más írásokat is találunk. Édesanyja hatására a misztika és okkultizmus, édesapja hatására a természet és a tudományok szeretete érződik művein, melyeken erőteljesen megjelennek a szürrealista jegyek, illetve mexikói időszakában a prekolumbián művészet elemei is.{316} Első mexikói kiállítása 1955-ben nyílt, ekkortól komoly sikereket ért el, életműve itt teljesedett ki. Munkáit egyre inkább áthatották az álmok, a gyermekkori, illetve háborús élmények és félelmek, a tudáskeresés. A fantasztikus világ ábrázolása, a lo maravilloso megteremtése, új térbeli és metafizikai dimenziók keresése jellemzi munkásságát, melyet egyes kritikusok Márquez mágikus realizmusához hasonlítanak. Többek között a miszticizmus, a tantrizmus, a zen buddhizmus, a pszichoanalízis, az alkímia, a mágia, a tarot foglalkoztatták, mindez nagyban hozzájárult egy nagyszerű barátság kialakulásához is egy olyan női művésszel, akit Varo egész egyszerűen művészeti lelki társának nevezett.{317} E lelki társ a szintén 1941-ben Mexikóba érkezett Leonora Carrington volt.

Carrington 1917-ben született az észak-angliai Lancashire-ben egy Chorley nevű kisvárosban. Édesapja, egy tehetős angol-ír textilgyáros, édesanyja hívő katolikus ír asszony volt. A család egy tündérmesékbe illő, erdőkkel, lovakkal körülvett kúriáiban lakott, ez a környezet szabad életet, mágikus és misztériumokkal teli világot jelentettek Leonora és testvérei számára. A kislány gyakran látogatta meg Írországban élő nagymamáját is, ahol a kelta hagyományok hatottak rá{318}, illetve nevelője és édesanyja tündérmeséi, a kelta mítoszok, a varázserővel bíró, félig tündér, félig ember sidhek világa, és a fantasztikus lényekről szóló történetek is mély nyomokat hagytak benne. Egy interjúban a következőképpen fogalmazott Carrington e csodálatos világról: „Egészen kicsi koromtól fogva – és úgy gondolom, ez sokkal több emberrel történik így, mint gondolnánk – számos különleges élményem volt fantazmákkal, látomásokkal és más olyan dolgokkal, melyeket általában elítélnek a keresztény tanok… Első megmagyarázhatatlan és különös élményeim kétévesen kezdődtek, és egész életemen át elkísértek.”{319} E varázslatos szabad világnak kilenc évesen vége szakadt: Leonorát három évre zárdába küldték, ami komoly trauma volt számára. Apja tiltakozása ellenére a művészi pályát választotta. Édesanyját meggyőzve Olaszországba utazott festészetet tanulni, majd Londonba költözött, ahol több, híres művészeti akadémiát is látogatott. Itt ismerkedett meg Max Ernsttel, akivel később Franciaországban együtt éltek, és aki bevezette a francia szürrealista világba. Baráti kapcsolatba került Bretonnal, Péret-vel, Picassóval, Miróval, Dalíval.{320} Leonora már ekkor felváltva írt és festett. Idilli világuknak a világháború kitörése és a náci megszállás vetett véget. Mint minden Franciaországban tartózkodó német, úgy Max Ernst ellen is elfogatási parancsot adtak ki, és a művészt le is tartóztatták. Carrington Spanyolországba menekült. A madridi Angol Nagykövetségen idegösszeomlást kapott, apja pedig egy pszichiátriai intézetben kezdte kezeltetni. 1941-ben egy nővér kíséretében Portugáliába utaztatták a kezelések folytatására, azonban ahogy Lisszabonba értek, megszökött és a Mexikói Nagykövetségen kért menedéket. Pablo Picasso révén megismert barátja, a mexikói író és diplomata, Renato Leduc felajánlotta, hogy segít neki abban, hogy elhagyhassa Európát és Amerikába utazzon. Leduc-kal ezért házasságot kötöttek és először New Yorkba, majd Mexikóba utaztak, ahol később elváltak.{321} Mexikóban a már említett emigrációs csoport (Breton, Péret, Varo, Horna, stb.) fogadta be Carringtont, barátságot kötött Luis Buñuellel és Octavio Pazzal.{322} A Horna házaspárnak köszönhetően ismerkedett meg a Budapestről származó író-fotóssal, Emerico ’Chiki’ Weisz-szel, akivel később családot alapítottak.

Ekkortól kezdődött hosszú mexikói pályája, mely számos elismerést eredményezett. 1947-ben már New Yorkban állított ki. Festményeinek, szobrainak, könyveinek, színdarabjainak köszönhetően Mexikó egyik legismertebb és legelismertebb művészévé vált, a mexikói kormány 2005-ben nemzeti művészeti díjjal tüntette ki. Carrington művészetének legmeghatározóbb eleme gyermekkora varázslatos mesevilága. Írásai és festményei mellett kerámiával, ékszerekkel, textillel, maszkokkal, néha bútorokkal is foglalkozott, színházi és más jelmezeket is készített, illetve gyermekeinek játékokat is tervezett.{323} Az alkímia, az okkultizmus, a misztikum közös érdeklődésük volt Varoval, műveiben keverednek gyermekkora kelta hagyományai, a francia szürrealizmus jegyei és az ősi Mexikó csodálatos világa.{324} E keveredés nagyszerű példája az 1963-ban, felkérésre készített falfestménye, melynek címe: A maják varázslatos világa.

Leonora Carrington: El mundo mágico de los mayas, 1963{325}

Carringtont családi barátság is kötötte Kati Hornához, aki 1939-ben érkezett Mexikóba, egy 270 negatívot tartalmazó dobozzal, a felvételeket a polgárháborús Spanyolországban készítette. E felbecsülhetetlen értékű dobozt 1983-ban a spanyol Kulturális Minisztériumnak adományozta, azóta pedig több kiállítást szerveztek belőle Spanyolországban. Horna saját magáról azt vallotta, hogy származását tekintve magyar, házassága révén spanyol, fogadott hazája pedig Mexikó.{326} Deutsch Katalin néven, 1912-ben, gazdag zsidó család gyermekeként született Szilasbalháson, az általános iskolát már Budapesten végezte.{327} Kati meglehetősen korán kapcsolatba lépett a kor avantgárd művészeivel, és Kassák Lajos és a körülötte formálódó fiatal művészekből álló csoport szellemi hatása alá került. E csoport indíttatására utazott Horna Berlinbe tapasztalatszerzésre 1931-ben. Németország a Weimari Köztársaság idején komoly művészeti fejlődést élt meg. A művészeti ágak között a fotóművészet egyre nagyobb tért nyert, az újságokban mind nagyobb szerepet kaptak a fotók és fotóriportok. Németországban dolgoztak a legjobb fotóriporterek; Berlinben több magyar is dolgozott, például Friedmann Endre, a későbbi Robert Capa. Horna ehhez a körhöz csatlakozott, azonban Hitler hatalomra jutásával távoznia kellett az országból. Budapestre tért vissza fotóművészetet tanulni, majd újabb útra indult, ezúttal Párizsba, ahol a már említett szürrealista csoport tagjaival ismerkedett meg és kötött barátságot. Itt aratta első szakmai sikereit.{328} Robert Capának ekkor már stúdiója volt Párizsban, melyet Horna gyerekkori barátja, Weisz Imre (később Emerico ’Chiki’ Weisz) vezetett. 1937-ben Horna komoly felkérést kapott: a polgárháborús Spanyolország köztársasági kormányának Külföldi Propaganda Bizottsága fotók készítésével bízta meg, Barcelonába utazott, majd 1939-ig több baloldali, főként anarchista szervezet és újság számára is dolgozott. Capával itt is keresztezték egymást útjaik, az utókor számára pedig most is talány, hogy a barátságon kívül más szálak is fűzték-e őket egymáshoz. Capa később az Egyesült Államokba menekül.{329} Kati Horna polgárháborús képei Capa és más fotográfusokhoz képest azért különlegesek, mert nem magát a kegyetlen eseményeket örökítette meg, hanem sokkal inkább az emberi sorsokat kereste.{330} Még Spanyolországban ismerkedett meg Kati későbbi férjével, José Horna festővel és szobrásszal, akivel Franco győzelme után Párizsba menekültek, majd innen a német megszállást követően, számos köztársasági menekülttel 1939 őszén Veracruzba utaztak. Előzőleg Párizsban Kati a magyar, Horna a mexikói nagykövetségtől kért segítséget, ez utóbbi jelezte, országa kész befogadni őket. Horna spanyol születésű személyként kapott iratokat, és így tudtak Mexikóba utazni. A fővárosba költözve Mexikó lett a Horna család otthona.{331}

A Colonia Roma városrészben rendezték be házukat, mely sokak szerint mágikus varázzsal bírt, és folyamatosan jelen volt Kati Horna alkotásain is. Itt rendezte be a művészházaspár alkotóműhelyeit is. Horna nem csak fotózott, de különböző tárgyakat is készített, mint például játékokat, vagy babákat. Horna sosem csatlakozott semmilyen művészeti irányzathoz, azonban a szürrealista vonulat hatása erőteljesen érződik művein. Számos mexikói újság (többek között a México This Month, a Todo, a Nosotros és a Diseño) számára dolgozott fotóriporterként, 1959 és 1974 között a Mujeres: Expresión Femenina folyóirat fotórovatának vezetője volt, ahol a címlapképekért és a kulturális rovatért is felelt. A hatvanas évek hozták el legnagyobb sikereit. A kor haladó gondolkodású művészeivel megalapították a S.nob című, rövid életű folyóiratot.{332} Ezekben az években, 1958 és 1963 között hívták meg fotóművészetet tanítani az Universidad Iberoamericanára, egyik alapítója volt az egyetem művészeti tanszékének, elismert mesterként/tanárként egy egész generáció nőtt fel tananyagain.{333} Később, 1973-tól a San Carlos Akadémián folytatta tudása átadását, a hetvenes évek végétől pedig visszavonultan élt. Képei a legkülönbözőbb újságokban jelentek meg, hűen tükrözve a fővárosi életet, annak kevéssé ismert helyszíneit. Hasonlóan komoly érdeklődést mutatott a mexikói építészet iránt, együttműködött építészeti szaklapokkal is. Másik kedvenc tematikáját a művészeti élet képviselői (írók, költők, újságírók, festők, szobrászok, múzeumigazgatók, műkritikusok) adták, akiket műtermükben, otthonukban fotózott, közöttük olyan ismert alakokat is, mint például David Alfaro Siquerios vagy Gunther Gerzso. Előszeretettel mutatta be a „mexikói nőket”, tévés és filmcsillagokat, híres női személyiségeket.{334} E nőkről készült fotói között találjuk két legfontosabb barátnőjéről, Leonora Carringtonról és Remedios Varoról készült alkotásait is. Horna mintegy 7000 fotót hagyott maga után.

Szürreális női világ

A három röviden bemutatott művészt valóban szoros barátság fűzte egymáshoz, mely több dolognak is köszönhető volt. Egyrészt, ahogy már utaltunk élettörténetükre, számos közös jegyet fedezhetünk fel Európában töltött éveik alatt. Mindegyikőjük – különböző okoknál fogva – elhagyta szülőföldjét. Kapcsolódtak a polgárháborús Spanyolországhoz, illetve a kor szürrealista művészeinek otthonához, Párizshoz, ahol személyes barátságokra és kapcsolatokra is szert tettek. Párizsban 1935-től a Les Deux Magots kávézó volt André Breton és társai találkozóhelye, melyet Kati Horna is gyakran látogatott. Pár évvel később Varo és Carrington éppen itt ismerkedtek meg.{335}  Carringtont és Varót szerelmi szál is fűzte a náluk idősebb, szürrealista művészekhez: Max Ernsthez, illetve Benjamin Péret-hez. 1937-ben mindhárman Párizsban voltak, azonban Horna még ebben az évben Spanyolországba utazott. Később, 1943-ban a polgárháborús Spanyolországból és a háború sújtotta Európából menekülő, főként baloldali értelmiségieket és művészeket tárt kapukkal váró Mexikóban találkoztak, ahol életre szóló barátságot kötöttek. Hornáék a főváros már említett Colonia Roma nevű részében laktak, mely a felső középosztálybeli családok kedvelt városnegyede volt. A negyvenes és ötvenes években sok külföldi is ide költözött, Hornáék mellett Kati gyerekkori barátja, Weisz Imre, Varo és Carrington és más európai emigráns művészek is itt laktak. A barát, Weisz Imre Carrington férje és két fiának édesapja lett. Az 1946-ban megtartott esküvőn mindannyian részt vettek, és Kati Horna készítette az esküvői képeket. A három család egymást segítette a mindennapokban, a három nő együtt járt vásárolni, együtt főztek, beszélgettek. Carringtont és Hornát az anyaság élménye is összekötötte. Carrington és Horna barátságának másik példája Horna lányának névadása. A történet szerint Horna újszülött kislányának még nem adtak nevet, amikor nagyon beteg lett. Leonora Carringtonért küldtek a nagy felfordulásban, és Carrington volt, aki azonnal orvost hívott, megmentve a kisbaba életét. Hálájuk jeléül Hornáék lányukat Carrington keresztnevére utalva Norah-nak nevezték el (Leonora-ból).{336} Következő példa a családok barátságára az is, hogy Kati Horna növendékeként fogadta házában Carrington fiát, Gabriel Weisz Carringtont, aki érdeklődött a fotózás iránt.{337}

A három barátnő nemcsak a magánéletben volt barát. Komoly hatást gyakoroltak egymásra művészeti téren is, illetve számos alkotásban együtt is működtek, vagy szerepeltek egymás művein. Varo és Carrington egyaránt lelkesedett a filozófiai, vallási témák iránt, már említettük, hogy vonzotta mindkettőjüket a miszticizmus, az okkultizmus, illetve a keleti filozófiák. Színházi kalapokat, jelmezeket terveztek együtt, a mexikói piacokon talált alapanyagokból ehetetlen ételeket főztek. Carrington Varóra gyakorolt hatása sokak szerint művein, képein is érződik.{338} Carrington ugyan fiatalabb volt, festészete azonban már kiforrottabb, amikor Mexikóban találkoznak. Varo korábban inkább illusztrátorként dolgozott, csak Mexikóban vált független festővé, amiben férje mellett Carrington is támogatta. Műveiken egyértelműen érződik az egymásra hatás, főként a természetfeletti tematikák megjelenésében, azonban a különbségeket is jól lehet látni. Carrington sokkal inkább ösztönös művész, jobban megjelennek az érzelmek a képein, mint ahogy a jellegzetes angol humor is. Művei ugyanakkor rejtelmesek, nehéz megfejteni őket. Varo képei ezzel ellentétben egyszerűbbek, könnyebben érthetőek, a formák és a vonalak pontos használata jellemzi, ebben minden bizonnyal gyermekkori élményeinek, egészen konkrétan édesapja műszaki rajzainak hatása érezhető.{339}

Már szóltunk a S.nob című folyóiratról, melynek alapításában és szerkesztésében Carrington és Horna is részt vett.  A mindössze hét számot megélt lap képes rovatát Kati állította össze Fetiches címen, ebben három fényképsorozatot közöltek, női főszereplőkkel. A női test szürrealista ábrázolása jelenik meg mindegyik fényképsorozaton, a modell hol látható, hol csak sejthető formában mutatkozik. A rovat első fényképsorozata Oda a la necrofilia címet viseli. A főszereplő arca sosem látszik, fekete fátyol takarja el. Egy halotti ágyra borul, ahol egy maszk is van. A fotókon látható modell Leonora Carrington, és a fotók, ha így vizsgáljuk, egyben beleillenek Horna azon képei közé, melyeken művészeket saját kreatív világukban ábrázolt.{340}

Kati Horna: Oda a la necrofilia, Fetiches, 1962.{341}

A maszkok, illetve babák újabb kapcsolódási pontot jelentettek a két művész között. Horna számos képén megjelennek, illetve tudjuk, hogy Carrington és Varo előszeretettel készítettek is maszkokat. A három barátnő együttműködésének leghíresebb példája egy olyan maszk, melyet Carrington Varo számára készített, és amely nem takarja az arcot, hanem maszk és arc egyszerre látható, mint valamiféle duplikáció. A maszkot viselő Varót Horna fényképezte le 1956-ban, és a fotó egyik híres képévé vált.{342}

Kati Horna: Remedios Varo Leonora Carrington maszkjában, 1956.{343}

A másik, közösen használt motívum a baba. Babákat készítettek, fotóztak, festettek. A babák a gyermekkor varázslatos világát és egyben a gyökerekhez való visszatérést is jelképezték, de más funkciót is nyertek gyermekeik megszületésével, Kati Horna például saját lányának is készített babát. E baba jellegzetes formája, rombusz arca, illetve a homlokán található 3. szem több művön megjelenik. A 3. szem használata két ezotériára nyitott barátnőjének hatása lehet. A rombusz forma az európai és maja világban is szimbolikus: nőiességet és termékenységet jelképez. A baba megjelenik Horna képein, de Carrington egy híres festményén is: az 1954-es, El templo de la palabra című képén a középpontban éppen a Horna által készített babát láthatjuk.{344}

Leonora Carrington: El templo de la palabra, 1954.{345}

Szintén a gyermekekhez kapcsolódik egy másik közös alkotási folyamat, melyben Horna férje is részt vett. A két festőnő által oly szívesen alkalmazott mágikus világ, illetve a varázslatos világokba való utazásra utal az a hajó, melyet José Horna kislányuknak bölcső gyanánt tervezett. Fantasztikus kishajók varázslatos tengereken és folyókon Varo képein is megjelennek. Azonban ebben az esetben a hajó egyben egy ágy-bölcső is, mely a szürrealista művészet fontos tárgya: az álmok, a tudatalatti, a szexualitás szimbóluma. A fából készült hajó-bölcsőt Carrington díszítette, a bölcső oldalára sajátos tündérvilágának elemeit festette meg, ami a gyerekek álomvilágába repít el. A kishajót La cunának, bölcsőnek nevezték el, Kati Horna pedig fényképen is megörökítette 1949-ben; a fényképen lányuk, Norah ül a bölcsőben. Carrington az ötvenes években további, José Horna által tervezett fa tárgyakat is dekorált, illetve készített öltözéket fabábjainak. {346}

Kati Horna: La cuna, 1949{347}

José Horna és Leonora Carrington: La cuna{348}

Ahogy arról szóltunk már, Carrington a festészet mellett írt is. Egyik művében Remedios Varo mint szereplő jelenik meg: a La trompetilla acústica című regényében az egyik legszórakoztatóbb karakterként, Carmela néven szerepel.{349} Carrington további irodalmi alkotásaihoz is kapcsolódtak művész barátai. Penélope című színművéhez például José Jorna tervezte a díszletet és maszkokat, Kati Horna pedig számos előadás jeleneteiről készített fotókat.{350} Azaz Horna nem csak művésztársait, hanem azok műveit is megörökítette fotóin, így tett például Carrington már említett falfestményével; a fotó előbb az Arquitectura: México című szaklapban jelent meg, majd 1964-ben más muralisták alkotásairól készített képeivel is közzé tette a mexikóvárosi Antropológiai Múzeum külön kiadványában.{351}

1963-ban két esemény is megtörte a családok baráti idilljét. Az ötvenes éveikben járó José Horna, majd még ugyanebben az évben Remedios Varo váratlan halála mély nyomot hagyott Katiban és Leonorában, ugyanakkor még szorosabbá vált barátságuk.{352} Az 1968-as mexikóvárosi diáktüntetések és vérengzések azonban beárnyékolták az elkövetkező évtized történéseit: Leonora, akinek mindkét fia a mexikóvárosi egyetemen tanult, részese lett a megmozdulásoknak. A politikai megmozdulásban való részvétele miatt azonban félő volt, hogy letartóztatják. Ekkortól New York és Mexikóváros között ingázott, több időt töltve az Egyesült Államokban, ahol egyre nagyobb népszerűségre tett szert. Férje Mexikóvárosban maradt, ahol gyerekkori barátjával, Kati Hornával tovább tartották a szoros kapcsolatot. Carrington az 1985-ös mexikóvárosi földrengés után költözött végleg haza, Mexikóvárosba. A barátság továbbélt, egészen Kati Horna 2000-es haláláig. Weisz Imre 2007-ben, Carrington utolsóként 2011-ben hunyt el.{353}

A három barátnő, a három művész kapcsolatát, egymásra gyakorolt hatását, összefonódásukat a magánéletben, munkásságukban és szürrealista világukban csak nemrég kezdték felfedezni és tanulmányozni. E felfedezés eredményeképpen 2010-ben, Angliában a Pallant House Gallery és a norwichi Sainsbury Centre for Visual Arts három kiállítást szervezett Surreal Friends címmel, majd ugyanebben az évben ugyanezen címmel egy gazdagon illusztrált, angol nyelvű tanulmánykötetet is megjelentettek a három emigráns művész szorosan kapcsolódó életpályájának emlékére.

Tóth Ágnes
HÁZASSÁG ÉS CSALÁDI ÉLET A SPANYOL GYARMATI IDŐSZAKBAN{354}

Az „emberi dolgok” között a rokoni kapcsolat a legfontosabb – mondja Summer az emberek közötti kapcsolatok természetét tárgyalva{355} – semmi más sem előbbre való. Már az emberi társadalom kialakulása óta ez a „szövetkezés kötelékéről alkotott” eredendő elképzelés, illetve a közösségre lépés ösztönös módja, amelyhez különböző rituális elemek kapcsolódtak. A szociológia kifejezésmódjával élve a rokoni szintű kapcsolódás, a család a mikrotársadalom a makrotársadalomban, vagyis a szó szoros értelmében vett társadalomban. A család az alapja a társadalmon belüli társadalmi egyezménynek, ez az elsődleges szocializáló tér/eszköz. A család a vér szerinti és nem vér szerinti rokonság legkisebb egysége, társadalmilag elfogadott intézmény, melyet szokások és rítusok öveznek, mint például a házasságkötés. A vér szerinti rokonság racionális, ugyanis nem feltételez semmilyen „természetes” érzelmi vonzalomat. Summer szerint a kiindulópont az anya és gyermek közötti adott, szükségszerű és nem érzelmeken múló, racionális kapcsolat. A felelősségtudat és szeretet már olyan hozzáadott értékek, melyek a kölcsönös függésen alapuló szoros kapcsolatból{356} születnek.

A család etnológiai meghatározása az adott kortól és az adott társadalom természetétől függ. A nukleáris kiscsalád két generációt ölel fel: a szülőkét és az egyedülálló, még nem házas gyermekekét. (Ez a városi modern, és így napjaink családmodellje is.) A kiterjedt vagy összetett nagycsalád négy generációt foglal magába: a dédszülőktől, nagybácsiktól és nagynéniktől kezdve a dédunokákig akár 20-30 családtagot is számlálhat. (Ez a középkor és a modern kor hagyományos családszerkezete egészen a XX. század kezdetéig, városi és vidéki közegben egyaránt.) A család lehet összetett, kiterjedt, mert benne van a ‘háznép’ is: a családi közösséghez a vér szerinti rokonok mellett hozzátartoznak a szolgák, a cselédek, a gyerekek nevelői, a tanoncok, vagy akár a családdal közös fedél alatt élő barátok. Az európai középkorban – ahogy Mumford leírja – nem csak hogy egy fedélen osztoztak, hanem egy asztalnál étkeztek, és még közösek voltak a néha játékos, máskor vallási töltetű családi összejövetelek is, mint például a közös imádkozás.{357}

A rokonság és a család feladata az értékek megőrzése és továbbadása. Elősegíti a folytonosságot, és egyben helyet ad a változásnak. Mindkét esetben eszköztárukhoz tartoznak a rítusok, a szokások és a nevelés. A családi és rokoni kötelékeket rítusok és szokások szabályozzák, keretet adnak a tevékenységeknek és egyben meghúzzák a határokat - hozzátesszük: ezzel biztosítják a létet és a fennmaradást. Megszabják a viselkedési normákat, melyek az etika és a morál alapját képezik, és amelyek az adott kor társadalmi fejlődése függvényében változnak. A szokások a szolidaritás és a konfliktusok gyakorlóterei, melyek „ablakot nyitnak” a változások felé is – írja Adler Lomnitz egy mexikói családról szóló munkájában.{358} Kiegészítésképp megismételjük, hogy így a szokásoknak kettős szerepük van: megőrző és progresszív.

A rokoni kapcsolatban résztvevő személyek – szóbeli vagy dokumentált, egyházi és civil – nyilvántartása a társadalom jellege szerint követheti az anyai vagy apai vonalat.

A házasság, mint nem vér szerinti kötelék meghatározása a család fogalmának függvényében változhat, ezért eltérő a különböző időkben és kultúrákban. Függ a társadalmi és gazdasági  körülmények fejlettségi szintjétől. Elsőként a család jelent meg, mint társadalmi intézmény, megelőzve ezzel a házasságot. Később vált a házasság a család alapítókövévé. A nyugati társadalomban a Tridenti Zsinat (1545-1563) óta, mely útjára indította az Ellenreformációt, a házasság időben és fontosságban megelőzi a családalapítást.{359}

A spanyolok a Indiákra való érkezésük után ide is átültették a spanyol jogrendszert. A félsziget intézményei – Ots Capdequí szerint – teljes mértékben működésbe léptek a gyarmatokon, és megtartották a családra vonatkozó jogi szabályozás minden formáját. Hangsúlyt kaptak a házasság megkötéséhez szükséges követelmények: elengedhetetlen volt az atyai hozzájárulás, bár néhány módosítással, például a mulattokat, a feketéket, a coyotékat és a „hasonló kasztokhoz{360} tartozó egyéneket” felmentették a hozzájárulás alól. Abszurd lett volna ezt például egy családjától elszakított rabszolgától elvárni, aki frissen érkezett Afrikából. Ezzel ellentétben az újkeresztény indiánnak be kellett tartania a törvényben meghatározott szabályokat, de egy adófizető indián papi engedéllyel kiválthatta ezt a feltételt. Azért volt szükség az ilyen intézkedésekre, mert gyakori volt az indiánok áttelepítése (például a bányavidékekre, vagy ültetvényekre) a munkában teljesítendő adók következtében. Emiatt az indiánok hosszú ideig, akár több évig is távol maradtak falujuktól, és nem éltek a szüleikkel. Az a spanyol is kivételes helyzetben volt, akinek a szülei Spanyolországban maradtak; ilyen esetben bírói engedéllyel lehetett házasságot kötni.{361}

A magas rangú hivatalnokok esetében is szükség volt módosításokra. Előírták, hogy az alkirály, a kormányzók, a corregidorok (igazságszolgáltatási és közigazgatási tisztviselő), az alcaldék (önkormányzati vezetők) stb. ne házasodhassanak a saját körzetükben, ne léphessenek házasságra büntetett előéletű személlyel vagy encomiendát{362} örökölt asszonnyal.{363} A jogász Juan Solórzano Pereyra (1575-1655) megjegyzi, hogy amikor a király kifejezett tiltása ellenére jött létre egy házasság, a törvényszegőket büntetésképp legfeljebb megfosztották hivataluktól.{364}

Az 1539-es törvények arra kötelezték az encomenderókat, hogy az Indiákra érkezésüktől számított három éven belül házasodjanak meg. Az 1680-as Recopilación de Leyes (Törvénygyűjtemény) a kormányzók számára kötelezővé teszi, hogy rábeszéljék „azokat, akikre indiánok vannak bízva, hogy házasodjanak meg”,{365} és így az encomenderók családi keretek közt éljenek.

Az Indiákra vonatkozó törvények a család egységét, integritását védték. A Recopilación de Leyes lefekteti, hogy „a házasok vagy a frissen házasodottak” nem utazhattak családjuk nélkül az Indiákra, és csak meghatározott időre távozhattak onnan: a kereskedők három, a hivatalnokok pedig két évre. Csak a feleség engedélyével hagyhatták el a gyarmatot, és a család megélhetését biztosítaniuk kellett a távolmaradásuk idejére is. A hatóságokat arra kötelezték, hogy keressék és büntessék meg a törvénytelenül távollevőket, majd küldjék vissza őket családjukhoz. A hatóságoknak ellenőrizniük kellett, hogy az útra kelő férfiak kíséretében lévő nők azonosak-e a házastársukkal, vagy csak játszák a hitvest, miközben valójában a férfiaknak csak hajadon ágyasaik.  Annak a kereskedőnek, aki családjával együtt utazott Amerikába, azzal együtt kellett visszatérnie.{366}

„A visszaéléseknek ismétlődniük kellett”, írja Ots Capdequí, ugyanis a törvények gyakori újrafogalmazása a visszaélések és törvénysértések ismétlődéséről árulkodik. Ugyanez vonatkozik azokra a törvényekre, amelyek az indiánokat védték a házasságban. A törvények (1680) előírták, hogy „az indián férfiak vagy nők addig ne házasodjanak, amíg nem derítették ki, hogy az indián nőket megfélelmítették-e vagy teljesen szabad akaratukból házasodnak”.{367} Az encomendero nem akadályohatta meg, hogy az indiánok házasságra lépjenek.12 Az 1581-es Cédula Real megtiltotta az éretlen személyek házasságkötését: „Ne házasodjanak meg azok az indián lányok, akik még nem érték el a megfelelő életkort.” A törvény kedvezett a házasoknak, és nem szabadott tőlük olyan adót szedni, amire az egyedülállókat sem kötelezték{368}

1623-ban hoztak egy törvényt, amely megtiltotta, hogy az indián férfiak „házasság céljából eladják leányaikat, mely szokás igen elterjedt volt bizonyos vidékeken”,{369} elég csak a mexikói Malinche esetére, vagy a chilei mapuche (araukán) indiánokra gondolni.

Az Indiákon új helyzet alakult ki az indiánok megtérés előtt kötött házasságának jóváhagyása estén. A „hitetlenségben” kötött, tehát a pogány házasságokat sokszor a többnejűség jellemezte. Az újkereszténynek a katolikus keresztség felvétele után – a törvény értelmében – azzal az asszonnyal kellett maradnia, akit elsőként „vett feleségül”. Mivel a pogányok házasságkötését a plébániákhoz tartozó keresztényekével ellentétben nem dokumentálták, ezért az öregeknek kellett tanúskodniuk abban az esetben, ha a férj nem emlékezett az első házasságkötésére. A többi feleség juttatást kapott, hogy a továbbiakban el tudja látni gyermekeit.{370} Az újkeresztény férfinak továbbá az egyházzal is el kellett fogadtatnia házasságát. Számára megengedett volt, hogy harmad- és negyedfokú vérrokonukkal (nagynénék, unokahúgok) is megerősítsék a házasságot. A bigámiában vétkeseket száz korbácsütéssel büntették, és levágták a hajukat.{371} Az indiánok csak új liturgikus elemként vették át a katolikus házasságot hagyományaik kiegészítéseképpen{372} – mondja Otero –, ami azt jelenti, hogy a szertartást formálisan, szellemi azonosulás nélkül alkalmazták.

A kreolok{373} házasságkötésénél a házasulandók életkora nemüktől, társadalmi helyzetüktől függött, és régiónként változott. A kreol házasságok aránylag korán köttettek; a magasabb társadalmi rétegek esetén később, az alacsonyabbaknál hamarabb.{374} Mexikóban a nők általában 14-18 évesen álltak oltár elé, de a 12 éves lányok házasodása sem számított rendkívülinek. A 19 és 25 év közötti leányok még házasulandónak, de a 25 év felettiek már egyedülállónak/vénkisasszonynak (solterona) számítottak.{375} A keleti partvidéken, Montevideóban a gyarmati kor vége felé (1727-1810) az első esküvőkre 12 és 18 éves kor között került sor, de van rá példa, hogy a leányoknak már 9 éves kortól bekötötték a fejét. Ott már egy 19 éves leány vagy egy 30 éves özvegy is egyedülállónak számított.{376}

Mexikóban a férfiak viszonylag későn házasodtak, mikor már nagykorúak lettek, vagyis 20-25 évesen.{377} Montevideóban átlagosan 29 évesen házasodtak annak ellenére, hogy egy fiatalember 28 éves kor felett, illetve egy özvegyember 44 éves kor felett már megrögzött agglegénynek számított.{378}

Amikor házasságra került sor a nőknél a fiatalságuk mellett a fizikai és lelki szüzesség számított a legfontosabb erénynek, szemben a férfiakkal, akiknél az életkor nem csak érettséget jelentett, hanem azt is feltételezték, hogy voltak már korábbi tapasztalataik. A férfiak esetében a sikeresség és a stabil anyagi helyzet is elengedhetetlen volt a családalapításhoz.{379}

Az indián családok nem voltak elfogultak a szüzesség kérdése tekintetében, sőt az együtthálás a házasságra való felkészülés részét képezte. Ismert tény volt, és gyakran előfordult a párok esküvő előtti násza, ami Otero szerint azt eredményezte, hogy „miután létrejött a törvényesnek tekinthető házasság, az megmaradt a halál pillanatáig”.{380}

Az intézményekkel együtt a spanyol család szellemiségét is átültették az Ibériai-félszigetről az Indiákra. A kreol családokban is a középkori szellemiség jegyei érvényesültek  az Indiákon a XVI. századtól kezdve. A spanyol család sajátos vonásai „az Ibériai-félszigetet jellemző kulturális „mesztizációban”, sokszínűségben gyökereznek – véli María Antonia Bel Bravo,{381} vagyis már itt is évszázadokon keresztül ötvöződött az együttélő népek szokásrenndszere. A kreol családot erős vallási formalizmus jellemzi – írja Otero –, mely a házasságot szentesítő egyházi szertartásban, illetve a szigorú egyházi előírásokban és szokásokban jut kifejezésre. Mindezeket különböző társadalmi és gazdasági tényezők befolyásolták. A házasságkötés társadalmi és gazdasági szempontból lényegében üzleti szerződésnek is számított. A házasulandó felek szerződést írtak alá a hozomány és a szerződő felek részéről hozott javak kapcsán. A kreol házasságoknál is kiemelkedő fontossággal bírt a származás, a társadalmi hovatartozás, a casticismo,{382} vagyis a Bel Bravo által említett spanyol sajátosságok: a faji alapú casta fogalmának és a vértisztaságnak a figyelembe vétele.{383} Kettős cél állt ennek hátterében: a vér tisztaságának megőrzése, illetve a társadalmi státusz és a tulajdon integritásának megtartása.28 Ez utóbbi célnak tudható be, hogy nem csupán azonos társadalmi rétegen belül köttettek házasságok, hanem még közeli rokonok között is. Gyakran előfordult, hogy az özvegyasszony a sógorával, a nagybáty az unokahúgával, az unokatestvér az unokatestvérével lépett házasságra. A casticismo elve nyomán felerősödött az endogámia jelensége, ami - Rodríguez szerint - akadályozta a társadalmi mobilitást.{384}

A fent említett értékek megőrzése a „család becsületét” (honor de la familia) is védte, ami kiemelkedően fontos feladat volt a rokonok körében.{385} Ezen tényezők együttese – vonja le a következtetést Otero – „eltemette a szerelmet”.{386}

A házasulandó felek elfogadták az előírásokat, és ennek értelmében a katolikus családoknál lehetetlen volt a válás. A feleség csak annyit tehetett meg, hogy elhagyja otthonát vagy a várost, házassága színterét, és egy tisztességesnek tartott személy vagy család felügyelete alatt folytatta tovább életét, illetve visszatérhetett a szüleihez. Az egyház előírta, hogy a házasulandók beleegyezése nélkül senki nem volt házasságra kötelezhető, és azoknak, akik az oltárhoz járultak, aláírásukkal kellett igazolniuk szabad döntésüket. A családok annak érdekében, hogy megelőzzenek egy esetleges rossz frigyet, az előre egyeztetett házasság (matrimonio arreglado) intézményéhez folyamodtak.{387} Ez a szokás egyaránt létezett már a gyarmatosítás előtt, a hispán félszigeti és az indián társadalmakban is.

A Kolumbusz előtti társadalmakban megengedett volt, hogy a fiatalok „próbaként” együtt élhessenek. A tridenti katolikus elvek ellenére ez a hagyomány valószínűleg megmaradt, főleg a távolabbra eső provinciákban, vidéken. A próba általában azt jelentette, hogy az egyik házasulandó fél, sok indián közösségben a vő, átköltözött leendő apósához és anyósához. A hopi társadalomban a vőlegény majdani családjával élt, és velük együtt dolgozott. Ha a menyasszony nem volt vele elégedett, akkor kitette a fiú holmiját, ruháit és eszközeit az ajtó elé, amikor az a kukoricaföldre ment dolgozni. Ezzel jelezte neki, hogy nem fogadja házastársnak. Néhány törzsben csak az első fiú- vagy leánygyermek megszületése után jöhetett létre a házasság.{388} A keresztény gyarmati társadalomban ez a bevett szokás törvénytelennek, ráadásul a család becsületét sértőnek számított, a kreol családokban pedig egyáltalán nem volt hagyománya. Mindenesetre szükség volt az előzetes elrendezésre, hogy elviselhető házasság jöjjön létre.

Ouweneel – egy eset elemzésével leírja az 1780-as években Mexikóban létező szokásokat. A szülők jó családból származó, ugyanolyan társadalmi szinten lévő fiút vagy leányt próbáltak találni gyermeküknek. Idős házasságközvetítő asszonyok segítségével kerestek vőlegényt vagy menyasszonyt, majd tárgyalásba bocsátkoztak annak szüleivel.  Míg a fiútestvérek véleménye fontos volt a vőlegény vagy menyasszony kiválasztásakor, addig a leánytestvérek és a leánygyermekek nem mondhatták el véleményüket. Az elsőszülött fiúé volt az utolsó szó, mert ő volt az örökös. Végül a szülők döntöttek, hogy kihez adják a gyermekeiket. Az apa rendelkezett leányáról, és ő döntötte el, ki lenne számára a jó férj. Ellenkezés esetén, ha a fiatalok a szülői akarattal szemben viszonyt folytattak, megbüntették őket: elzárták őket a házasságkötésig vagy kitagadták az örökségből, ha a megelőző intézkedések ellenére már házasságra léptek egymással. {389}

Az a házasság, amely eltemeti a szerelmet, olyan családot eredményez, melynek szellemiségében előtérbe kerül a patria potestas, vagyis a megkérdőjelezhetetlen apai hatalom, mely egyszerre mindkét – vagyis a félszigeti és indián – társadalom családi hagyományait viszi tovább. Az apai irányítás – María Antonia Bel Bravo szerint –az egyház által bevezetett szabályokkal szembehelyezkedve született, ugyanis e szabályok egyik eleme „a házasságkötő felek beleegyezése” lenne,{390} és nem az alárendelés. A kreol családban az apa, a család feje „az Istenkirály képe” – ahogy Otero jellemzi –, egyszerre civil és vallási autoritás. Nem gyengédséget, hanem tiszteletet akar ébreszteni, megköveteli az engedelmességet”. A családtagok nem tegezhették, Ustednek lellett szólítsák. A feleség és a gyerekek az apa személyiségének meghosszabbítása, nem mint emberi lények – vélekedik Otero –, hanem mint tárgyak, cseléd vagy akár rabszolgai szerepben. Gyakran lázadtak fel a gyerekek, nem csak a családjuk ellen, de annak folyományaként sokszor váltak a függetlenségi háborúk hőseivé is. A fiúk gyakran álltak katonának, szerzetesnek vagy váltak kalandorokká, csak hogy megszabaduljanak kilátástalan helyzetükből.{391}

A spanyol és a kreol nőkkel úgy bántak, mintha kiskorúak lennének. Felügyelet alatt álltak: gyermek- és egyedülálló éveikben szüleik gondnoksága alá tartoztak. Ha meghalt az apa, a legidősebb fiútestvérre vagy a legközelebbi rangidős férfi rokonra hárult a feladat. Házasként férjük uralkodott felettük. „Csak az özvegylét tette lehetővé a nő számára, hogy teljes mértékben élhessen civil jogaival” – írja Ots Capdequí a korabeli törvények értelmezésekor.{392} A nő nem volt független személy, nem utazhatott egyedül az Indiákra, hacsak nem a király külön engedélyével. Nem járhatott iskolába, és nem tanulhatott és gyakorolhatott szakmát, nem vállalhatott állást. Nem írhatott alá szerződéseket, és nem folytathatott üzleti tevékenységet. Nem volt szabad kérelmet fogalmaznia, kérvényt vagy panaszlevelet írnia. (Micsoda csapda: még csak saját gyámjával kapcsolatos ügyben sem.) Tilos volt részt vennie szerencsejátékokban, vagy tétre kártyáznia.{393} Otero kicsit túlozva mondja, hogy az Indiákon a kreol nő a szolgái közé volt zárva, és barátnőitől és rokonaitól elszigetelve élt. A magánynak, az imának és a ház körüli teendőknek élhetett. Legfontosabb feladata a gyermekek szülése volt: „a szülésből már várandósan kelt fel”. Valójában sok példa volt olyan családra is, ahol a fent említett körülmények között aaz anyák nemcsak, hogy szigorúak voltak, de akár zsarnokokká is váltak.{394}

Ilyen szigorú és zsarnok szülők mellett a gyerekek a dajkáiknál találtak vigaszra.  A dajkáknak nagy szerepük volt a kreol családok érzelmi kiegyensúlyozottságának biztosításában. A kreol feleséget – folytatja Otero kissé megint túlozva – „állati léttel határos” (fronteriza a la amimalidad) helyzetéből „vallásos hite és jótékony cselekedetei mentik ki.”{395}

A spanyol-amerikai társadalom magas civilizációjú indián családjaiban „a férfi patria potestas szerepét kegyetlen, zsarnoki, önző módon tölti be” – írja Otero. Ahogy a spanyol családban a Királyt, úgy az felső-perui indiánoknál az Inkát jelképezte a férj. A feleség és a gyerekek alakítoták a nép szerepét. „Az (indián) nő” ugyanúgy, mint a spanyol nő, hagyományosan „kettős szerepet tölt be”, ugyanis miközben reprodukálja az életet, nem csak az volt a feladata, hogy szolgáljon és házimunkát végezzen, hanem neki is részt  kellett vállania a megélhetés biztosításában, mivel az alacsony rendű, dolgozó réteghez tartozott. A gyerekek voltak az anyák közvetlen munkatársai, „nagyobb gazdagságot jelentettek, mint a jószágok”,{396} mivel egyértelműen plusz munkaerőnek számítottak a mezőgazdasági tevékenységek során.

A rendszeres visszaélések miatt új törvényeket kellett bevezetni az indián nők védelmében:{397} az encomendero{398} nem „szakíthatott el indián nőt” a közösségétől, „hacsak nem a férjével együtt”. A törvény szerint „indián nő nem mehet spanyol ember házába szolgálni, és nem is szabad erre kényszeríteni, ha a férje nem ott dolgozik…” Az egyedülálló nőt sem szabadott szülői engedély nélkül otthonról kiszakítani, ha még éltek a szülei. Indián nők nem dolgozhattak bányában (Peru, 1518-as és később ismétlődő törvények), és nem végezhettek rakodó- vagy teherhordó munkát (Chile, 1680-as és későbbi törvények sora). Várandós asszony nem mehetett a gyapotültetvényre (Paraguay, jezsuita megkötések). Nem lehetett az indián nőket az encomenderónál háztartási munkák végzésére kötelezni, hacsak nem önszántukból mentek, és ilyenkor meg kellett fizetni szolgálataik bérét. A nők nem helyettesíthették férjüket az adó fejében teljesített szövésnél sem. {399}

A mesztic családok társadalmi helyzetük révén különböztek a kreol és az indián családoktól. A mesztic asszonyok esetében nem lehet annyi hasonlóságot találni, mint az indián és a kreol nők között – Otero szerint –, mert a mesztic nők függetlenebbek voltak. A mesztic házasság – ha megköttetett -, inkább életközösségnek számított, és nem volt ritka a szerelemből fakadó házasság. Ezekben a családokban az anyáé, és nem az apáé volt a központi szerep, „… a férj távozik és eltűnik, ezért mondják mindig, hogy a mexikóiaknak sok anyjuk van, de egy apjuk nincsen”, véli Elena Poniatowska a XX. században továbbélő tradíciót taglalva.{400} Az Felső-Perú-i alkirályság területén a mesztic férfi, más néven cholo, ugyanolyan volt, mint méhkasban a dolgozók. Ez valószínűleg abból ered, hogy gyakran nem vált hivatalossá az eggyűvétartozás. A mesztic asszony, a chola szervezte a családi életet: a család ellátását és még a piacra termelést is. Ő vitte férje kézműves portékáit is a városi piacra. Ő felügyelte otthon a tüzet, és ő szervezte meg a házon kívüli munkát. Kreol családoknál szolgált, kolostorokban dolgozott, chichával{401} és más élelmiszerekkel kereskedett, kenyeret sütött és szivart készített. Voltak ritka esetek, amikor megtanult írni és olvasni is.{402} A mexikói mesztic nő függetlenebb volt, mint a kreol vagy a spanyol asszonyok.{403}

Az afrikai nőkkel és férfiakkal megint csak rendhagyó volt a helyzet. Az afrikai származású vagy színes bőrű asszonyok korabeli megítélését a régi mondás is jól illusztrálja: „egy fehér nőt az oltár elé, egy feketét a konyhára és egy mulattot az ágyba” szántak.{404} Eleinte nem fektettek arra hangsúlyt, hogy a színesbőrű párok házasok legyenek. Később az egyház szorgalmazta, hogy kereszteljék meg őket, és kössenek katolikus házasságot. Sok törvény és az 1789-es Fekete Kódex (Código Negro) tiltotta, hogy a rabszolgatartók megakadályozzák a rabszolgák egymással való házasodását. A szertartás után a feleségnek követnie kellett férjét, és ha nem tartoztak egy gazdához, a férj gazdájának meg kellett vásárolnia az újdonsült feleséget.{405}

A szerelem nélkül köttetett házasságok azt eredményezték, hogy az emberek házasságukon vagy otthonukon kívül kerestek vigaszt. Ennek egyik következménye a házasságtörés, a másik a szexuális eltévelyedés. Ezért a nőket férjük megbüntethette, és ha a felháborodott, becsületében megsértett férj dühében megölte a feleségét, a per során általában felmentést kapott. Voltak kivételek: Venezuelában, a XIX. század elején egy francia utazó, Depons azt tapasztalta, hogy házasságtörés esetén az ottani nők nagyobb szabadságot élveztek férjükkel szemben.{406} Az indián nőknek nem kellett komoly büntetéssel számolniuk házasságon kívül folytatott kapcsolatok vagy akár prostitúció gyakorlása miatt sem. Sőt, még kötelezték is őket erre. Amikor a spanyolok Chilében hadjáratot indítottak a mapuche indiánok ellen, indián asszonyokat köteleztek a csapatok kísérésére.{407} Általában indián nők szolgáltak a kreol házaknál, és szinte mindig a gazdának vagy valamelyik felnőtt fiúgyereknek az ágyasává váltak.

Az ágyasság intézménye nem a spanyol gyarmati időszak szüleménye. A Kolombusz előtti indián, magas civilizációkban a teokraták, és a magasabb társadalmi rétegek képviselői is többnejűségben éltek, és elfogadott volt az éltközösség/ágyasság is. A ágyasság létezett már „a középkori Spanyolországban is – barraganería néven –, de a római jogban is szerepel” – írja Ortmayer.{408} A barragana vagy a férj ágyasa volt, vagy annak alacsonyabb társadalmi szinten álló törvényes asszonya, aki nem rendelkezett a törvényes első asszonynak kijáró joggokkal. Amikor a gyarmatósítók között az ágyasság gyakorlata megjelent az Újvilágban is, már Spanyolországban sem számított „törvény által jóváhagyott intézménynek”. Addigra már tiltotta a törvény. Az Újvilágban is hatályba lépett a szabályozás, de „a tilalom sosem tudott teljes mértékben érvényesülni”.{409}

Felső-Perúban a jómódú családoknál a törvényes és a törvénytelen gyermekeket ugyanabban a házban, ugyanazon szolgák és dajkák gondozták, nevelték. A törvényes család az első udvarban, a törvénytelen gyermekek anyjukkal együtt a második, gazdasági udvarban laktak a szolgákkal és állatokkal együtt. Mindkét család tisztában volt a helyzettel, amit a spanyol gyarmati társadalom nem nyíltan, de elfogadott. Előfordult, hogy az apa elismerte és örökbe fogadta házasságon kívüli gyermekét, vagy esetleg úgy gondoskodott a jövőjéről, hogy lehetővé tette számára tanulmányok végzését vagy egy mesterség elsajátítását.{410} Viszont létezett a másik véglet is, vagyis az apa nem minden esetben ismerte el gyermekét. Ez hozzátartozott a kreol család szellemiségéhez, és ahhoz, hogy a gyermekek gyakran elhagyták otthonukat, mert kiszolgáltatott helyzetükből más módon nem tudtak szabadulni. Az indián és mesztic asszonyok alávetettsége is azt eredményezte többek között, hogy rengeteg törvénytelen gyermek született, és nagyon sok vált közülük földönfutóvá. A sok árva és csellengő gyermek a jómódú családok asszonyait karitatív munkára serkentette: támogatták a szegény családokat, árvaházakat és menedékeket (casas de recoletas) alapítottak illetve tartottak fenn, ahová befogadták a csavargó gyerekeket és a szerencsétlen helyzetbe került leányokat, nőket.

Nagy Marcel
A FÉRFI ÉS ISTEN KÖZÖTT. A FEHÉR NŐK A GYARMATI KORSZAK VÉGÉN LATIN-AMERIKÁBAN

Alexander von Humboldt német természettudós és utazó a XIX. század első éveiben azt tapasztalta, hogy Mexikóvárosban, ami a maga 125.000 lakosával akkoriban a szubkontinens legnagyobb városa volt, mindösszesen 217 az anyaországban született nő élt, szemben a 30.000 kreollal. A férfiak esetében az arány 2.118/21.338 volt.{411}

A cikk a spanyol és kreol nők életének néhány aspektusát vázolja fel a gyarmati korszak végén Latin-Amerikában, elsősorban a házassággal és a zárdaélettel kapcsolatban, hiszen ahogyan a korabeli teológusok és erkölcsbírák fogalmaztak, a nő előtt akkoriban két út állt: vagy egy férfival, vagy Istennel köt házasságot.

Az amerikai spanyol gyarmatokon, ahogyan arra történészek rámutatnak, a fehér lakosságon belül a nők száma szinte mindig alacsonyabb volt, mint a férfiaké, igaz területenként és időben eltérő arányban. Egyes régiókban, elsősorban vidéken, ez akár azt is jelenthette, hogy két férfira csupán egy nő jutott.{412} A spanyol származású, kreol, konzervatív történész és politikus, Lucas Alamán röviddel a függetlenség után kiadott Mexikó történetében arról írt, hogy a századfordulót követően az Európában született spanyolok száma az alkirályságban kb. 70.000-re volt tehető, ők töltötték be majdnem az összes magas posztot az adminisztrációban, az egyházban, az oktatásban és a hadseregben, és jellemzően hatalmas vagyonnal rendelkeztek. A spanyolok által felhalmozott gazdagság és politikai-gazdasági befolyásuk, valamint az, hogy „a szebbik nem sokszor a hatalmat és a pénzt részesítette előnyben, így biztosítva magának előnyösebb kapcsolatrendszert”, azaz, hogy a kreol nők a Spanyolországban született férfiakat preferáltak a házasságkötéskor, Alamán szerint „irigységet ébresztett” az amerikaiakban. „Nem nehéz megmagyarázni azt a féltékenységet és rivalizálást, amely a két csoport között egyre nőtt és végül halálos gyűlöletbe és ellenségeskedésbe torkollott”, magyarázza Alamán, aki ezek alapján úgy gondolta, hogy az alkirályságban „a nők többet értek a férfiaknál”{413}, arra utalva, hogy a (kreol) nők fontos társadalmi szerephez juthattak pusztán a házassággal.

A házasság intézménye a társadalmi rend egyik alappillére volt, ami biztosította a családok (vagy egyének) helyét a társadalmi hierarchiában. Ez a rendszer már a XVI. századtól fontos szerepet játszott a status quo megőrzésében: gazdag kreolok és latifundisták keresték a spanyol családok rokonságát, hogy megerősítsék társadalmi és/vagy gazdasági befolyásukat.{414} A házasság, a katolikus erkölcsi elvárásokon túl, így néha igazi üzleti vállalkozássá vált{415}, ami sokszor akár egy rossz anyagi helyzetbe került család megmenekülését is jelenthette. A XVIII. század közepéről fennmaradt egy chilei apáca önéletrajza, amelyben így ír a zárdába vonulás előtti időkről:

„Ahogy nőttem, úgy nőtt anyámban a kiházasításom vágya és arra várt, hogy 12 éves legyek, és ez megtörténjen. Szavai mindig arról szóltak, hogy én lennék házának gyógyírja, és ha Isten elvinné őt, én válnék húgom gyámjává és a ház megmentőjévé.”{416}

Alamán rámutatott, hogy a gachupínek, ahogyan a mai Mexikó terültén hívták a Spanyolországban születetteket, és az amerikai nők közti házasságok egyfelől növelték a spanyolok és kreolok közti feszültségeket, másfelől a függetlenségi háborúk alatt bizonyos esetekben a félszigeten született férfiakat akár kényszerhelyzetbe is hozhatták. A junták megalakulásakor ugyanis sok Spanyolországban született tiszt a függetlenség mellé állt, mivel ők már elkötelezték magukat kreol feleségük, vagy a házassággal szerzett földek és egyéb gazdagság mellett. Antonio de Cortabarría királyi tiszt 1810-ben Venezuelából arról tudósított, hogy az új földtulajdonosok közül sokan állnak a Caracasi Junta mellé. Ezek a spanyol tisztek, ahogyan mások is, azzal, hogy kreol nőt vettek el és földet szereztek, bekapcsolódtak a helyi gazdasági életbe és az adott régió lokálpatriótái lettek. Felvetődik azonban a kérdés, mennyire számítottak még spanyolnak és nem inkább már kreolnak.{417} Egy korabeli mondás szerint „férjet és vásznat Spanyolországból” (Marido y bretaña de España), ami egyértelműen arra utal, hogyan gondolkodtak a kreolok a házasságról.{418} A kreol nők tehát a status quo miatt sokszor a spanyolokat preferálták, ami viszont megalapozta ezeknek a férfiaknak a gazdagságát.

Mivel a társadalom alapját a család jelentette, a házasság gyakorlatilag minden nővel és férfival szemben elvárás volt, ezért a fiatal lányok – vagy sok esetben valójában a családjuk – arra törekedtek, hogy minél előbb férjhez menjenek. Ha egy lány hajadon maradt, az azt jelentette, hogy nem teljesítette a katolikus egyház által meghatározott társadalmi rend egy fontos elvárását, és magára haragította a családját. A már idézett chilei apáca, Úrsula Suárez, is viszolygott a házasság gondolatától és inkább minél előbb zárdába vonult volna. Visszaemlékezéseiben így ír erről: „[...] súlyos bánatokat éltem meg anyámmal. Míg ő a házasságomról beszélt, amikor már nagy leszek, én azt kértem, küldjön el a Mi Anyánk Santa Clara zárdájába, ahol apáca lehetek. Egyik nap olyan végletesen megharagudott rám, hogy ezt mondta: Ha szádra veszed újra az apácákat, meg kell, hogy öljelek. Döntened kell. Két matrac közt fojtalak meg, vagy az ágy lábával! Nem lehetsz apáca, erről hallani sem akarok többet.”{419}

Ugyanakkor az sem volt ritka, hogy a család egyik lánya kifejezetten azért nem ment férjhez, hogy otthon maradva gondoskodhasson idős szüleiről. Ez a szokás Spanyolországra is sokáig jellemző volt.

A XVIII. század közepétől megnőtt a mesztic (fehér-indián) lakosság aránya, és az amerikai elit vértisztaságának megőrzése érdekében III. Károly törvényben (Pragmatica sanctio, 1776) szabályozta, - pontosabban nehezítette - a fehérek és az alacsonyabb rendűnek tekintett fajok közti házasságot. A szabályozás egyik fontos eleme, hogy a házasságkötéshez a férfiak esetében 23, míg a nőknél 25 év alatt az apa egyértelmű beleegyezése kellett{420}, miközben a lányokat már 12 éves kortól férjhez adhatták.{421} A házasság intézménye az egyház számára is szent volt, a nőknek és férfiaknak szigorú erkölcsi normákat kellett betartaniuk és egyértelmű volt, hogy ebben a relációban a feleségek alárendelt szerepet játszottak, ahogyan erre a korabeli teológusok és értelmiségiek is rámutattak. A XVII-XVIII. században élt spanyol ferencesrendi teológus, Antonio Arbiol 1715-ben így írt A regulák szerint élő család. A szentírás és a katolikus egyház szentjeinek doktrínái által című könyvében: „Te, feleség mindenben a férjednek kell, hogy alárendeld magad. Megvesd a túlzásokat és a test felesleges díszítését, szemben az erény szépségével. Szorgalommal tartsd rendben a házat. Ne járj el otthonról, csak szükség esetén és férjed engedélyével. Az erkölcsösség erényének érdekében légy olyan, mint egy zárt gyümölcsöskert és egy lezárt forrás”, majd azzal folytatja, hogy Istenen és a férjén kívül senkit sem szerethet szerelemmel, a férjek figyelmét pedig arra hívja fel, hogy nem egy szolgát kaptak, hanem egy társat, ahogyan Ádám Évát.{422}

A társadalmi elvárás a nőkkel, és elsősorban a fehér nőkkel szemben általában az volt, hogy legyenek erkölcsösek, hűségesek, hívők és védelmezzék a család becsületét. Miközben a férfiak különösebb következmények nélkül hálhattak más nőkkel, addig feleségüknek biztosítani kellett a spanyol kultúra és a vértisztaság továbbvitelét.{423} A fehér nők ebben az értelemben így nagyobb kontroll alatt és szigorúbb elvárások szerint éltek, mint mesztic és indián nőtársaik, hiszen ők, –  a spanyolok és kreolok –  az ibér szokások és a katolikus vallás letéteményeseivé váltak.

A házasságkötéssel a nő ugyan kikerült az apai felügyelet alól, de innentől kezdve a férje volt az, aki az esetek túlnyomó részében irányította az életét. Ebből az alárendelt helyzetből az özvegység volt szinte az egyetlen kiút, ami bizonyos szintű függetlenséget jelentett a nőknek. Az örökségüket, akár a gazdasági javakat is beleértve, maguk kezelhették és irányíthatták{424}, nem kellett többé egyetlen férfihoz sem alkalmazkodniuk, bár az írott és íratlan társadalmi szokásokat és törvényeket továbbra is be kellett tartaniuk.

A függőség bizonyos szintű enyhítését azok a javak jelentették, amelyeket a nő vitt be a házasságba, valamint adott esetben azok az ingóságok és ingatlanok, amelyeket a családfő halála esetén gyermekeivel egyenlő részben megosztva örökölt. A nő hozományát a férj csak úgy kezelhette, hogy házasságkötéskor hivatalosan meghatározták annak értékét, amit hivatalos dokumentumban rögzítettek, és a férfinak biztosítania kellett, hogy esetleges halálakor ez az érték ugyanannyi marad. Ez a gyakorlat a függetlenség után, a XIX. század folyamán lassanként eltűnt.{425} A kreol és spanyol nők az öröklés révén fontos gazdasági szereplőkké is válhattak, számos encomienda élén találjuk őket a gyarmati korszakban. Ez a jelenség elsősorban az özvegyeket érintette, de előfordultak egyenesági női örökösök is.{426}

Az anyaországból importált skolasztika és középkori gondolkodás szerint a test volt maga a kísértés, és minden eltévelyedés büntetést érdemelt, amelyet az egyház mért a hívőkre. A nőktől elvárták, hogy szüzek legyenek a házasságkötéskor és a félrelépéseket szigorúan, a XVIII. századig akár halállal büntették. A korabeli szemlélet szerint a nők gyengék, nehezen állnak ellen a kísértésnek, kevésbé racionálisak a férfiaknál, hevesek és tetteiket az érzelmeik befolyásolják.{427} Az ideális feleség ezzel szemben a korabeli felfogás szerint hallgatag, engedelmes, hűséges és tisztességes. A rossz életű (azaz a mala vida szerint élő) nőkkel kapcsolatban Viviana Kluger, argentin történész korabeli forrásokat idézve arról ír, hogy az akkori erkölcsbírók és teológusok szerint úgy helyes, ha a férj először szóban sanyargatja nem engedelmes feleségét, többszöri eset után azonban a mértékletességet betartva az ostorozás is megengedett. Hozzáteszik ugyanakkor, hogy az a férj, aki kegyetlenül megostorozza feleségét, súlyosan vétkezik „mert ő nem egy szolga, hanem egy társ és ember.”{428} Az egyházjog a túlzottan kegyetlen bánásmód miatt akár el is választhatta a párt, annak ellenére, hogy a válás akkoriban gyakorlatilag elképzelhetetlen volt.

A La Plata alkirályságban már a XVI. század végétől működtek olyan intézmények, amelyek védelmet kínáltak a tisztességes de védtelen nőknek, és befogadták azokat is, akik „megsértették” az erkölcsöt, bár a legtöbbször elkülönítették őket egymástól. Ezeket az intézményeket (casas de recogida) magánszemélyek és az egyház működtették. A valamilyen okból (például a család vagy a férj elvesztése, esetleg válás miatt) védtelenné vált nők között voltak jómódúak is, akik ezekben az otthonokban tudták megőrizni tisztességüket és társadalmi státuszukat: dolgoztak, varrtak és vallásos nevelésben részesültek, illetve a gyermeknevelésre vonatkozóan is tanácsokat kaptak. A „bűnbe esett” nők esetében ezek az intézmények egyfajta átnevelő funkciót töltöttek be, és a feleségek addig maradtak ott, amíg a férjük meg nem győződött arról, hogy ismét a „helyes útra” léptek.{429}

A házastársi vétkek közül az egyik legrosszabb a hűtlenség volt, hiszen ezzel a család szentsége alapjaiban kérdőjeleződött meg, és bár a megítélésében nem volt különbség férfi és nő között, a férjek tarthattak úgy szeretőket, hogy közben megőrizték társadalmi státuszukat, míg a feleségek esetében ez volt az egyik legkomolyabb bűn, amit elkövethettek a tisztesség ellen.{430} Az egyházi bíróság (Tribunal Eclesiástico Ordinario) ezekben az esetekben a XVIII. századtól kiátkozással és más „megszégyenítő”{431} büntetéssel élt, míg korábban, ahogy már említettük, a kivégzés sem volt ritka.

Korabeli dokumentumok szerint a XVII. század végén egy chiapasi (Mexikó) nő, Isabel Ruiz de la Palma azért kérvényezte a válást, mert férje, Mateo Hernández hűtlen volt hozzá, verte, és nem gondoskodott megfelelően feleségéről és lányairól (ruházatukról és megfelelő élelemről), és ő ezért kénytelen volt menedéket keresni egy zárdában. Az eljáró bíró 200 ezüstre büntette a férfit, és arra kötelezte, hogy bánjon jobban a feleségével, valamint gondoskodjon élelmezéséről. A feleséget ezzel szemben kiátkozás terhe mellett utasította arra, hogy térjen vissza férjéhez és éljen vele házaséletet.{432}

A korona, az egyház, sőt még az inkvizíció által is felügyelt erkölcsösség ellenére az egész gyarmati időszakban gyakori volt a házasság előtti testi érintkezés, bár ez mind a nők, mind a férfiak szempontjából veszélyeket rejtett magában. A nőknek szűzen kellett házasodniuk, így ők valamilyen biztosítékot akartak, mielőtt megtörténik a házasság előtti szexuális érintkezés, ezért a férfinak meg kellett ígérnie, hogy kapcsolatuk eljut a házasságkötésig. Ennek a rendszerint szóbeli ígéretnek jogi hatálya volt mind a polgári mind az egyházi hatóságok előtt.{433} A férfi, aki házasságot ígért a nőnek a szüzessége elvesztéséért, egyben a tisztességéért is felelt. Az esküvő megtagadása egy sor pert eredményezett a gyarmatokon, de ha ezek a kapcsolatok mégis eljutottak a házasságkötésig, úgy az egyház elnézően viszonyult ehhez a botláshoz.{434}

A hétköznapokban a társadalmi státusz döntötte el, milyen életet éltek a fehér nők. Nem volt ritka, hogy a szegényebb kreol feleségek boltot vezettek, vagy segítettek a férjüknek vállalkozásaikban. A gazdagabb kreol és spanyol nők és asszonyok már több szabadidővel rendelkeztek, társas összejöveteleket szerveztek, ahol a fiatalabb lányok különböző hangszereken játszottak vagy táncoltak, de eljártak bálokba, vagy bikaviadalokra, ahol az alkirályi udvar nőtagjaival is találkozhattak. Az összejövetelek két, szinte kötelező eleme volt a csokoládéfogyasztás és a dohányzás, utóbbinak fontos gyógyító hatást tulajdonítottak, például asztma esetében. Ezeknek a találkozóknak a társadalmi kapcsolatok és státuszok megerősítésében is fontos szerepük volt, sokszor az gazdasági üzletek, vagy a házasságok is szóba kerültek a beszélgetések során.{435}

Az öltözködés mutatta meg, hogy milyen a viselője társadalmi helyzete, a divat terén pedig az európai, elsősorban francia trendeket követték. A buenos airesi és montevideói nők a párizsi divatot részesítették előnyben, de általában is - mind a gasztronómia, mind a szokások terén - az európai trendek szerint próbáltak élni.{436} A korabeli ikonográfiában szembetűnőek az ékszerek is, amit különleges alkalmakkor viseltek.{437} Egy brazil kutatás szerint különös módon igen kevés ruha szerepel a helyi gazdag fehér nők személyes tárgyainak leltárában, ami arra enged következtetni, hogy Brazíliában az öltözködés kevésbé volt fontos a status quo szempontjából, mint a spanyol területeken.{438} A XIX. század eleji leírások szerint a fehér nők a mindennapokban elsősorban az otthon melegéért voltak felelősek, külön termet rendeztek be, rendszerint zongorával és luxusbútorokkal, hogy nőtársaikkal találkozhassanak.{439}

A nők számára a házasság alternatíváját a zárdák jelentették, ahol a társadalmi különbségek éppúgy jelen voltak, mint a külvilágban, és ahová a gazdag nők szolgálólányaikkal vonultak be.{440} A szigorú korlátok közt zajló élet mégis egyfajta menekülést jelentett sok nőnek, akik a patriarchális felügyelet elől vonultak be a zárdákba. Apácaként megtanultak írni és olvasni, és sok nő a költészetben találta meg az önkifejezés útját, a legismertebb példa a XVII. században élt Sor Juana Inés de la Cruz, a latin-amerikai irodalom kiemelkedő alakja. A kreol anyától és baszk apától született mexikói Sor Juana 17 évesen pontosan azért választotta a zárdaéletet, mert ott tanulhatott, olvashatott és írhatott, bár megkérdőjelezhetetlen vallásossága ellenére a tudományok iránti lelkesedése gyanakvást váltott ki környezetéből. A mexikói Nobel-díjas író, Octavio Paz szerint Sor Juana mindenki másnál jobban személyesíti meg „a világ dualitását”, amit a katolicizmus és a felvilágosodás jelentett.{441}

Sor Juana igen plasztikusan magyarázza el egy versében, miért választotta a zárdát, eltávolodva a házasság intézményétől és a testiségtől, s így női mivoltától:

„[…] Csak azt tudom, hogy azért jöttem ide

hogy, ha igaz, hogy nő vagyok,

ezt senki se lássa.[…]

Mivel nem nézem jó szemmel,

hogy nőként nézzenek,

mert nem nő vagyok, aki egy férfit

nőként szolgálna

És csak azt tudom, hogy a testem

anélkül, hogy egyikhez vagy másikhoz vonzódna

semleges, vagy absztrakt, hogy

csak a Lelket fogadja be.”{442}

Majdnem az egész gyarmati korszakban csak a fehér nők vonulhattak zárdába, 1742-ben jött létre az első olyan intézmény Mexikóvárosban, amely az indián elitből származókat is befogadta. Gyakorlatilag minden városban volt legalább egy apácazárda, és gyakran még a legmagasabb társadalmi státuszú nők is ezeken a helyeken kerestek átmeneti vagy állandó segítséget, például megromlott anyagi helyzetük miatt. Az apácazárdák működését a fehér elit - főleg az érintett családok - támogatták, így egyes intézmények jelentős vagyonra tettek szert, kölcsönöket adtak, értékes ingatlanokkal rendelkeztek.{443} Mindezek ellenére a zárdába vonulás a korábbi élettel való szakítást is jelentette. A már idézett chilei apáca, Úrsula Suárez számára például kezdetben az jelentett nehézséget, hogy hiányolta az „otthoni tisztaságot és az ezüst étkészletet.”{444} Őt leginkább az a „furcsa szegénység” érintette meg, amiben az apácák éltek a zárdákban.{445} Sor Juana ugyanakkor egy másik versében arról ír, hogy pontosan az anyagi világtól való eltávolodás volt, ami a zárdába vitte:

„Gazdagságodban kedvem sose lelném,

nehéz soromban inkább megelégszem,

ha kapzsi elmém gazdagodni érzem,

mintha elmémmel vagyonom növelném.”{446}

A gyarmati Latin-Amerikában formális oktatásban sokáig csak a fehér nők vehettek részt, az elsődleges cél az volt, hogy a fiatal lányokat megtanítsák olvasni, és képesek legyenek a Bibliát önállóan forgatni és imádságokat tanulni. Az otthonokban és közösségekben ugyanakkor minden lány részesült valamilyen informális, tehát nem intézményes oktatásban. Az indiánok és meszticek esetében ez gyakorlati nevelést jelentett, ami az állattartásban és a mezőgazdasági munkában segítette őket. A XVIII. század második felében,{447} elsősorban a Felvilágosodásnak és a Bourbon reformoknak köszönhetően azonban sorra nyíltak az olyan intézmények, amelyek az alsó néprétegeket is befogadták.{448} Mindenesetre ez még korántsem jelentette a mindenkire kiterjedő oktatást, hiszen ez még a XIX század folyamán is állandó vitatéma volt a már független latin-amerikai államokban.

A vidéki területeken, ahol a nők aránya jelentősen alacsonyabb volt a férfiakénál, nem volt ritka a nőrablás, vagy a szöktetés sem, ami sokszor a fehéreket is érintette, főleg olyan esetekben, amikor a családfő valamiért nem engedélyezte a gyermeke házasságát. A szűz nők elrablását halállal is büntethették. Az uruguayi magánélet történetéről szóló könyvében a történész José Pedro Barrán arról ír, hogy a gyarmati korban, de a függetlenség után is, a szöktetések általában este történtek, amikor a család aludt, és az apa nem tartózkodott otthon. A szökést közvetítők szervezték meg, hogy ne keltsenek gyanút és a pár egy ismerősnél bújt el, vagy nekiindult a pampáknak. Jellegzetesen egy társadalmilag alacsonyabb rangú férfi volt az elkövető, és Barrán szerint a szöktetésekben a nő a szegényektől elrabolt földek és tulajdon szimbólumaként jelent meg.{449}

Chilében az egész gyarmati korszakban jellemző volt, hogy az araukán kacikák (indián vezetők) elsősorban az indián földekért folytatott háborúk idején fehér nőket raboltak el otthonukból hadizsákmányként. A chilei romantikus festészetében a XIX. század elején számos alkotás foglalkozott az araukán-háborúban elrabolt nőkkel.{450}

Ahogy a gyarmati kor fent említett jellegzetességei is mutatják, a gyarmati társadalom egyértelműen patriarchális jellegű volt, a nők azonban sok esetben fontos társadalmi-gazdasági tényezőkké is válhattak. Szinte láthatatlanul is befolyásolni tudták a közösséget, akár közvetítőkként is, például társadalmi események alkalmával, amikor nőtársaikkal adott esetben még családok sorsáról is dönthettek. A házassággal szemben számos nőnek a vallásosság, vagyis a zárda jelentette az alternatívát, sokan itt találták meg azt a terepet, ahol intellektuálisan kiteljesedhettek, illetve továbbfejleszthették azt az alapvető tudást, amit az iskolákban szereztek. Kiemelkedő képviselőjük Sor Juana, aki tudásszomját és vallásosságát követve jutott el a zárdáig, eltávolodva a világi értékektől.

Bodó Katalin
NŐK A MEXIKÓI CRISTERO HÁBORÚBAN

A cristero háború rövid bemutatása

Jelen tanulmány elsődleges célja, hogy bemutassa a nők szerepét a cristero háborúban. Ennek megértéséhez azonban szükséges ismerni a kontextust, azaz a mexikói cristero háború főbb szegmenseit.

A cristero háború alapvetően az egyházi vagyonok állam általi kisajátítása, a kormány antiklerikális politikája, valamint a parasztok földigénye miatt robbant ki. A mexikói forradalom után, az 1920-as években egyre erősödött az egyház és az állam közti feszültség, mivel a kormány, bár megpróbálta, de nem tudta teljesen ellenőrzése alá vonni az egyházat.

A felkelések közvetlen előzményei között szerepelt, hogy Plutarco Elias Calles elnök a gyakorlatban is alkalmazta az 1917-es alkotmány egyházellenes passzusait. 1926. június 14-én életbe lépett az úgy nevezett Calles-törvény, mely az 1917. évi alkotmány 130. cikkelyének egyik változata volt. A törvény értelmében betiltották a nyilvános vallásos jellegű megmozdulásokat, száműzték az idegen papságot, bezárták az összes papi és szerzetesi kézben lévő iskolát, a papság létszámát korlátozták, megtörtént az egyházi vagyonok kisajátítása,{451} hogy csak a legfontosabbakat említsük a kormány által eszközölt antiklerikális intézkedések közül. Ráadásul, ami leginkább a hétköznapi embereket érintő következményekkel járt: megszűntek az egyházi házasságkötések és a keresztelők.

A Calles-kormány intézkedéseivel egyet nem értők először békés eszközökkel próbálták kifejezni nemtetszésüket. 2 millió állampolgár saját kezűleg aláírt feliratban kérelmezte a kormánytól az egyházellenes törvények felfüggesztését illetve eltörlését – mindezt azonban hiába. Ezt követően gazdasági bojkottot hirdetek az állami monopóliumok árucikkei ellen, de ez sem vezetett sikerhez.

A papok és katolikus vezetők letartóztatása tovább fokozta a katolikus tömegek ellenállását. A mexikói püspöki kar ugyan nem ítélte el a felkelést, de nem is nyújtott erkölcsi és anyagi segítséget. A felkelések Jalisco, Zacatecas, Guanajuato és Michoacán körzetében kezdődtek, ahol kevés földet osztottak, vagyis a cristero háború elsősorban vidéken talált számottevő létszámú támogatóra. Az összecsapások 3 évig tartottak, a felkelők gerilla harcmodort alkalmaztak.

Az egyház és az állam közötti konfliktus elrendezésében jelentős közvetítő szerepe volt az Egyesült Államok nagykövetének, Dwight Whitney Morrow-nak. A háború végére hivatalosan pontot tevő 1929-es megállapodások (Los Arreglos de 1929) értelmében az antiklerikális törvényeket a továbbiakban nem alkalmazták, igaz, nem is törölték el őket. Egyfajta modus vivendi lépett életbe, ami valójában modus moriendi volt, ugyanis 1929 után több cristero vezetőt öltek meg, mint a háború 3 évében összesen.{452} A felkelők úgy érezték, hogy egyházi felső vezetőik magukra hagyták, elárulták őket.

A nők szerepvállalása a cristero háborúban

Már a háború kitörése előtt, az 1920-as években elkezdődött a nők társadalmi mozgósítása. Szerveződni kezdett a Mexikói Katolikus Hölgyek Uniója{453}, a szervezet nevéhez kötődik egy újság – La Dama Católica – elindítása is. A lap szerkesztője hangsúlyozta, hogy "a nők nem feministák a szó pejoratív értelmében”{454}, helyük továbbra is otthon, a családi tűzhely mellett van, azonban társadalmi szerepvállalásuk nagy segítséget jelent. Az Unió álláspontja szerint a nők tevékenysége szigorúan vallási és szociális jellegű, semmiképp sem politikai.{455} Szoros együttműködésben működtek a Mexikói Ifjúság Katolikus Szövetségével{456}, majd később a Vallásszabadság Védelmének Országos Ligájával{457} is.

Habár a nők egyre nagyobb társadalmi aktivitást mutattak, az egyház továbbra is egyértelműen meghatározta szerepüket a társadalomban. Miközben az egyház felismerte, hogy társadalmi bázisa egyre hangsúlyosabban a nőkre épül és ezzel a szerepük is növekszik, éreztette, hogy a nők feladata még mindig a család irányítása, ahol vallásos neveltetést adnak gyermekeiknek.

Az első női brigádok (Brigadas Femeninas) megalakulása

A nők nélkülözhetetlen szerepe végigkövethető a cristero háború folyamán. Az asszonyok kezdettől fogva védelemre szorultak, mivel a kormányerők nem kímélték a felkeléssel szimpatizáló nőket sem, őket ugyanúgy érintették a megtorlások, mint a férfiakat (kegyetlenkedések, letartóztatások, nemi erőszak). María del Carmen Robles Ibarra (1890-1928) volt a háború első női mártírja, aki azzal vonta magára Vargas y Eulogio Mendoza tábornok haragját, hogy papokat bújtatott, és házában katolikus esküvőknek, keresztelőknek és istentiszteleteknek biztosított helyszínt. Ellenszegülése miatt kellett meghalnia 1928. január 17-én, ezért a cristero mozgalom hívei később szentként tisztelték.{458}

A háború kitörése után mindössze pár hónappal a felkeléssel szimpatizáló mexikói nők megalakították titkos szervezeteiket (Brigadas Femeninas de Santa Juana de Arco), Luis Flores González és María Goyaz{459} vezetésével. A mozgalom az első Jean D’Arc Brigád létrejöttének dátumához,  1927. június 21-éhez köthető, amikor is Jalisco állam Zapopán nevű városában 16 mexikói nő (Cesarea García, Narcisa Delgado, Elodia Delgado, Maria Bernal, Lola Bernal, María Saldaña, Trinidad Hernández, Enriqueta Landázuri, Nacha Elizondo, Filomena Castellón, Rita Quirarte, Joaquina Vázquez, Sara Flores Arias, Juana González, Josefina Arana, Carmen Sandoval) és egy férfi (Refugio Ramírez) részvételével megalakult az első szervezet.{460} A brigádok Jean D’Arc-ról, a katonák védőszentjéről kapták nevüket, aki a hitéért halt meg. Jobbára 15 és 25 év közötti fiatalokból álltak, többségükben egyedülálló, hajadon nők alkották őket, de tagjaik között előfordultak özvegyek, illetve idősek is.

A cristero felkelést megszervező és irányító Népi Unió{461} részeként működő női brigádok rendkívül gyorsan szaporodtak, és szervezeteik hamarosan az egész országban jelen voltak, tagjaik létszáma pedig rövidesen meghaladta a 10.000 főt is. A brigádok Bi-Bi néven váltak ismertté, azaz mint Brigada Invisible - Brigada Invencible, láthatatlan és legyőzhetetlen brigádok.{462}

A női mozgalom 1928 januárjában már a fővárosban is megkezdte működését,{463} ez azért volt kiemelendően fontos, mivel a cristero alapvetően a vidékre támaszkodott, ott talált bázisra, a kormányerők kezén lévő fővárosban értelemszerűen nem tudott gyökeret vetni. A női brigádok viszont, valószínűleg mivel titkos társaságként működtek, itt is megjelentek. Legaktívabban Jalisco és Guadalajara városokban, valamint Mexikóvárosban tevékenykedtek.

Szervezeti felépítés, célok, funkciók

A cristerókat támogató mexikói női mozgalom egyik fő sajátossága, hogy titkos szervezetként működött. A tagok a következő titoktartási és hűségesküt tették:

„Az Atya, a Fiú és a Szentlélek, a szentséges Guadalupe-i Szűz valamint Hazám szent színe előtt megesküszöm, hogy én XY, bár kínozzanak meg, öljenek meg, vagy hízelegjenek és ígérjék nekem a világ összes királyságát, megőrzök minden titkot a [brigádok] létezéséről, tevékenységről és mindenekelőtt az emberek nevéről, az otthonaikról, a jelzésekről és a sajátosságokról [...] amelyek a tagjaira vonatkoznak. Isten kegyelmével, előbb halok meg, mint hogy árulóvá váljak.”{464}

Gyakorlatilag minden társadalmi rétegből vettek részt nők a mozgalomban, de a bázisát alapvetően a középosztály adta. Katonai hierarchia szerint szerveződtek, kis csoportokat alkottak, melyek között látszólag semmilyen kapcsolat nem létezett. A szervezeti felépítés sajátossága volt, hogy minden női osztag egy férfi irányítása alatt állt,{465} azaz férfiak álltak e kizárólag nőkből álló szervezet élén. 56 osztag alakult Jean Meyer adatai szerint, és a brigadisták száma elérte a 25.000-et.{466}

A nők részvétele a háborúban kivételesnek mondható, és – bár militáris alapon szerveződtek – a katonai mellett karitatív és szociális célok is vezérelték őket. A cristero háborúban vállalt feladataikat három szerepkör foglalja magában:

Las señoras – közép és felső osztálybeli házas, városi nők, akik passzív tiltakozókká váltak. Meghatározó szerepet játszottak a gazdasági bojkott megszervezésében és propagálásában.

Las religiosas – üldözött vallásosok, akik földalatti tevékenységet végeztek. Titkos templomokká felszentelt házaikban biztosították a katolikus szertartások lehetőségét.

Las jóvenes – fiatal nők, akik aktívan részt vettek a harcokban. {467}

Az, hogy a nők által felajánlott segítség szervezett keretek között zajlott annak is köszönhető volt, hogy a Brigadas Femeninas alapját a már létező vallási testületek adták (Vela Perpetua, Hijas de María, Esclavas de María, Adoración Nocturna).{468} Ezek már eleve szervezett keretek között, vallási közösségként működtek, ezért egységesek voltak.

Bár a brigádok a harcokban is részt vettek, igazi jelentőségüket mégis a frontvonalak mögötti tevékenységük adta. Szerepük volt a financiális háttér megteremtésében, pénzt gyűjtöttek a mexikói katolikusok között, gondoskodtak az élelmiszer-, ruha-, és gyógyszer ellátásról.

Legjelentősebb funkciójuk azonban a lőszerek és fegyverek beszerzése, illetve a cristero csapatokhoz való eljuttatásuk volt. Mivel a nagyrészt paraszti bázisú cristero alakulatok sem megfelelő fegyverekkel és lőszerrel, sem központi irányítással nem rendelkeztek, így a nők segítsége a fegyver- és muníció utánpótlásban felbecsülhetetlennek bizonyult. A felkelések először egymástól függetlenül törtek ki, nem volt egy központi vezető, nem rendelkeztek semmilyen fegyvergyártási tapasztalattal és természetesen saját üzemekkel sem. A fegyver és lőszerbeszerzést tovább nehezítette az Egyesült Államok embargója, amely tiltotta a lőszer és fegyver eladását a cristerók számára.{469} A női brigádok tagjai vállalták magukra a probléma megoldását, és az ellátási szisztéma megszervezését.

A lőszerek és fegyverek nagyrészt a mexikói állam tulajdonában lévő fegyvergyárak katolikus munkásaitól származtak.{470} Ezeket aztán a női brigádok juttatták el – vagyis gyakorlatilag csempésztek – a felkelő alakulatokhoz. Módszereiket tekintve szembetűnő a szervezettség, a kreativitás és a leleményesség. Érdekes találmány például a kétrétű mellény, amelynek belső bélésében akár több száz lőszert is csempésztek.{471} A nők találékonyságát és kreativitását jól mutatja, hogy lőszerhiányos időszakban házilag például befőttesüvegekből készítettek gránátot. Szintén fontos tevékenységüknek számított a szabotázsakciók megszervezése, a különböző cristero egységek közötti hírszolgáltatás és a kémtevékenység.{472} A hagyományos női szerepekhez a fentieknél jobban illeszkedő feladatköröket is elláttak a brigádok tagjai, például az egészségügy (betegápolás, sebesültek ellátása) és a vallásos lelkület fenntartása terén.

A mozgalom szétesése, ellehetetlenülése

A cristero háborúra végig jellemző volt egyfajta ellentét a mozgalom városi és vidéki (paraszti) rétegei között. A Vallásszabadság Védelmének Országos Ligája céljai elérése érdekében rákényszerült, hogy igénybe vegye a vidék támogatását, amit eredetileg a Népi Unió foglalt szervezett keretbe. Ennek részeként működtek a Brigadas Femeninas szervezetei is. Bár a Liga kezdetben elfogadta autonómiájukat, később egyre inkább igényt formált a brigádok ellenőrzésére, illetve saját felügyelete alá akarta vonni őket.{473} Ennek az volt az oka, hogy felismerte, e női szervezetek tevékenysége hiánypótló, mivel saját keretein belül nem voltak hasonlóan hatékony csoportok. A Liga beolvasztási szándékai azonban a brigádok ellenállásába ütköztek, a női mozgalom nem engedett önállóságából és függetlenségéből. A Liga ennek következtében egyfajta ideológiai aknamunkát indított ellene, Rómában titkos társaságként igyekezett befeketíteni, pedig a brigádok ereje épp titkos mivoltukban rejlett, hatékonyságuk is jelentős részben ennek volt köszönhető, hiszen így tudták - a kormány ellenőrzései ellenére is - gyakorlatilag zökkenőmentesen folytatni tevékenységüket.

A Liga rágalmainak igen súlyos következményei lettek. Róma utasítást adott a hűség és titoktartási eskü megszüntetésére.{474} A női brigádok vezetői - az egyházhoz való hűségüket bizonyítandó – a továbbiakban már nem követelték meg az esküt. A titkosság megszüntetése azonban egyet jelentett a hanyatlással, a kiszivárogtatások alapjaiban rendítették meg a mozgalmat, melynek egysége megszűnt. 1929 nyarára rendszeressé váltak a letartóztatások, a kitoloncolások és az üldözés.{475} Ahogy a cristero háborút kurtán-furcsán zárulta le, úgy estek szét a női brigádok is erre az időszakra.

Konklúzió

A Brigadas Femeninas által felszínre hozott legfeltűnőbb újdonság a mexikói nők szerepének megváltozása volt, egy adott történelmi eseményhez kötődően. A mozgalomban új arcát mutatta meg „a gyengébbik nem” azzal, hogy kilépett a háttérből, és aktív szereplőjévé vált az eseményeknek. A cristero háború során az asszonyok nemcsak a családra ügyeltek, nemcsak a vallásos lelkületet biztosították, támogatva és motiválva a férfiakat, hanem aktív szerepet is vállaltak, maguk is főszereplőkké váltak. Tevékenységük nélkülözhetetlennek bizonyult – elsősorban rendkívüli szervezettségüknek köszönhetően – a sokkal kevésbé szervezett cristero csapatok hátországában. Ugyanakkor tradicionális női szerepük is megmaradt. Vallásosságuknak köszönhető, hogy a felkelők a harcok előrehaladtával sem tévesztették szem elől a kitűzött célokat. Ez a vallásosság keretet is adott a történéseknek: amellett, hogy legfőbb mozgatórugója volt a mozgalomnak, paradox módon egyben a fő korlátozó tényezőt is jelentette. A katolikus egyházhoz való feltétlen hűség végső soron a női brigádok széthullásához vezetett, tevékenységük titkosságának megszűnésével.

Katona Eszter
FEDERICO GARCÍA LORCA CIGÁNYROMÁNCAINAK{476} NŐALAKJAI

García Lorca a drámairodalom olyan emlékezetes nőalakjait álmodta színpadra, mint a zsarnoki Bernarda Alba, a lázadó Adela, a szolgáló Poncia, a Vérnász erőteljes Anya figurája, a gyermektelen Yerma, a melankolikus Rosita, a csípős nyelvű Vargáné, vagy akár a granadai népdalokban máig élő Mariana Pineda. Lorca minden színpadi művében az elbukó hős – vagy nevezhetjük nyugodtan áldozatnak is – mindig a nő. A drámáiban megjelenő spanyol nők a pénz törvényének és hatalmának feláldozott szerelem (érdekházasság) és a kötelezően őrzött látszathazugságából szőtt világban élnek, helyesebben a hervadás (Rosita) és a lázadás (Adela, a Menyasszony, Yerma) skáláján keresik identitásukat. Olyan világ ez – gondoljunk csak a Bernarda Alba híres zárómondataira –, ahol a csend, a hallgatás törvénye uralkodik, ahol a nők minden kitörési kísérlete hiábavaló, eleve tragikus bukásra ítéltetett.

Kézenfekvő lenne tehát egy női tematikájú konferencián az említett drámai nőalakokkal foglalkozni, ezek ismertsége miatt azonban én mégsem Lorca színpadát szeretném vizsgálni. Választásom inkább a világirodalom egyik legszebb verseskötetére, a Cigányrománcokra esett, hisz ez a kötet is tele van felfedezésre váró nőalakokkal, akik ugyan a költészet hangján válnak plasztikussá, mégis némelyikük igazi drámai figuraként emelkedik ki e népi ihletésű poézisből. Vizsgálatuk azért is érdekes, mert a cigány női alakok sorsában a kiszolgáltatottság, az előítéletektől sújtott lét kétszeresen van jelen, egyrészt a női identitás, másrészt a faji hovatartozás miatt.

Az aranyszázad óta találhatunk példát a cigánylány-cigány nőalakok irodalmi felbukkanására. Lorcára minden bizonnyal hatottak az irodalmi elődök, valamint a XIX. század szociográfiai és néprajzi írásait is ismerhette, a Cigányrománcok nőalakjai mégis sokban különböznek az évszázados sztereotípiáktól. A lorcai univerzum olykor meseszerű, olykor mitikus alakjai hús-vér individuumok, ugyanakkor a faji összetartozást is megtestesítik. Nem függetleníthetők attól a közösségtől, amelynek részei és amely őrködik felettük.  Lorca cigánylányai, asszonyai intenzív nőalakok, szenvedéllyel vágynak, szeretnek, vagy gyűlölnek, szenvednek és mindegyikük sorsa a bukás, a halál, a tragédia. A románcok nagy része rendelkezik konkrét anekdotával, amely a cigányok életét, szenvedélyét és halálát foglalja balladai keretbe. A cigányság mindennapjainak történései, valamint legendák és bibliai történetek cigány környezetbe ültetése adja a románcok epikus magját, míg a mitikus szín a körülölelő természet elemeiben jelenik meg. Ez utóbbiból táplálkoznak a metaforák, melyek összefonódva a valósággal új, más valóságot teremtenek. Lorcánál a metaforák nem pusztán a tartalom képi helyettesítésére szolgálnak, hanem éppen ezek által vezeti be a költő az olvasót abba a rejtélyes univerzumba, ahol már a szövegen túli olvasatok léteznek. A két valóságszint – vagyis a mindennapi, az emberi, valamint a mitikus, mesei világ – közötti állandó kapcsolat, váltakozás, vibrálás és összeolvadás miatt olyan egyedülállóak ezek a románcok.{477}

A cigányság érzelemvilágának lírai megfogalmazása volt Lorca elsődleges célja ezzel a kötettel. Nem az anekdota, az életképek festőisége, a color local, vagyis nem a látható, hanem az érezhető, az erekben lüktető Andalúzia megmutatása volt számára a legfontosabb.{478} Éppen ezért tiltakozott minden olyan kritika ellen, mely a flamenco-kosztumbrista skatulyát és a cigánysághoz kapcsolódó közhelyes sztereotípiákat próbálta a kötetre rávetíteni.{479}  Jóllehet, Lorca számára a versciklus egyetlen főhőse a mindent átható bú, a bánat,{480} valójában a költemények tele vannak hús-vér, érzéki és lélektanilag mély figurákkal. Ebből a férfiak, nők és gyermekek lakta, a természettel állandó kapcsolatban álló primitív világból a továbbiakban a nőalakokat fogjuk megvizsgálni.

A Cigányrománcok univerzumában a férfi és a nő együtt jelenik meg, egymás komplementerei, egyik sem létezhet a másik nélkül. A lorcai nőalakok akarva, akaratlanul, mintha Kirkegaard tézisét, mely szerint „… a nő abban való szorongásában, hogy elmeneküljön saját magától, a másikhoz, a férfihoz menekül” támasztanák alá.{481} Általánosságban elmondható, hogy a cigányság hétköznapjaiban, a férfi és a nő viszonyrendszerében a szerelem és az erotika témája elsődleges élményként van jelen. A cigány szerelem azonban mentes a romantikától, a szentimentális sallangoktól. A románcok cigányai nem ismerik a szeretett és a szerető közötti egyensúly érzését, hisz a lecsupaszított, vad, gyeplő nélküli vágy ragadja el őket. A szeretett lény a szerető testi vágyainak tárgyává válik, úgy azonban, hogy a fizikális gyönyört Lorca hősei nem is motiváló erőként, hanem az aktus eredményeként élik meg. A cigány férfi elemi késztetést érez, hogy maszkulinitását a nő fölé helyezze, vagy éppen rákényszerítse. Ebben a viszonyban a nő passzív, alárendelt eszközként van jelen.  Nem véletlen, hogy a Cigányrománcok világa tele van erőszakkal. Ez a vadság több esetben – Thámár és Amnon, Szent Eulália vértanúsága – egyértelműen összefonódik az erotikával.

A legismertebb cigánylány minden bizonnyal Preciosa. Alakját nem Lorca teremtette, hanem Cervantes, A cigánylány című példás elbeszélésével. Az aranykori szerzőnél a cigánylány származása egyértelműen hátrány, ahogy Cervantes írja, „Milyen kár, hogy cigány ez a kislány. Megérdemelné, hogy valami nagyúr gyermeke legyen.”{482}, mintegy megelőlegezve Preciosa nemesi származását felfedő romantikus fordulatot. A cigánylány szépsége Lorca angol nemes urait is megigézi, akik oltalmat kínálnak a dühödt szél elöl menekülő Preciosának. A lányra tehát kettős veszély leselkedik: az egyik a kozmikus világ, a másik a valóság szintjén.

A vers anekdota része egyszerű, természeti képekkel teli: a cigánylány csörgődobját rázva, boldogan sétál a nyugodt éjszakában. A vers második részében azonban váratlan megváltozik ez a hangulat: villámok cikáznak (lenguas celestes) és a tomboló szél Preciosa szoknyáját is fellebbenti. Itt használja ki Lorca maximálisan, hogy a szél a négy ősi elem közül hagyományosan férfi szimbólum. A természeti jelenség, a szél (viento) egy hatalmas mitikus figurává (viento-hombrón) alakul át, San Cristobalón alakjában öltve testet. Figyeljük meg, hogy a főnevet, akár köznév, akár tulajdonnév, milyen könnyedén fokozza Lorca rémisztő erejűvé az –ón nagyító szuffixummal. A megszemélyesített öreg ujjú, behemót, haragos, zöld, vén szatír{483} (143) szél fenyegető erővel tör be a cigánylány addig gondtalan világába és készteti menekülésre a lányt. A metaforák fény és hőérzete, valamint a fallikus szimbólumok halmozása (lenguas celestes, espada caliente, Sátiro de estrellas bajas con sus lenguas relucientes) csak fokozzák az agresszív szél maszkulinitását. Láthatjuk tehát, hogy még az ilyen játékos hangvételűnek tűnő versben is, igen erőteljes az erotika és az erőszak párhuzamossága, egybefonódása.  Preciosa megnyeri a széllel folytatott küzdelmet, hisz elbújik előle, menedéket találva a külföldi diplomaták „fehér tornyai közt”. A valóság szintjén megjelenő férfi-világ – az „angol konzul háza” – látszólag oltalmat kínál tehát, azonban a „karabéllyal alvó gárda” (142.) zordsága, illetve a konzul nyájassága (a langyos tej mellé felkínált gin) már inkább azt sugallja, hogy nem épp a legmegnyugtatóbb menedéket választotta az ifjú lány.

A kötet másik híres cigánylánya az Alvajáró románc névtelen nőalakja. A vers a jelen és a múlt idősíkjának kettőse révén két cigánylány rajzolódik ki: az üde arcú, fekete hajú cigánylány, aki a könyöklőnél várta mindig a kedvesét (múlt) és a zöld húsú, zöld hajú, a ciszternában ringatózó, halott cigánylány (jelen), akit a csendőrök erőszaka üldözött a halálba. A románc anekdota része balladaian tömör, telve fokozatosan kibontott drámai feszültséggel. A két compadre dialógusából derül fény a cigánylány tragédiájára. A már élettelen szemekkel (ojos de fría plata) néző lány testét az éjszaka mágikus fénye övezi, s olyan, mintha csak álmodna, mintha a hold hipnotizálná. A lány azonban már nem álmodik, nem alvajáró, hanem halott. A görög mitológiában az álom és a halál, Hüpnosz és Thanatosz ikertestvérek, Nüxnek, az éj istennőjének gyermekei. Lorca versének a mitikusságát is éppen az álom és a halál keresztezése adja. Ugyan a cigánylány erőszak áldozata lett – tudjuk, hisz a Guardia Civilre való utalás egyértelmű – kegyetlen halálát a zöld szín és a hold fényének misztikumával sikerül Lorcának kozmikus szintre emelnie. A lány teste eggyé válik a zöld széllel, a levelekkel, a fákkal. Lorcánál a zöld szín sosem a tavasz, az újjászületés, vagy a remény színe. Az ő lírai zöldje homályos, sötét, rejtélyes, a halál ködének a verdéje. Érdemes egy pillanatig elidőzni a hold képénél is, hisz ez a kozmikus női szimbólum Lorca lírájában, mint a halál hírnöke és hűséges szolgálója jelenik meg.{484} Ebben a versben különösen érdekes, hogy luna gitana, vagyis „cigány hold” világítja be az éjszakát. Lorca a jelzővel emberközelbe hozza tehát a mágikus égitestet, a cigány világ egyrészt hétköznapi, ugyanakkor misztikus elemévé téve meg. A hold fényétől megbabonázott lány a ciszternában szinte eggyé válik a holddal: „Fönt lebeg, mert a hold vette / fényes-jeges agyarára (148.) (Sobre el rostro del aljibe  / se mecía la gitana. /…/Un carámbano de luna / la sostiene sobre el agua.).

A cigány apáca című románcban a valóság és a képzeletvilág – ha úgy tetszik, a vallásos önmegtartóztatás (az apáca lét realitása) és az érzéki vágyálmok (az apáca szemében izzó képzelet) – között vibráló feszültségből fakad a mű erőteljesen erotikus tartalma. Az apáca csendesen virágokat hímezget az oltárterítőre, míg a konyhából édes vérnarancsok illata száll. A románc első felében szinte semmi sem történik, az igék teljesen statikusak: az apáca hímez (la monja borda), a templom dörmög (la iglesia gruñe), a vérnarancsok{485} megédesednek (las toronjas se endulzan). Egyedüli mozgást jelentő ige a repül (vuelan), mely azonban már a fantáziavilágba repít át, hisz a hét madár nem igazi, csak a csillár kristályának fényjátékaként (siete pájaros del prisma), mintegy az apáca fantáziájában kapnak szárnyra. A második részben határozottan dinamikussá válik minden: két lovas üget (galopean dos caballistas), letépi blúzát (le despega la camisa), meghasad a szíve (se quiebra su corazón). Lorcánál a ló és a lovas szimbóluma (hasonlóan a már megismert szélhez) mindig erotikus, szexuális tartalommal töltődik. Gondoljunk csak a Bernarda Alba házában a karámba bezárt csődörre. Ugyan nem látjuk, csak halljuk, azonban rúgásai és dobogásai egyértelműen a lányok elfojtott és robbanásig feszült vágyainak akusztikus kivetülései. A cigány apácában a nő képzeletében vágtató, inget letépő lovasok hasonlóan erőteljes erotikus tónust kapnak. Érzékiségét a nő azonban csak a fantáziavilágban tudja megélni, a valóságban az apáca továbbra is csak ül és hímez.

A hűtlen menyecske című románc már címében egy olyan értéket vet fel, mely a női lét fontos kategóriája, és mely több későbbi Lorca drámában vált központi motívummá. Ez pedig a hűség-hűtlenség problematikája. A csodálatos vargáné kitart a hitvesi hűsége mellett, Rosita leányasszony húsz éven át várja hűtlen vőlegényét, Yerma sem csalja meg a férjét, még a gyermekáldás reményében sem.  Ebben a versben megjelenő női alak azonban – az említett drámai hősnőkkel ellentétben – elköveti ezt a bűnt. A fiatalasszony egyébként is érdekes kivétel a lorcai cigánylányok sorában, mivel talán nem is cigány származású. Ugyan a cím női főhősre utal, a versben a domináns szereplő mégis a férfi, aki faji és nemi büszkeségét egyaránt megszólaltatja, amikor ridegen közli, hogy: „Úgy tettem, mint igaz cigány, / ügyelve a névre, hírre” (151.) (Me porté como quien soy. / Como un gitano legítimo.) A nőre utaló jelzők – úgy, mint a jácint melle (pechos como ramos de jacinto), finom bőrű nárdus, bársonyos kagyló (Ni nardos ni caracolas / tienen el cutis tan fino) azonban azt sugallják, hogy a hűtlen fiatalasszony nem cigány származású. Tegyük hozzá, a cigányok erkölcsi világában a megcsalás, különösen, ha egy nő teszi, komoly büntetést von maga után. Ez is valószínűsíti tehát, hogy Lorca menyecskéje nem roma, ezért is aposztrofáltam kivételnek ezt a nőalakot. A házastársi hűtlenség a cigány társadalomban a férfire nézve is súlyos vétség, azonban Lorca mentesíti valamelyest a főhőst azzal, hogy a férfi nem tudta, hogy férjezett a nő: „Nem mondta, hogy ura is van, / asszony volt, de szűznek hittem”. (149.) (creyendo que era mozuela, pero tenía marido).  Érdekes megfigyelni, hogy jóllehet itt nem erőszakról van szó, hisz a nő ellenállás nélkül adja oda magát a cigány férfinak, azonban a férfi testi ereje szinte fenyegetővé válik a fegyver említésével: „Én levettem nyakkendőmet, / ő a szoknyát hederintve, / én revolvert, derékszíjat, / ő mellénykét s mindent szinte.” (150.) (Yo me quite la corbata. / Ella se quitó el vestido. / Yo el cinturón con revólver./ Ella sus cuatro corpiños.).

A románc anekdota része tehát egy megcsalás, egy egyéjszakás kaland története, azonban itt is érdemes megvizsgálni azt a mitikus-mesei magaslatot, ahova elrepíti Lorca az olvasót. Nem egy hétköznapi éjszakán történik ugyanis az eset: Szent Jakabkor, éjjel történt (149.) (Fue la noche de Santiago). Lorca természetből vett gazdag metaforákkal megfestett éjszakája valóban rejtélyessé válik: egy mágikus pillanatban a fények kihunynak, csak a tücskök zenélnek (Se apagaron los faroles / y se encendieron los grillos), s falubeli kutyák ugatása is már csak távolból hallatszik (un horizonte de perros / ladra muy lejos del río). A nő alakja is átalakul, a nárdus finomságát, a hold fényességét idézi. Ebben a metamorfózisban a szerelmi aktus egészen mitikus értelmet kap, ahol a halak, az árnyak és a fény játékát megint csak a ló-lovaglás fűtött erotikája egészíti ki: „gyöngyház kanca vitt nyerítve / lovagoltam kengyel nélkül, / kantárt, féket elveszítve” (150.) (montado en potra de nácar / sin bridas y sin estribos).

A fekete bú románcát Lorca a versciklus legfontosabb darabjának tartotta. Míg A hűtlen menyecske asszonya egy névtelen nőalak volt, addig A fekete bú románca hősnőjének mély érzelemvilágú nevet adott a költő: ő Soledad Montoya. Nem akármilyen nő, hiszen bánata az egész andalúz nép bánatának gyökerét testesíti meg.{486} A bánat Lorcánál nem betegség, hanem egy kiirthatatlan érzés. Lorca egyik prózai művében írt arról, hogy az andalúz népdal asszonyának Bánat a neve,{487} ebben a románcban pedig a Bánat és Soledad Montoya neve közé kerül egyenlőségjel. Azzal, hogy Lorca a bánatot – mely bizonyos szempontból megfoghatatlan, tárgy nélküli, ugyanakkor csontvelőig hatoló fájdalom – egy női alakhoz köti, ezáltal az emberi világ felé közelíti a misztikus tartalmat.  Fontos kiemelni azonban, hogy Soledad nem megéli a kínt, a bánatot, hanem ő maga a bú. A realitásból újra visszakerültünk tehát a misztikumba. A cigány nő nevének jelentése is fontos: a magányt, a társnélküliséget, a szerelem hiányát fejezi ki.

A románc története nem annyira egyértelmű, mint mondjuk A hűtlen menyecske anekdotája, mégis megfejthető. Egy szerelmi csalódásról van itt szó és (talán) a szüzesség elvesztéséről. A házastársi hűséghez hasonlóan a cigánylány házasság előtti érintetlensége a roma értékrend fontos pillére. Soledad Montoya éppen ez ellen vét? Nem tudjuk, csak sejtjük. Lorca hiába akar párbeszédet kezdeményezni a nővel (Soledad, ¿Por quién preguntas / sin compañía y a estas horas?) Soledad válasza elutasító (Pregunte por quien pregunte, / dime: ¿a ti qué se te importa?). A nő alakjának leírásával a költő felfedi előttünk a Soledad lelkében zajló gyötrelmet: „Meleg sárgaréz a teste, / csupa homály-szag és ló-szag. / Mellei a füstös üllők / nyögnek, nehéz dalt borongnak” (151.) (Cobre amarillo, su carne / huele a caballo y a sombra. / Yunques ahumados sus pechos, / gimen canciones redondas.). Soledad Montoya mintha Adelának, Bernarda Alba lázadó lányának lírai előtanulmánya lenne. Soledad Montoya vajon elkövette-e a házasság előtti testi vétséget és ebbe őrül bele? A bánat fájdalmában megroppant nő testének még a színe is megváltozik: sárgaréz (cobre amarillo) teste fekete agáttá (azabache) alakul át. Az éjszaka gyász-színe szépen harmonizál a nőalak fájdalmának sötét tónusával. Ám amíg a valóságban az éjszaka kozmikus feketeségét a hajnal fényessége váltja („Míg a kakas csákány-csőrrel / az éjből a hajnalt bontja” (151.) (Las piquetas de los gallos / cavan buscando la aurora)), addig Soledad bánata egyre sötétebb lesz. Feketesége a hajnal nélküli kozmikus éjszaka víziójában olvad fel, bánata eggyé válik népe bánatával. Ezzel Soledad Montoya az andalúz cigánynő archetípusává emelkedik. Egyébként Lorca románcaiban mintha folyamatos éjszaka, sötétség lenne: az éj, a fekete lovak, a fekete angyalok a baljós jövőt, a halál üzenetét hordozzák. Egy olyan banális költői szóval, mint az éjszaka (noche), igen nehéz újat mondani, vagy árnyalatokat éreztetni. Lorcának azonban mindig sikerül. Nála az éjszaka „éjje éjjek éjjelének” (noche que noche nochera), „ezüst-éjű éj” (noche platinoche) (A spanyol csendőrök románca, 167.) összetételekben kozmikus éjjé tágul. És hogy Soledad Montoya története hogyan zárul? A lány szüzessége érintetlen maradt, vagy sem? A választ nem adja meg Lorca, nem töri meg a balladai homályt konkrétumokkal. Ám a nő testéből áradó „homály” és „ló-szag” bizonyára segíti az olvasó fantáziáját.

A Szent Gábor című románc nőalakja az egyetlen boldog cigánylány. Soledad Montoyához hasonlóan neki is jelentést hordozó neve van. Anunciación de los Reyes, egy begyes, de rongyos (bien lunada y mal vestida) andalúz nő, aki álmában kapja a fogantatás hírét. Lorca a keresztény hitvilág fontos momentumát cigányosítja ezáltal, vagyis a cigány hitvilágba helyezi át a szeplőtlen fogantatás témáját. A bibliai jelenetet ismétli meg Lorca a Giraldáról leereszkedő Szent Gábor arkangyalt változtatva egy mágikus erejű cigányfiúvá. Ennek a románcnak a cigánylánya azért boldog, mert anya lehet. Közismert, hogy az anyaság témája központi motívumként van jelen Lorca három legismertebb drámájában is. A Vérnász erőteljes Föld-Anya figurája, Yerma fogantatásra képtelen alakja, vagy Bernarda Alba zsarnoki karaktere egy-egy anyatípust testesítenek meg. Közös bennük, hogy egyik sem boldog: a Vérnászban a fiait elveszítő Anya fájdalmát, Yermában a szülni képtelen nő tébolyát, Bernardában a társadalmi elvárásoknak való megfelelés kényszerében a lányát elveszítő anya tragédiáját látjuk. Anunciación de los Reyes az egyetlen boldog nő, aki éppen az anyaság megélése által válik boldoggá. A már említett, és más románcokban bemutatott hitvesi hűség és a házasság előtti érintetlenség íratlan törvénye mellett, a család és a gyermekáldás a cigány értékrend egyik legfontosabb pillére.

Byron szerint,{488} a szerelem a férfi életében nem más, mint egy az elfoglaltságai közül, míg a nő számára maga az élet. Hozzá hasonlóan a Második nem írónője, Simone de Beauvoir{489} is úgy vélte, hogy a férfi számára a szeretett nő nem más, mint egy a sok más érték között, egy olyan érték, melyet létébe integrálni akar a férfi, azonban saját létét nem adja fel miatta. Ezzel szemben a nő számára a szerelem a szeretett lénynek való abszolút odaadást jelenti. A szerelem a nő számára misszió, hivatás. Ha a férfi iránt érzett szerelem valami miatt nem adatik meg, akkor a nő Isten felé fordul. Az isteni szeretetben a nő azonban ugyanazt keresi, mint a férfi iránti szeretetben. Nem véletlen, hogy a szentek és a misztikus szüzekkel kapcsolatos történetek erősen vonzották Lorca költői fantáziáját, mint ahogy azt a Szent Eulália vértanúsága című románcban is láthatjuk. A vers talán a legszemléletesebb példa az erőszak és az erotika összefonódására a lorcai cigány univerzumban. A fiatal lány gyötrelmes kínhalála erőteljes és burkolatlan szexuális képekben („szép szeméremdombja reszket / mint bozótba bújt madárka” (172.); Su sexo tiembla enredado / como un pájaro en las zarzas) kristályosodik ki.  A férfi, aki itt a szadista római konzul, érzéketlenül nézi végig a nő megkínzását.

Lorca ebben a románcban is a keresztény hitvilág egy ismert történetét dolgozza fel. A méridai Szent Eulália az egyik legfontosabb spanyolországi szent,{490} aki a keresztényüldözés idején is bátran vállalta hitét. A helytartó kegyetlen kínzásai – bőrét vaskarmokkal tépték le, hónalját és más testrészeit megégették, fejére és végtagjaira ólmot öntöttek, sebeit ecettel mosták, szemeit gyertyával égették ki – ellenére, a fiatal lány állhatatos maradt. A legenda szerint, a lányt forró szénre fektették, azonban isteni közbelépés folytán elkezdett havazni és ez a csoda eloltotta a tüzet. A kormányzó megértette, hogy nem tudja őt megtörni, ezért kereszthalálra ítélte és addig égették fáklyával, amíg lelke, fehér galamb alakjában felszállt Istenhez. Ezáltal Eulália krisztifikált nővé vált.{491}

Az anekdotán túl – melyet alapvetően Lorca hűen megőrzött – a költemény színvilága érdemel különös figyelmet. Eulália legendáját olvasva talán mindenkiben a vörös (vér), fekete (szén) és a fehér (hó, galamb) színek villannak fel. A lorcai képek is szépen őrzik ezeknek az erőteljes színeknek a hármasságát, és az ezekhez társult asszociációkkal igen expresszíven adja vissza a gyötrelem és a megdicsőülés között bejárt utat: „vörös láng” (cresta roja), „zöld erekből kiröppen a vér sugára” (chorro de venas verdes), „melle helyén piros kör-sánc” (los rojos agujeros/donde sus pechos estaban), „vérfa” (arbolillos de sangre) „szénfekete pőresége” (Su desnudo de carbón), „próbabábuk meredeznek feketén a rét havából” (Negros maniquíes de sastre /cubren la nieve del campo), „fehér lány függ fehér ágról” (Olalla blanca en el árbol), „fehér lány a fehérségben” (Olalla blanca en lo blanco).

A vértanúságról fennmaradt leírások a kínzás legváltozatosabb formáiról számolnak be. Az általam ismert verziók ugyan írnak a test megcsonkításáról, azonban egyik sem említi a fiatal lány melleinek letépését. Lorcánál mégis ez a központi képi elem, naturalista részletességgel írja le a nőiség szimbolikus elvesztésének elborzasztó momentumát. Az erőszak és az erotika ilyen erős összefonódása, mint utaltam is rá, egyedülálló ebben a versben. Szent Eulália gyötrelmei Lorca másik versében, a Spanyol csendőrök románcában, is megjelennek, ahol a költő cigányosítja, cigány környezetbe helyezi át a megcsonkított női test bemutatását: Rosa de los Camborios tűnik fel levágott melleit tálcán tartva: „Camborióék Rózsája /a kapuban nyög az égre, / két levágott melle tálcán, /elébe rakták, hogy nézze.” (169.) (Rosa la de los Camborios, /gime sentada en su puerta /con sus dos pechos cortados/puestos en una bandeja). Szent Eulália meggyötört testén tátongó két vörös lyuk mintegy mitikus éggé válik: „Melle helyén piros kör-sánc, /benne kerek azúr-hártya, /egek tükre” (172.) (Por los rojos agujeros /donde sus pechos estaban /se ven cielos diminutos), előkészítve a lány végső metamorfózisát, égbeemelkedését. Érdekes, hogy Lorca interpretációjában nem galambbá, hanem az ártatlanság színévé, fehérré válik Eulália: „Fehér lány a fehérségben” (173.) (Olalla blanca en lo blanco). A vörös és a fekete a szenvedést, a vért és a halált asszociáló, egyértelműen drámai színek, míg a fehér a tisztaságot és a szentséget szimbolizáló lírai kolorit.

A mitológiai Flórával azonosított -„Mezítelen virág lépdel” (172.) (Flora desnuda se sube)) - fiatal lány megindító fájdalma a perzsa költészet{492} gyakran használt asszociációjával, a törött kehely metaforájával kapcsolódik össze: „nyög egy szent lány, kínjaitól /poharak repednek sorra” (171.) (Al gemir, la santa niña / quiebra el cristal de las copas.). Lehet-e ilyen nagy fájdalmat ennél egyszerűbben kifejezni?  Ez a gyönyörű kép hasonló jelentéstartalommal egyébként Lorca más versében is felbukkan, például a Cante Jondo (1931) kötetbeli La guitarra rövid költeményben is: „Lassú rívásba /kezd a gitár. /Széttörnek a reggel /kelyhei már”{493} (Empieza el llanto/ de la guitarra. Se rompen las copas /de la madrugada.).

A Cigányrománcok záró verse Thámár és Amnon{494} ótestamentumi történetét (Sámuel, II, 13.) dolgozza fel. A vérfertőző bibliai testvérkapcsolat olyan aranykori drámaírókat is megihletett, mint Tirso de Molina (La venganza de Tamar), vagy Calderón de la Barca (Los cabellos de Absalón). A vers a Lorca-kötet talán legérzékibb darabja.

A női és a férfi alá-fölé rendeltséget, valamint a nő kiszolgáltatottságát szépen kifejezi, ahogy Lorca elhelyezi hőseit a térben{495}: Támár lent álmodik, Amnon fentről, „tornya magasából” (177.) (en la torre /la miraba) nézi a lányt. A lent és a fent dimenziójának érzékeltetése mellett a magasodó torony hangsúlyosan fallikus szimbólum, mint ahogy a vers negyedik versszakában megjelenő kígyó képe –„Kobra dalol fa-derékon, /elnyúlva a zöld mohára” (178.) (En el musgo de los troncos /la cobra tendida canta) - is az. Ez utóbbi azonban még az eredendő bűnt is asszociálja, utalva a bekövetkező eseményekre. Érdekes, hogy Lorca az énekel (canta) igét társítja az állathoz. Nem véletlen, hisz Támár is azt álmodja, hogy énekel (Thamar estaba soñando / pájaros en su garganta).{496}

A vers erotikus tónusát erősíti egyrészt a fülledtség érzetének visszaadása –„Hold gördül a puszta égre, /lent fordul a föld aszályba./Tigris-neszt és láng-neszezést/vet a nyár az éjszakába.” (176.) (La luna gira en el cielo/sobre las sierras sin agua/mientras el verano siembra /rumores de tigre y llama),  „Tele a föld forradással, /íme, önmagát kitárta” (176-177.) (La sierra se ofrece llena /de heridas cicatrizadas)) - másrészt, hogy a főhősök meztelenek: „Meztelenül dalol Thámár, /vár a terraszon kitárva.” (177.) (Thamar estaba cantando /desnuda por la terraza); „Amnon tornya magasából / […] /röppen fényesen és pőrén, /száll a terasz padlatára.” (177.) (Amnón, delgado y concreto, / […] /Su desnudo iluminado /se tendía en la terraza.).

A bibliai Támár Lorcánál cigánylánnyá válik „holdas citerák közt, csörgődobok jégzajában” (177.) (Thamar estaba soñando /[…] al son de panderos fríos /y cítaras enlunadas) álmodik. Egy olyan közösség tagjává válik ez által, amelyben a női tisztaságon esett foltot súlyos szankcióval, a kiközösítéssel büntetik. A roma lányt születésétől kezdve készítik a makulátlanság próbájára. A cigány esküvői szertartás rituális pillanata, amikor a menyasszony elvonul a család idősebb nőtagjainak kíséretében. Az asszonyok ekkor egy fehér kendővel teszik próbára az ara érintetlenségét. A rítus után, a vendégek előtt mutatják fel a vérrel pecsételt vásznat, mely egyértelmű jele a lány szüzességének. Ekkor kezdődhet a napokig tartó vigadozás.{497}

Ebben a versben, jóllehet a lány erőszak áldozata, éppen az ellenkező esetre találunk példát, vagyis a szüzesség házasságon kívüli elvesztésére. Támárt meggyalázása után „sötét cigányszüzek” veszik körbe, kendőt borítva „gyötört virágának harmatára” (179.) (Alrededor de Thamar /gritan vírgenes gitanas /y otras recogen las gotas /de su flor martirizada.).

A női szüzesség házasságon kívüli elvesztése központi motívumként jelenik meg a Vérnász és a Bernarda Alba háza drámákban is. Míg az előbbiben a Menyasszony nem követi el a testi bűnt, addig Bernarda legkisebb lánya önszántából adja oda magát a vágyott férfinak, Pepe el Romanónak. A Vérnász Leonardójával elszökő menyasszony megőrzi ártatlanságát, fontos számára a közösség véleménye, a rettegett quedirán, és jóllehet szökésével lázad a társadalmi normák ellen, mégsem követi el azt a bűnt, mely egy életre megpecsételné női létét. Számára a legfontosabb, hogy „[…] nincs folt a tisztességemen. Talán megbódult a fejem, de akkor is úgy temetnek el, hogy senki férfiember nem látott még ott, hol kebleim már fehérek.”{498} („[…] yo soy limpia, que estaré loca, pero que me puedan enterrar sin que ningún hombre se haya mirado en la blancura de mis pechos.”{499}). A lázadó Adela azonban büszkén vállalja a szüzességének elvesztését, ő túl tud lépni a társadalmi kötöttségeken: „Jöjjön ellenem akár az egész falu, csak perzseljen tűzujjával, hajszoljon minden erénycsősz: előttük veszem fel a töviskoszorút, ami kijár a házasember szeretőjének.”{500} („Todo el pueblo contra mí, quemándome con sus dedos de lumbre, perseguida por los que dicen que son decentes, y me pondré delante de todos la corona de espinas que tienen las que son queridas de algún hombre casado.”{501}) Annak ellenére, hogy Adela az öngyilkosságba menekül, a töviskoszorú említésével a lány tettét Lorca krisztusi magasságokba helyezi. De miért is vet véget önkezével életének a legkisebb lány? Hiba lenne úgy értelmezni, hogy a szüzesség elvesztése miatti szégyenérzett kergeti Adelát az öngyilkosságba, hisz Adela karaktere sem ezt támasztja alá. A lázadó nő azért választja a halált, mert úgy hiszi, hogy a szeretett férfi meghalt a zsarnok anya puskalövése miatt. Egyértelmű: ha a férfi halott, neki sincs értelme tovább élnie.

Térjünk azonban vissza a szüzességét ugyancsak elveszítő Támárhoz. Az ő esete más. Lorca egy fiatal, a nőiségére ébredező kamaszként jeleníti meg a bibliai lányt, akinek szépsége megigézi Amnont. A férfi növekvő kéjvágya nem csillapodik: Amnon tornya magasából /nézi sudáran, szikáran. /Dagad ágyéka a habtól, hullámokat vet szakálla. (177.) (Amnón, delgado y concreto, / en la torre la miraba, /llenas las ingles de espuma / y oscilaciones la barba.), sóvárgását csak tovább fokozza, „hogy a holdban húga kemény melleit látja” (177.) (y vio en la luna los pechos /durísimos de su hermana.).

A Hold vészjósló jelentésére utaltam már korábban. A vers felütésének köszönhetően ebben a románcban is ez az ezüstös égitest adja meg az alaphangot: „Hold gördül a puszta égre” (176.) (La luna gira en el cielo).  Ilyen kezdés után szinte már várjuk a tragikus végkifejletet. A hold – hasonlóan a Vérnász hátborzongató jelenetéhez, melyben a Hold fényével és útmutatásával a koldusasszony képében megjelenő Halált segíti – nemcsak a tragédia előhírnöke, hanem a halál segítője is lesz. A két testvér vérfertőző szenvedélyében a hold kerítőként működik tehát közre, Támár kívánatos és provokatív melleit tükrözve Amnon szemébe.{502} A mell, mint a nőiség és a termékenység szimbóluma, ahogy láttuk többször megjelenik Lorcánál és nem pusztán csak az érzékiség kifejezésére. Az életet adó nőiség és vele együtt a mell nem egyszer szakralizálódik (erre szép példa a már említett Szent Eulália vértanúsága, vagy akár Rosa de los Camborios levágott mellei) amellett, hogy – leginkább a XXI. század olvasói számára – erőteljes szexuális üzenete is van.

A törékeny Támár ellenállására a férfi durva erőszaka a válasz: „Elkapja a lány sörényét, /húzza, ingét is lerántja.” (178.)  (Ya la coge del cabello, /ya la camisa le rasga.). A nőgyógyász Ángel Sopeña Ibáñez anatómiai szempontból közelítve Lorca nőalakjaihoz{503}, ebben a versben a szűzhártya átszakításának pillanatára hívja fel a figyelmünket a következő két sorban: „Most rajzol be piros mappát /meleg gyöngysor patakzása.” (178.) (Corales tibios dibujan arroyos en rubio mapa.). Minden van ebben a rövid mondatban: metafora, metonímia és szinesztézia rejti és szépíti meg a nemi erőszak rideg valóságát. Az erotika és az erőszak összefonódásának szép példája tehát ez a vers is.

Az eredeti történetben Támár testvére, Absalom áll bosszút Amnonon. García Lorca liliomtiprója azonban – hasonlóan Leonardóhoz (Vérnász), vagy Pepe el Romanóhoz (Bernarda Alba háza) – lóháton vágtatva elmenekül – „Amnon pattan kancájára” (179.) (Amnón huye con su jaca) -, ezzel a meggyalázás, büntetlenül maradva, sokkal nagyobb súlyt kap a lorcai értelmezésben, mint a Bibliában.

A lorcai életmű női karakterei radikálisan eltérnek az addig megszokott sztereotípiáktól. Nem követi sem a középkor, sem a reneszánsz, sem a barokk, de még a romantika teremtette nő-koncepciót sem. A spanyol irodalom legtöbb nőalakja tökéletesen beilleszkedik az adott társadalomba, elfogadják a fennálló rendet, nem lázadnak ellene. A romantika ugyan törékenyebbé, sérülékenyebbé teszi a nőt, azonban nagy változások nem történnek a nők megítélésében. A második nem szociális helyzete semmit sem változik a XX. századig: a társadalom irányítja, szolgaságban tartja, de ugyanakkor idealizálja is a nőt. „Zárdaszűz, vagy kapcarongya”{504} (monja o trapo de fregar) lehet a nő, ahogy Lorca a Vargáné szájába adja. Egészen a XX. századig nem valósulhatott tehát meg a moratíni El sí de las niñas, vagyis a nők szabadsághoz és önrendelkezéshez való joga.{505}

Lorca női őrzik a múlt hagyományait is, hisz kettős életet élnek: az egyik a külső, a társadalmi elvárásoknak megfelelni igyekvő, látszat élet (a családnak szentelik magukat, feladatuk a gyerekszülés és a férj szolgálása), a másik az igazi, a belső élet, mely szenvedélyes, a szerelem és a gyűlölet ádáz küzdelmének folyamatos és gyötrő, mindent felőrlő megélése.

Tanulmányomban García Lorca híres románcaiban megjelenő nőket igyekeztem vizsgálni, több helyen utalva a románcok és a későbbi drámák közötti tematikai és szimbolikai hasonlóságokra. A számos példa, úgy gondolom, jól alátámasztja, hogy Lorca művészetében milyen fontos volt a nő, mint hős, illetve a női sors, mint téma megjelenítése.

Zalai Anita
NŐK FRANCO BÖRTÖNEIBEN

A spanyol nők helyzetében a második köztársaság időszaka gyökeres változásokat eredményezett társadalmi, gazdasági helyzetüket és jogaikat tekintve. Spanyolország jelenkori történetének első demokratikus politikai rendszere, elsősorban az 1931-33 között kormányzó baloldali kormány, nagyszabású modernizációs programot indított a társadalom és a gazdaság viszonyainak átalakítására. Ennek eredményeképpen a nők már nem csak közhivatalt vállalhattak, számos jogot nyertek a házasság és a családi élet vonatkozásában is, valamint az oktatás terén.  A legfontosabb eredmény mindazonáltal a női választójog bevezetése volt, melyet az 1931-es alkotmány is rögzített.{506}

A nők közéleti szerepvállalása terén a legjelentősebb eseményt az első női miniszter kinevezése jelentette. Federica Montseny, anarchista vezetőt, újságírónőt a polgárháború kirobbanása után, 1936 novemberében nevezték ki, és így ő lett nem csupán Spanyolország, hanem Nyugat-Európa első női minisztere is.{507}

A köztársaság éveiben a női munkavállalók száma növekedett, és a nők politikai értelemben is egyre militánsabbakká váltak, egyre aktívabban vettek részt a baloldali pártok tevékenységében, a sztrájkokban, tüntetéseken. A polgárháború kirobbanásakor pedig a köztársaság védelmére szólító propaganda hatására sokan ragadtak fegyvert, mások a hátországban, a lőszergyárakban dolgoztak és segélyakciókat szerveztek.

Fokozott aktivitásuk, nyilvános szerepvállalásuk következményeként a polgárháború végén a francóista megtorlás a nőket sem kímélte. Paul Preston brit történészt idézve: „a köztársaság feminista forradalmát brutális erőszakkal visszájára fordították”.{508} 1939-1940-ben Franco börtöneiben mintegy 30.000 nő raboskodott saját vagy hozzátartozóinak politikai meggyőződése miatt. A kivégzett nők számáról nincsenek pontos adatok, azonban több ezren lehettek. Csak a madridi Ventas börtönében egyes adatok szerint 1000, más adatok szerint 2663 nőt végeztek ki.{509}

A téma elismert spanyol kutatója, Fernando Hernández Holgado szavait idézve, széles történelmi perspektívából szemlélve az eseményeket ki lehet jelenteni: a spanyol történelemben soha nem fosztottak meg annyi nőt a szabadságától, mint a polgárháborút követő két évben.{510}

Női börtönök

A polgárháborút követően számos női börtön működött az ország területén. A leghírhedtebbek a madridi Ventas, a barcelonai Les Corts, a baszkföldi Saturrarán, valamint Valencia és a mallorcai Palma börtönei voltak.

A háborút követő években a spanyol büntetés végrehajtási rendszert a káosz, az önkényeskedés, a kegyetlen bánásmód, az embertelen körülmények, a bebörtönzöttek számának és földrajzi elhelyezkedésének folyamatos fluktuációja jellemezte. Mintegy negyedmillióra tehető a politikai okokból bebörtönzöttek száma, ami óriási kihívást jelentett a büntetés végrehajtás számára.{511} Ezt támasztja alá az igazságügyi miniszter kijelentése, amely a Ya című napilap 1944. november 29-i számában jelent meg: „a büntetés végrehajtás problémája, amelyet a marxista lázadás eredményezett, példátlan a világtörténelemben…”{512}

Ezekben az években volt a legmagasabb a kivégzések száma a férfi és női foglyok között egyaránt: 1939-40-ben a barcelonai Les Corts börtönben 11 női foglyot végeztek ki, a madridi Ventas börtönben pedig 44 nőt.{513}

Az 1938. január 30-i közigazgatási törvény az Igazságügyi Minisztériumot különböző szekciókra osztotta, ezek közé tartozott a Börtönök és Igazságszolgáltatás elnevezésű részleg. Az első börtönök a polgárháború alatt jöttek létre, a felkelők által elfoglalt területeken, az ellenség begyűjtése és fizikai megsemmisítése céljából, de nem pusztán a fizikai megsemmisítésre törekedtek, hanem a legyőzöttek morális megsemmisítésére is.

Erre példa Malaga esete, melyet 1937 februárjában foglaltak el Franco csapatai. Malagában az első évben mintegy 400 nőt börtönöztek be.{514} A vádak a legkülönfélébbek voltak, és sokszor minden alapot nélkülöztek. Így például elegendő indok volt a bebörtönzésre, ha valaki a Népfrontra szavazott vagy részt vett egy köztársasági rendezvényen, az Internacionálét énekelte vagy valamelyik baloldali párt jelvényét viselte.{515} A nők közül sokan azért kerültek börtönbe, mert valamelyik férfi családtagjuk – férjük, apjuk, fiuk vagy testvérük – Franco ellen harcolt, és a nők nem voltak hajlandók elárulni hozzátartozóikat.

Meg kell említeni, hogy a Franco-rendszer hivatalos propagandája mindvégig tagadta a női politikai foglyok létezését, hiszen ez ellentmondott a nemzeti katolicizmus nőképének. A bebörtönzött nőket prostituáltaknak nevezték, és a letartóztatásuk pillanatától a legkülönfélébb módszerekkel alázták meg és bántalmazták őket.  Első lépésként kopaszra nyírták őket, majd ricinusolajat itattak velük.

Juana Doñát, a veterán gerilla, kommunista, feminista és szindikalista írónőt, a Spanyol Kommunista Párt Központi Bizottságának tagját 1947-ben halálra ítélték, majd az ítéletet 30 év börtönbüntetésre módosították. Visszaemlékezései szerint a nőket a háború után szisztematikusan megerőszakolták: a rendőrségen, a Falange központjaiban, a börtönökben, a házkutatások során. Ennek következtében az öngyilkosságok száma ugrásszerűen megnőtt: 71,3%-kal magasabb lett, mint az 1932-es évben.{516}

A köztársasági nők szisztematikus üldözésének teoretikusa egy katonaorvos volt, Franco hadseregének pszichiátriai vezetője, Antonio Vallejo Nájera, aki többször járt a náci Németországban konferenciákon, és az ott szerzett tapasztalatai által inspirálva vizsgálta a „marxista nők” lélektanát. A malagai börtön 50 női rabjával végzett vizsgálatai alapján alkotta meg a saját – tudományosnak aligha nevezhető elméletét – a köztársasági nőkkel kapcsolatban, akiket „mentálisan alacsonyabb rendűeknek” nevezett. Állítása szerint a republikánusok genetikusan hordoznak egy „vörös gént”. A hispán faj tisztaságának megőrzése céljából, a probléma végső megoldását a gyerekek szegregációjában látta, az általa „mentális betegeknek” minősített marxisták gyerekeinek nevelésére pedig az egyházat ítélte a legilletékesebbnek.{517}

A ventas-i női börtön: „a szervezett pokol”

A női börtönök közül a madridi Ventas negyedben lévő börtön olyan létesítmény volt, ami akár szimbólumnak is tekinthető, mivel 1931-ben, a Köztársaság kikiáltása után építették, és a demokratikus rendszernek a büntetés végrehajtásról alkotott új koncepcióját tükrözte.

A modernizációs tervezetet a börtönök akkori főigazgatója, a radikális szocialista politikus, a köztársasági parlament három női képviselőjének egyike, Victoria Kent{518} dolgozta ki. A ventas-i börtön személyesen az ő „művének” tekinthető, újításai az addigi embertelen körülmények helyett humánusabb viszonyokat teremtettek, a büntetés helyett az átnevelést célozva. Az 500 főre tervezett börtönben egy- és kétszemélyes cellákat alakítottak ki, emellett korszerű higiéniai viszonyokat, megfelelő számú zuhanyzót, mosdót, konyhát, illetve a börtönökben addig működő kápolnák helyett közösségi tereket hoztak létre.

A polgárháború alatt a Ventas férfi börtön lett, ahol a zsúfoltság miatt az elhelyezési körülmények minőségi romlása következett be, és ambivalens állapotok uralkodtak az önkényes bebörtönzések és szabadlábra helyezések folytán. 1939 március végére a börtön kiürült, majd Franco győzelmét követően történetében új fejezet kezdődött.

Az 500 főre tervezett madridi Ventas börtönben 14.000 női foglyot zsúfoltak össze a polgárháborút követő időszakban, emiatt kapta a „nőraktár” elnevezést. A bebörtönzöttek többsége politikai fogoly volt, akik háromszoros stigmát viseltek: megbélyegzettek voltak női mivoltukban, politikai aktivistaként és ellenzékiként.{519}

A két főre tervezett cellákba akár 12-13 foglyot is bezsúfoltak, de még így is tömegével helyezték el a nőket a folyosókon, a lépcsőkön, a fürdőkben. A túlélők visszaemlékezéseikben embertelen állapotokról beszéltek: a zsúfoltság mellett a higiénia, az ivóvíz teljes hiánya, a napi egyszeri, kevés és rossz minőségű, szinte ehetetlen étel is súlyosbította a bebörtönzöttek helyzetét.

A nők életkora a tizenéves kiskorúaktól az egészen idősekig nagyon változó volt, akadtak köztük közel 90 éves asszonyok is. Együtt helyezték el a gyerekeket és az öregeket. A fiatal nők között voltak várandós és kisgyermekes anyák. Az embertelen körülmények és az ennek következtében terjedő járványos megbetegedések, mint a tífusz, pestis, himlő és a tuberkulózis leginkább a három év alatti gyermekeket sújtották. A börtönben rendkívül magas volt a gyermekhalandóság. A szülések többnyire orvosi ellátás nélkül zajlottak.

A túlélők közé tartozott Tomasa Cuevas, akit az ifjú kommunisták soraiban végzett tevékenységéért 1939-ben 30 év börtönre ítéltek. 1944-ben feltételesen szabadlábra helyezték, de folytatta illegális pártmunkáját, majd 1945-ben ismét letartóztatták. Több női börtönben is raboskodott. A Franco halálát követő demokratikus átmenet idején interjúkötetet készített az egykori női rabokkal. Közéjük tartozott Josefina Amalia Villa, aki így emlékezett vissza a ventasi börtönre:

„A Ventas új és derűsnek mondható épület volt. Vörös téglák, meszelt falak. Hat emeleten 25 egyszemélyes cellával, nagy ablakokkal (rácsokkal, természetesen) és minden emeleten tágas mosdókkal, zuhanyzókkal és vécékkel. Műhelyek, iskola, raktárak (a pincében), két egészségügyi részleg és egy nagy rendezvényterem, amelyet azonnal kápolnává alakítottak. Azt mondják, korábban minden egyes cellában volt egy ágy, egy kis szekrény, egy asztal és egy szék. 1939-ben minden egyes, teljesen kiürített cellában tizenegy vagy tizenkét nőt helyeztek el matracokon vagy szalmazsákokon, így semmi egyéb nem fért el. A termek eredeti rendeltetésének nyoma sem maradt: az egész gigantikus méretű raktárrá alakult át, nőraktárrá. Hiányzott a víz, az étel (lehetetlen volt napi kétszeri étkezést biztosítani a maximum 500 főre tervezett konyhában), hiányzott az egészségügyi ellátás. Nem volt más, mint fájdalom és éhség, szomjúság és piszok, betegségek és megaláztatás. A [falangista] mozgalom 3 himnuszának kötelező éneklése, fasiszta üdvözlésre emelt jobb karral.”{520}

A fentebb már említett kommunista vezető, Juana Doña a következőket írta a ventasi börtönről: „Ventas-i börtön. Az ország összes női börtönének szimbóluma. Innen vitték el a legtöbb nőt, hogy kivégezzék őket […] Ventas-i börtön. A befogadóképessége ötszáz fogoly volt. Tizennégyezret zsúfoltak össze benne. Mindannyiukat megkínozták, kopaszra nyírták, megalázták, több százat közülük megerőszakoltak. A zsúfoltság miatt élősködők lepték el őket és rühesek lettek […] Minden faluban és városban voltak női börtönök. Minden nőt bántalmaztak, és ugyanúgy kezelték őket, mint a férfi fogolytársainkat. Csak a férfiakat nem erőszakolták meg. És nem haltak meg a karjaikban a kisgyermekeik, akiket az éhség falt fel [...] A kínzásokat és a hosszú börtönéveket a nők ugyanolyan erővel és méltósággal szenvedték végig, mint a férfiak [...].”{521}

A kivégzések

A ventas-i börtönben 1939-1944 között kivégzett nők számáról eltérő adatok vannak: 1000-2663 lehetett a számuk. A kivégzettek közül Fernando Hernández Holgado kutatásai alapján összesen 78 személyt sikerült név szerint beazonosítani.{522} A börtönben uralkodó káosz miatt a halálra ítélteket nem tudták elkülöníteni a többi fogolytól, és csak a kivégzés előtti este közölték velük, hogy az ítéletet másnap hajnalban hajtják végre. Aznap este a celláikban már felöltözve kellett várniuk, hogy szólítsák őket. Az összes fogoly számára a legnehezebb pillanat az volt, amikor szólították a társaikat, akiket kivégezni vittek. Voltak közöttük terhes nők és anyák is. Volt olyan, akit csecsemője szoptatása közben szólították, majd erőszakkal hurcolták el a kivégzésre.{523}

Az egyik legtragikusabb epizód egy fiatal lányokból álló csoport, a Tizenhárom Rózsa kivégzése volt 1939. augusztus 5-én. Többségük a kommunista párt ifjúsági szervezetének, az Egyesült Szocialista Ifjúságnak az aktivistája volt. A 13 megölt lány közül heten még fiatalkorúak voltak, nem töltötték be a 21. életévüket. (Eredetileg tizennégyen lettek volna, de a bürokrácia tévedése folytán a 19 éves Antonia Torres Yela nevét Antoniónak írták. Azonban nem kerülhette el a sorsát, 1940. február 19-én rajta is végrehajtották a halálos ítéletet.)

A Tizenhárom Rózsa kivégzése egyfajta bosszú volt a diktatúra részéről. Tudniillik, 1939 júliusában gerillák ölték meg Isaac Gabaldón parancsnokot, erre válaszul Franco 13 nőt és 43 férfit végeztetett ki.{524}

A kivégzések mellett a bántalmazások, a fizikai és pszichológiai kínzás általános gyakorlat volt a börtönökben, ami nem csak a politikai foglyokat érintette, hanem minden fogva tartottat. A nőkkel szemben alkalmazott legáltalánosabb kínzási módszerek közé tartozott a verés, a rugdosás, a hideg vízben fürdetés, mindazon túl, amit a meztelenre vetkőztetés és kopaszra borotválás szégyene jelentett.

Gyerekek a börtönökben

A női börtönök zsúfoltságának legfőbb áldozatai a kisgyerekek és az anyák voltak. A ventasi tarthatatlan állapotok miatt egy idő után az anyákat és gyermekeiket átszállították egy másik intézménybe, az Alto del Hipodromo börtönbe. 1939-ben itt dolgozott szülésznőként és ápolónőként Trinidad Gallego Prieto, aki először Ventas börtönében raboskodott anyjával és 87 éves nagyanyjával együtt. Onnan szállították át az Alto del Hipodromo börtönbe.{525}

A probléma kezelésére 1940-ben létrehozták a San Isidro Anyabörtönt, ahol anyák és előre haladott állapotú terhes nők raboskodtak. Igazgatója María Topete volt, aki korábban a ventasi börtönben dolgozott. Itt az egyévesnél idősebb gyermekeket szigorúan elválasztották az édesanyjuktól, mindössze fél órás időtartamokat tölthettek együtt. Az intézkedés célja az volt, hogy megakadályozzák, hogy az anyák „megfertőzzék” gyermekeiket a vörös ideológiával.

1940 márciusában elrendelték, hogy a háromévesnél idősebb gyermekek hagyhatják el a börtönt. Közülük azokat, akiknek nem volt olyan hozzátartozója, aki felnevelhette volna őket, az egyház gondjaira bízták. Az egyházi iskolákban pedig, melyek a Franco-rendszer szócsövei voltak, a szüleik értékrendjével ellentétes értékek mentén nevelték őket.{526}

Prostituáltak

Franco már az 1939-es év elejétől egyfajta kereszteshadjáratot indított az illegális prostitúció ellen pénzbüntetések, illetve tömeges letartóztatások formájában, hivatalosan azonban csak 1956-ban tiltotta be a prostitúciót. Egészen addig léteztek bordélyok, a prostituáltak pedig egészségügyi ellenőrzés mellett végezték tevékenységüket. Az utcán, illegálisan űzött prostitúciót viszont üldözték és szigorúan büntették. 1940-ben a hivatalos statisztikai adatok szerint 200.000 prostituált volt az országban. Ennek oka a szegénységben és a háború utáni kiszolgáltatott helyzetben keresendő. Ezzel a ténnyel maguk a rendszer képviselői is tisztában voltak.{527}

Ennek ellenére az ún. „bukott nők” bírósági eljárás nélkül, kormányzati döntéssel kerültek börtönbe, ezért fellebbezni sem tudtak. A börtönbüntetésük időtartama változó volt, de maximum két évig terjedhetett. Az illegális prostituáltak többsége nincstelen, nagyon fiatal, szinte gyereklány volt. Sokan voltak közülük betegek, a legtöbbnek nemi betegsége volt vagy tuberkulózisban szenvedett.

A helyzet orvoslására 1941-ben Pilar Primo de Rivera – a Falange alapító José Antonio Primo de Rivera húga – védnöksége alatt létrehozták a prostituáltak különleges börtöneit. Az első börtönök között jött létre a Calzada de Oropesa börtön Toledóban, amely nagy nyilvánosságot kapott a sajtóban is. Ezekben a börtönökben úgynevezett missziókat szerveztek a „bukott nők bűnbánata” érdekében.{528}

Munka a börtönökben

A spanyol polgárháborút követő években a börtönökbe bezsúfolt óriási embertömeg potenciális munkaerőt jelentett a Franco-rezsim számára. Már 1939-től elkezdték módszeresen kiaknázni a férfi foglyok munkaerejét, a börtönökön belül és kívül egyaránt. Erre a legismertebb példa az Elesettek Völgyében folyó monumentális építkezés volt.{529}

A női munkaerő kiaknázására az 1940-es években néhány börtönben varróműhelyeket létesítettek. A baszkföldi Saturrarán börtön egyike volt azon keveseknek, ahol már viszonylag korán létrehoztak ilyen szabászatokat, varrodákat. Az itt folyó termelőmunka legfőbb kedvezményezettje - az állam mellett - a régió néhány kereskedőháza volt.

A ventasi börtönben 1941 elején jelent meg az első szabász műhely, ahol csak azok a rabok dolgozhattak, akiket rövid időtartamú börtönbüntetésre ítéltek, azaz akiket kevésbé veszélyesnek minősítettek. Tevékenységüket bűnbánó munkának nevezték.

Ezzel szemben a legelterjedtebb tevékenység a börtönhatóság jóváhagyásával folytatott úgynevezett magánvarrás és kötés volt. A külső kapcsolataikon keresztül a fogva tartottak eladták a börtönben varrt vagy kötött ruhákat, így tettek szert némi bevételre, hogy eltartsák gyermekeiket és családtagjaikat. Bizonyos esetben a férjüket is, aki szintén börtönben volt, de nem tudott munkát végezni.{530}

Az ellenállás formái

A nők közül sokan a börtönökben is tovább folytatták az illegális pártmunkát. 1939-ben a szervezettség, a szolidaritás nem csupán politikai kérdés, hanem a túlélés feltétele is volt. Így például az iskolázottabbak segítettek a többieknek a kegyelmi kérvények megírásában. Az 1940-es évek közepén a börtönökben folyó munkát használták fel a gerilla mozgalom támogatására: a hadseregnek varrt ruhák egy részét kicsempészték a börtönből és eljuttatták a gerillákhoz. 1944 januárjában két halálra ítélt társukat sikerült kiszöktetni a börtönből.{531}

A legfőbb céljuk azonban az volt, hogy a Franco-rezsim börtöneiben uralkodó állapotokról informálják a nemzetközi nyilvánosságot, illetve tudatosan rögzítsék az eseményeket a történelmi emlékezet számára.

Összegzésképpen kijelenthető, annak ellenére, hogy polgárháborút követő tragikus években tömegesen börtönöztek be és végeztek ki nőket a köztársaság éveiben és a polgárháború alatt tanúsított aktív szerepvállalásuk miatt, Franco retorziós intézkedései nem tudták semmissé tenni a megszerzett tapasztalataikat. A diktatúra akadályozta a kollektív tudat fejlődését, de a nők háború során szerzett tapasztalatai és gyakorlata tovább növelte tiltakozásukat és új ellenállási stratégiákat eredményezett. A politikai elnyomás véget vetett az antifasiszta női tömegszervezeteknek és a demokráciáért folytatott nyílt küzdelemnek Spanyolországban, de nem vetett véget a demokratikus akaratnak és az emancipációs törekvéseknek.{532}

A Franco börtöneit megjárt nőknek azonban még sokáig kellett várniuk arra, hogy nyilvánosan beszélhessenek a börtönélményeikről. A Franco halálát követő békés, demokratikus átmenet sikere érdekében a múlt, a polgárháború és a megtorlás, a tabuk közé került. Csak a közelmúltban, 2007-től – a Történelmi Emlékezet Törvényének elfogadásával – változott meg a helyzet és indult el az a folyamat, melynek egyik fontos célkitűzése a bebörtönzött nők történetének rekonstruálása.{533}

Marosi Ágnes
SPANYOL KÖZTÁRSASÁGI EMIGRÁNS NŐK FRANCIAORSZÁGBAN (1939-1945)

A spanyol köztársasági emigrációval kapcsolatos kutatások középpontjában hosszú időn keresztül a férfiak és az általuk fémjezett visszaemlékezések álltak, eltekintve néhány kiemelkedő politikai vagy művészeti tevékenységet folytató asszonytól. Közéjük tartozott Dolores Ibarruri (1895- 1989), „La Pasionaria”, aki 1942-től 1960-ig a spanyol kommunista párt főtitkára volt; Federica Montseny (1905-1994) anarchista, az első spanyol női miniszter, akit 1936-ban neveztek ki az egészségügyi- és szociális tárca élére; Victoria Kent (1898-1987) feminista ügyvéd, parlamenti képviselő; María Zambrano (1904-1991)  filozófus, író, publicista; María Casares (1922-1996) színésznő, a spanyol köztársasági politikus és miniszter, Santiago Casares Quiroga lánya; Teresa Pámies (1920-2012) író, újságíró, a katalán baloldal jelentős alakja, a JSUC (Egyesült Katalán Szocialista Ifjúság) vezetője; Margarita Nelken (1894-1968) festő, művészeti kritikus, író, először szocialista parlamenti képviselő, később belépett a kommunista pártba; Constancia de la Mora (1906-1950) kommunista újságíró, író, a köztársaság külföldi sajtóval kapcsolatos irodájának vezetője; valamint Concha Méndez (1898-1986) költő, a „27-es nemzedék” tagja.

A francia ellenállásban résztvevő, és a náci koncentrációs tábort túlélő Neus Català Pallejà szavai nagyon találóak: „Elfeledettek voltunk az elfeledettek között.”{534}

Az elmúlt évtizedekben elkezdték felkutatni az Európában és Latin-Amerikában élő köztársasági emigráns nőket, illetve azokat is, akik Franco halála után hazatértek Spanyolországba. A témával foglalkozó kutatók többsége nem meglepő módon nő. Az első fontos lépés az volt, amikor 1977-ben létrehoztak egy archívumot,{535} ahol azóta is próbálják nem, illetve státusz - közszereplő vagy magánszemély - szerint kategorizálni a forrásokat. 1997-ben - Alicia Alted Vigil adatai szerint - már 120 interjút számláltak, ebből 33 volt nőké.{536} Antonio Soriano köztársasági menekültekről szóló, alapműnek számító könyvében pedig a 17 beszámoló közül még csak egyetlen női történet van.{537}

Az „egyszerű” nők írott és főleg szóbeli visszaemlékezéseit a történészek sokáig másodrendűnek, kevésbé értékesnek tekintették, pedig a velük készült interjúk nyomán megszületett tanulmányok és könyvek komplexebbé tették és új szemléletmóddal is gazdagították az emigráció történetét. Sok információt tartalmaznak a köztársasági menekült közösségek mindennapi életéről és a nők szerepéről a száműzetés idején. A legtöbb mű a két legnagyobb befogadó országról, Mexikóról és Franciaországról született. A visszaemlékezések kettős célt szolgáltak. Egyrészt a traumák egyfajta feldolgozását, másrészt a köztársasági ügyért vívott harc melletti kiállást és az ügy népszerűsítését.

Tanulmányomban két hétköznapi köztársasági asszony írásos emlékeit szeretném bemutatni franciaországi életükről. Az egyik a már említett Neus Català, a másik Dolores Martí Domenech, akik a személyes élményeikkel és az írásaikban megjelenő állásfoglalásukkal jelentősen hozzájárultak a köztársasági emigráció kollektív emlékezetéhez és az emigrációról alkotott kép teljesebbé tételéhez.

A spanyol köztársasági emigráció speciális, nem homogén sem társadalmilag sem a politikai irányultságot tekintve. Belsőleg megosztott. A politikai szembenállás a bukás után elmélyült a baloldali erők között. Mégis az összetartás, a spanyol identitás és a hagyományok őrzése meghatározó volt az egyes csoportokon belül.

Javier Rubio szerint, akit adatok terén a legmegbízhatóbbnak tartanak, 1939 februárjában körülbelül 450.000{538} köztársasági menekült lépte át több hullámban a francia határt, többségben aragonok és katalánok. A nők számáról pontos adatokat nem ismerünk, 170.000-re becsülik a civilek számát, a nőkét a gyermekekkel és az öregekkel együtt. Geneviève Dreyfus-Armand{539} szerint, a menekültek 43%-a volt nő és gyermek.

A nők nagy része a családját, a szeretteit kísérte, a front elől menekült és nem a saját élete védelmében döntött Spanyolország elhagyása mellett. Elsősorban 25 és 40 év közöttiek voltak, döntően házasok. Többségük alacsony iskolázottságú és szakképesítésű. A határ átlépése után a francia hatóságok szétválasztották a menekülteket. A férfiak gyűjtőtáborokba kerültek. A nők és gyermekek nagy részét vonatokra rakták, és kisebb falvakban átmenti szállásokon helyezték el őket Franciaország középső és nyugati részén. Közülük csak kevesen kerültek internáló táborokba, főleg azok, akiket politikailag veszélyesnek tartottak. A hagyományosan menedékhelynek számító Franciaországban nem volt számukra kedvező a légkör. A francia társadalom ambivalensen állt a kérdéshez. Egyrészt sajnálták a menekülteket, és együtt éreztek velük az átélt borzalmak miatt, másrészt felforgatónak és ideológiailag veszélyesnek tartották őket. A köztársasági emigránsoknak meg kellett küzdeniük a rossz körülményekkel és a francia hatóságok, valamint a jobboldali sajtó ellenséges hozzáállásával is. A franciák nem készültek fel ekkora tömegre, és már a kezdetektől sürgették a menekültek visszatérését, vagy harmadik országokba való továbbutazását. Sokan a mostoha körülmények miatt önként a visszatérés mellett döntöttek, ha nem kockáztatták ezzel az életük. A francia hatóságok azonban azt is megtették, hogy vonatra rakták a nőket és gyermekeket anélkül, hogy közölték volna az úticélt, és a határon átadták őket a spanyol hatóságoknak.{540} Az első hónapok nagyon kemények voltak, nem csak a táborokban, a menedékszállásokon is.{541} Használaton kívüli iskolákban, kaszárnyákban, üzemekben, pajtákban a földön, szalmán aludtak, nem volt meleg víz, elég ruha, élelem és gyógyszer. A bolha és rüh, valamint a fertőzések is mindennapos problémát jelentettek. További megpróbáltatást jelentett a bizonytalanság, az hogy nem tudtak semmit az internáló táborokba szállított családtagokról.

Aki tehette Franciaország 1940-es német megszállásáig továbbutazott más befogadó országba, elsősorban Latin-Amerikába.{542} A hazatelepülések és a kiutazások után 160.000-180.000-re tehető az itt tartózkodó spanyolok száma.

A II. világháború alatt Franciaországban maradóknak a túlélésre kellett berendezkedni, bár ebben már volt tapasztalatuk. A francia kormány folyamatosan megszorításokat vezetett be a külföldiekkel szemben. 1940 áprilisában egy rendelet döntött a menedékszállások végső bezárásáról. A nőknek két lehetősége maradt, miután lezárult a kiutazások lehetősége: a hazatelepülés, vagy maradni papírok nélkül. A franciák munkaerőként nem tartották értékesnek a menekült nőket. Néhányan találtak ugyan munkát, de sok visszaélésről és a kiszolgáltatottságról számoltak be.

A spanyol köztársasági nők nagy része névtelen és arc nélküli volt sokáig, de ez nem azt jelenti, hogy passzívak voltak az emigrációban. Helyzetük Spanyolországban fokozatos változásokon ment keresztül a XX. század elejétől, de a modern, egyenjogú nő megteremtéséért a II. Köztársaság hozta meg a döntő reformokat. Lehetőségeik a munkában való részvételre és a politikai aktivitásra radikálisan megváltoztak. A Köztársaság fennállásának rövidsége miatt azonban ezek a reformok a társadalomban meggyökerezni akkor még nem tudtak, de megjelent a baloldali eszméken szocializálódott, gyakran szegényebb sorból származó nők új generációja, akik sokszor autodidakta módon képezték magukat, és tevékenyen részt vettek a szakszervezeti, politikai és kulturális mozgalmakban.

A polgárháború idején egy darabig a fronton is harcolhattak. A hátországban betöltötték a hagyományos szerepkörüket – a sebesültek, betegek, idősek, gyerekek ellátása, gondozása – és rájuk hárult az oktatás biztosítása is az iskolákban. Speciális feladatokat is elláttak: kémkedtek, futárok voltak, fegyvert csempésztek, és ők kísérték a gyermekcsoportokat is a befogadó országokba. Létrehozták saját szervezeteiket, amelyek továbbéltek az emigrációban is.{543}

Franciaországban is kivették a részüket mindenből. Egy internáló tábor női részlege lázadt fel például először az ellen, hogy a brigadistákat átvigyék észak-afrikai táborokba, még rosszabb körülmények közé. Ana Pujol, aki átélte ezt, így emlékezik: „A férfiak haboztak és nem szálltak szembe, mi nők úgy döntöttünk harcolunk. A nők tábora lázadt fel, olyan egyöntetű és erőszakos tiltakozással, hogy az őrzőink megrémültek.”{544}

A polgárháborús tapasztalatok, ez a hozzáállás és a fasizmus elleni harc folytatása sokukat elvezette a francia ellenállásba. A kutatások azóta bebizonyították, hogy ugyanolyan aktív szerepük volt itt, mint a férfiaknak. Aurora Roces nem sokkal Franciaország felszabadulása után ezt írta: „A lelkesedés ezen órájában.... egy társadalmi szegmens fájó hiányát érezzük: a női szegmensét, senki sem vagy csak nagyon kevesen foglalkoznak a nőkkel, és mi magunk sem törődünk ezzel az elszigeteltséggel, semmit nem teszünk, hogy feltűnjünk a társadalmi színpadon” (1946. január).”{545}

Az ellenállásban tevékenykedő nők közös jellemzője fiatal koruk, néhányan csak 14-16 évesek voltak, a legtöbben a párjuk, az apjuk vagy testvérük miatt léptek be, hogy őket segítsék. Többségük egyszerű származású volt, otthon a szakszervezeti mozgalomban vettek részt, és a köztársasági hadsereg soraiban is harcoltak. Sokan a spanyol kommunista párthoz (Partido Comunista de España) vagy a katalán egyesült szocialista párthoz (Partido Socialista Unificado de Cataluña), illetve ezek ifjúsági szervezeteihez tartoztak. Nehéz a számukat meghatározni, pontos adatokkal még nem rendelkezünk, több százan vagy ezren lehettek? A nők elsődleges feladata itt is a futár és összekötő szerep volt, a búvóhelyek fenntartása, a menekülőknek hálózatok kiépítése, fegyverek, robbanóanyagok szállítása. Időnként szabotázsakciókban is részt vettek. Volt, hogy 100 km-t is megtettek naponta, gyalog vagy biciklin, mert a buszokat gyakran ellenőrizték. Tisztában voltak a veszéllyel, és mindezek mellett, ellátták a családanyai feladataikat is. Regina Arrieta szavaival: „a házamban gyűlések voltak, röplapokat gyártottunk, dolgoznom kellet, nevelni a fiam, és az ellenállásban tevékenykedni.”{546} A férfiak nem nézték mindig jó szemmel a nők jelenlétét a partizánok között, bár néhányuk, mint Regina Arrieta is, a spanyol partizánok főparancsnokságán belül vezető pozícióig jutott. Így fogalmazott: „ A férfiaknak jutott az elismerés, nekünk, nőknek a feledés.”{547}

Két spanyol nőt tüntettek ki Franciaország felszabadulásakor: Carmen Blascot és Emilia Quitiant (poszthumusz), a többi névtelen áldozatot, akik a börtönökben, illetve koncentrációs táborokban vesztették életüket nem is említették.

Az első fontos dokumentum, ami a francia ellenállásban résztvevő nőkről szól a 2013-ban már 98 éves Neus Català könyve. A ravensbrücki női koncentrációs tábor túlélőjeként, elsőként gyűjtötte össze saját visszaemlékezése mellett sorstársai beszámolóit is.{548} Így fogalmaz: „a JSU{549} lányai ezer és egy módon vettünk részt a harcban, nem egyszerű segéderők voltunk, hanem harcosok. A mi áldozatunktól, hidegvérünktől, gyors veszélyfelismerésünktől függött gyakran a partizánok élete.”{550} 1975-ben Párizsban egy deportáltaknak szervezett összejövetelen találkozott Monserrat Roiggal, aki a náci táborokba elhurcolt katalánokat kutatta, de aki addig csak férfiakkal készített interjút. Felfigyelt Neusra, és a beszélgetésük során kiderült, hogy ő is volt Ravensbrückben más katalán és spanyol nőkkel együtt. Roig informátorai nem említették a jelentős számú emigráns köztársasági nőt, akik a francia ellenállási mozgalomban harcoltak, és koncentrációs táborokba is elhurcolták őket. A kutatónő doktori értekezését Katalánok a náci táborokban{551} címmel írta meg, közben fedezte fel Neust és a sorstársait, akik az emigrációban is fontosnak tartották a fasizmus elleni harcot. Neus Catalàról azóta több tanulmány és más írás született.{552}

Neus Català 1915-ben született Priorat régióban, Els Guiametsben, kispolgári családban. A II. Köztársaság kikiáltásával lehetősége nyílt a tanulásra. Barcelonába költözött, hogy ápolónő lehessen. Ezzel párhuzamosan belépett a JSU-ba, és a katalán egyesült szocialista párt alapító tagja lett. A polgárháború idején egy árva gyermekek számára fenntartott otthonban dolgozott ápolónőként. 1939-ben szüleivel, testvéreivel és a rábízott 180 gyermekkel Franciaországba menekült. Itt a későbbiekben is segítette a gyermekeket, hogy hazatérhessenek, illetve, hogy adoptálhassák őket más európai országokban. Családjával megpróbáltak gyökeret verni a francia vidéki életben. A német megszállás idején francia férjével a kezdetektől részt vettek az ellenállásban. A többi nőhöz hasonlóan üzeneteket, fegyvereket szállított, partizánokat bújtatott: „A feladataim a „maquis-ban” sokfélék voltak. A házam kulcsfontosságú támogató pont volt. Meg kellett találnunk a megfelelő helyet a számos spanyol és francia partizán fogadására és elhelyezésére, akiket munkaszolgálatra rendeltek Németországba […] Meg kellett szerveznünk az ellátást, a hamis dokumentumok biztosítását, a futárszolgálatot, a pokolgépek érkezését, és gyártását, és fegyvereket kellett szereznünk.”{553} Többször feljelentették, végül 1943-ban letartóztatták és Limoge-ban bebörtönözték. Català szerint: „Amikor beléptünk az ellenállásba, tisztában voltunk a veszéllyel. 90%-os esélyünk volt a lebukásra.”{554} 1944-ben 1000 különböző nemzetiségű ellenálló nőtársával együtt Ravensbrückbe deportálták, egy Berlintől 90 km-re lévő táborba. Innen átvitték cseh területre, ahol egy fegyvergyárban dolgoztatták. A társnőivel megpróbálták szabotálni a munkát. 1945-ben tért haza a családjához, 5 hónap múlva tudta meg, hogy férje nem élte túl a tábort. A fizikai és lelki szenvedések ellenére soha nem akarta kitörölni az emlékezetéből a borzalmakat. Jó példa erre, hogy amikor rájött, hogy nincs fényképe a szabadulásról, felvette a táborbeli csíkos ruháját és elment egy híres fényképészhez. Így akart emléket állítani a társainak is. Amikor a táborbeli életről ír, kiemeli, hogy a túléléshez mennyire szükségük volt időnként a nevetésre. Neus imádta a színházat, jól utánzott, így szórakoztatta a többieket. A története és a személyisége megihlette Carme Martít is egy regény erejéig.{555} Ebben a kötetben találunk egy érdekes anekdotát. A felszabadulás után Neus Catalàt és más deportáltakat a genfi francia konzul lánya egy hónapos pihenőkúrára hívta Svájcba. Català itt meglepő állásajánlatot kapott. Egy Friebourgban élő spanyol család egy olyan nevelőnőt keresett a gyermekei mellé, aki egyaránt jól beszél spanyolul és franciául, és ápolónői végzettséggel is rendelkezik. Neus Català megkérdezte, hogy milyen családról van szó? Don Juan de Borbón [a spanyol királyi család] gyermekeiről – hangzott a válasz. Akkor nem vállalom, kommunista vagyok.  Az ismerőse azt felelte, hogy ezt nem szükséges a család tudomására hoznia. De mit szólnának az elvtársaim?– kérdezte Català, aki az elveit mindennél fontosabbnak tartotta. {556}

Neus Català a háború után is Franciaországban maradt, újra férjhez ment, és a táborban elszenvedett megpróbáltatások és az orvosi kísérletek ellenére két gyermeke született. Ápolónőként helyezkedett el. Együttműködött az illegális spanyol kommunista párttal és a francia kommunista párttal is. Monserrat Roiggal való találkozását követően élete jelentős részét annak szentelte, hogy felkutassa és nyilvánosságra hozza a deportált köztársasági nők nevét, és történetüket. Neus Català a kutatásai közben szembesült azzal, hogy a 90 francia megyéből 25-ben hivatalosan semmi nyoma nem maradt az ellenálló spanyol nőknek, holott szerinte több mint 400 nőről van szó. Visszaemlékezésében így ír erről: „Meglátogattuk „Sevilla parancsnokot”, aki öreg volt már, de nagyon harcias (hivatásos katona), könnyekkel a szemében búcsúzott tőlünk: ’Amikor majd az ellenállásban résztvevő spanyol nőkről beszéltek, ne százakról, hanem ezrekről beszéljetek. Az ő nagylelkű és bátor közreműködésük nélkül sok akciót nem tudtunk volna sikerre vinni, és sok partizán meghalt volna közülünk.’”{557} Català idős korában hazatért Katalóniába. A katalán autonóm kormány 2005-ben San Jordi kereszttel tüntette ki, és 2006-ban ő lett az Év Katalán Asszonya.

Dolores Martí neve is ismeretlen volt 2004-ig, amikor is lánya María Luisa Broseta a saját visszaemlékezésével együtt publikálta édesanyja írásait is.{558}

Dolores Martí egyszerű, baloldali érzelmű asszony, kispolgári származású, tapasztalatlan írónő volt. A stílusa is ezt tükrözi, és ez adja az értékét is. Írásait és leveleit a halála után lánya gyűjtötte össze, és jelentette meg francia nyelven, így nem tudjuk módosított-e valamit az eredeti spanyol nyelvű kéziraton. Dolores Martí a jegyzeteit 1939-1940 között Mery-Sur-Sein-ben, a menedékhelyen írta az ottani közösség szórakoztatására. Az esti összejöveteleken az „Inség Rádióban” (Radio Calamidad) olvasták fel őket. A lánya így fogalmaz: „hírek és apró történetek a menekült életből, amiket anyám éjjelenként papírra vetett, a tónusa egyszerre humoros és ironikus.”{559} Broseta megjelentette édesanyja 1963-ban Bordeaux-ból Párizsba neki írt leveleit is, amelyekből megismerhetjük Dolores Martí életútját 1936-ig. A francia nyelvű bevezetőben (a levelek spanyolul születtek) azt írja, hogy ő bíztatta édesanyját, meséljen az életéről, amikor kedvetlen időszakában volt. Kérdezgette a köztársaságról, a háborúról és ő szívesen emlékezett vissza. Ezekből a levelekből egy szocialista meggyőződésű, a szakszervezeti mozgalomban aktív asszony képe bontakozik ki.

Dolores Martí 1901-ben született Tivissaban (Tarragona), és 1970-ben halt meg Bordeaux-ban. Egy földműves család legkisebb lánya volt. Apja és bátya szocialisták voltak, és Marcelino Domingóhoz{560} is nagyon közel álltak.

Martí édesapja halála után elhagyta a családi házat, és munkát vállalt először egy közeli redőnygyárban, azután Barcelonában. A munkája során erősödött meg a politikai öntudata. Fiatalon házasodott. Férje Adrián Broseta, köztársasági érzelmű tanító volt egy Renau nevű kis faluban. Politikailag haladó nézeteket vallott, de a feleségével való viszonyában patriarchális gondolkodású volt. Dolores Martí 1934-ben belépett a szocialista pártba, és szülésznő szeretett volna lenni. Családi nyomásra végül letett a tanulásról. Politikailag azonban egyre aktívabb lett, harcos szocialistaként közreműködött a szakszervezet létrehozásában Renau-ban. A polgárháború alatt kivette a részét a helyi megmozdulásokból és az egyházellenes támadásokból. 1939 februárjában ő is elhagyni kényszerült a hazáját. Két gyermekével menekült Franco előretörő csapatai elől. Így kerültek Mery-sur-Seine-be. Az itteni életről kapunk képet humoros, egyéni tolmácsolásában. A lakosság és a polgármester segítőkész volt, egy használaton kívüli malmot bocsátottak a spanyol menekültek rendelkezésére. Az épület hatalmas volt, körülbelül 200-an laktak benne. Nagy termében szállásolták el őket, amit egyetlen kályha fűtött. 1939-40 tele különösen hideg és kemény volt. Mindezekről mesélnek azok a krónikák, melyeket Dolores Martí az „Ínség Rádió” címszó alatt készített. Esténként gyakran előadásokat rendeztek. A menekültek között voltak művészek, zenészek is. A „Rádióban” énekeltek, felolvasták az otthoni és a helyi híreket. A fennmaradt, nem összefüggő írások különböző címeket kaptak a tartalmuknak és szerzőjük szeszélyének megfelelően. Így például: hírek a menedékből, hírek mindenhonnan, bejelentések, közlemények, értesítések. „Hamarosan 5 hónapja lesz, hogy itt vagyunk ezen a menedékhelyen, - írja Dolores Martí - sokunknak (a nőknek) elfogytak a készletei (gyűrűk, fülbevalók stb.) ahhoz, hogy néhány frankot szerezzünk. A helyzet rettenetes, még írni sem tudunk Spanyolországba, sem családtagjaiknak a koncentrációs táborokba, mert sem az egyik, sem a másik helyen nem bocsájtanák meg a bélyeg hiányát, hiszen a normális postaköltség dupláját fizettetnék meg velük. Mivel a többségnek nincs egyetlen frankja sem, nem kaphatják kézhez a leveleket, ez demoralizáló a táborokban és a menedékekben is. Van itt még egy elég súlyos ügy, ami a lányokat érinti. Kifogyott a rúzsuk, a szemfestékük, a kölnijük, a brillantin, de leginkább az alkohol hiányzik a hajban lévő paraziták terjedésének visszaszorítására.”{561} Egy másik beszámoló szerint: „Szombaton nagy sajnálattal elhagyják az annyira szeretett és felejthetetlen menedékszállásukat azok a spanyolok, akik hazatelepülnek. Azt mondják, a vágyuk az, hogy örökre itt maradhassanak Méry-ben, annyira ragaszkodnak a szalmazsákokhoz […] Várható, hogy a bosszúságtól néhányan rosszul lesznek, ezért értesítettük a betegszobát.”{562}

Az „Inség Rádió” hírei képet adnak a menedékhelyek belső világáról, az aktuális történésekről, mint a spanyol kommunista párt gyűlései, az egyes menekültek hazatérése, az élősködők elleni küzdelem, vagy a francia hatóságokkal való hadakozás. Mindez arra szolgált, hogy fenntartsa az emigránsok között a spanyol közösségi érzést, a hazához való kötődést. Dolores Martí az egyik közleményében így fogalmaz: „A Rádiót érte a megtiszteltetés, hogy bejelentse, menekült társunk José Gravalosa, a katalán zenész írt egy darabot Méry-sur-Seine-nek ajánlva, a spanyol menekültek itt tartózkodásának emlékére. Ebben a társunk bizonyságot tesz művészi érzékenységéről, és hogy a szomorú pillanatok, amelyeken keresztülmentünk hogyan inspirálták az emlék megörökítésére. Azt gondolom, így kell tennünk mindannyiunknak, hogy becsüljük az öntudatos spanyol származásunkat.”{563}

Dolores Martí és családja számára a vágyott továbbutazás az amerikai kontinense csak álom maradt. Így Franciaország, ha kényszerből is második otthonukká vált.

A II. világháború után körülbelül 125.000 spanyol köztársasági menekült maradt Franciaországban. Két központjuk volt: Párizs és Toulouse. Az idő múlásával alkalmazkodniuk kellett a befogadó országhoz, főleg, hogy később a hidegháború kezdetével elszállt a reményük arra, hogy a száműzetésük átmeneti lesz. A nők voltak azok, akik kialakították az otthonokat, őrizték a nyelvet, a szokásokat, a konyhát. Ápolták a baloldali, köztársasági eszméket is, közben igyekeztek észrevétlenül belesimulni a többségi társadalomba. Az alkalmazkodás azonban mindig együtt járt az identitás megőrzésével. Fontos volt számukra az is, hogy a gyermekeiknek biztosítsák az oktatást, a nyelvtudást és az integrációt, de csak egy bizonyos pontig. A francia nyelv, amit Luisa Broseta használ és a spanyol, amit édesanyja használt jól tükrözik a két generáció beilleszkedési fokát.

A nők többsége bármennyire is aktívan vett részt az ellenállásban, a tényleges vagy politikai harcokban, a háború után az emigrációban visszatértek a hétköznapi élethez. A hátteret biztosították, és távol tartották magukat a politikai vitáktól. Elsősorban a lakások falai között gyűltek össze, de mindig részt vettek a kulturális és a köztársasághoz kötődő nyilvános eseményeken is, és a vasárnapi kirándulásokon. A női szervezetek és aktivistáik inkább a nőiséget és nem a feminizmus értékeit hangsúlyozták. Kiadványaiban is ott találjuk az otthon szépítésével, a ruhákkal és a receptekkel foglalkozó cikkeket. Mindig jelen voltak, de a történelem számára sokáig láthatatlanul a férfiakat támogatva, és ha szükséges volt átvéve a férfias szerepköröket is.

Neus Català és Dolores Martí emlékein keresztül jobban megismerhetjük és átérezhetjük a menekülés és az emigráció első éveinek traumatikus eseményeit. Nagyon erős, intenzív élmények ezek, de az is nyilvánvaló, hogy a köztársasági ügy képviselete és a fasizmus elleni harc mellett, a család, a magánélet soha nem vesztette el a fontosságát a nők életében. A nők írásos, és szóbeli visszaemlékezései nélkül csak egyoldalú és hiányos lehet a korszakról alkotott kép.

Lénárt András
ANYÁK, SZENTEK, KIRÁLYNŐK:
A FRANCO-RENDSZER TÖRTÉNELMI FILMJEINEK NŐKÉPE

Francisco Franco tábornok (a Caudillo) totalitárius államában a spanyol nemzet alapeszménye a család volt, melyet a „hispán faj” fennmaradásának és fejlődésének letéteményeseként jelöltek meg. Az uralkodó felfogás szerint a férfiak és nők szerepe jelentőségét és funkcióját tekintve alapvetően különbözött egymástól. A férfi a közösség feje, a gyermekek apja, a család fenntartója, ezen felül bátor és áldozatkész harcos, aki hazája érdekében akár életét is habozás nélkül feláldozná. Életcélja, hogy gyarapítsa a spanyol nemzetet, ennek érdekében megfelelő asszonyt kell választania, gondoskodnia a hispán vér továbbörökítéséről, valamint nemzeti szellemben nevelni az utódokat. A diktatúra intézményi kereteket is felállított annak érdekében, hogy őrködhessen a családi élet felett. A fiatalság számára létrehozta a német és olasz mintára megalakult Ifjúsági Szervezeteket (későbbi nevén Ifjúsági Front), amelyek a jövő nemzedékét megfelelő, iskolai kereteken kívül zajló szellemi és fizikai nevelésben részesítették.{564}

A férfiak és a fiatalok mellett az asszonyok szintén kiemelkedő figyelmet kaptak. Az ideális nő erős jellemű, áldozatkész, fiatal korában is mindent megtesz azért, hogy a társadalom hasznos tagja legyen, majd családanyaként a férje és a gyermekei feltétlen támogatása lesz életének fő célja. A család és a nemzet életében játszott szerepe tehát rendkívül fontos, a társadalmi és nemi hierarchiában azonban nem tekintették őt egyenrangúnak a férfival, mivel elsődleges feladata a férje, gyermekei és népe szolgálata volt. A Falange Női Szekciója katolikus szellemben karitatív, szociális és kulturális tevékenységeket végzett, az ideális asszony és feleség kinevelését vállalta magára. Rendelkezett többek között „Kórusok és táncok” elnevezésű részleggel is, valamint a Szekció részét képezte a Franco tábornok felesége, Carmen Polo elnökletével létrejött Nővédelmi Patronátus; ez utóbbi feladatai közé tartozott az állam tájékoztatása a közerkölcs állapotáról, javaslattétel a nők védelmére hozandó intézkedésekről, segítségnyújtás az otthonról elszökött lányok és egyedülálló anyák részére, a bűnöző és prostituált nők átnevelése, a katolikus egyház karitatív tevékenységének segítése, a közerkölcsöt sértő társadalmi események felügyelete, aktív részvétel a filmcenzúrát kezelő bizottságokban, a megfelelő öltözködés ellenőrzése, a pornográf tartalmú anyagok betiltatása és más szociális feladatok ellátása.{565}

Franco tábornok celluloid-asszonyai

A diktatúra hivatalos filmpolitikájához igazodó történelmi művek cselekményeiben a nők alapvető jelentőséggel bírnak. Ezek az asszonyok nem csak a spanyol nemzet, hanem az egész hispán faj anyjaként jelennek meg. Ellentmondás figyelhető meg a filmben ábrázolt női szerepek és a valóság között: míg a vásznon a nő jelenléte a 40-es évektől kezdve egyre hangsúlyosabb volt, addig az ország társadalmi és politikai újjáépítésében az asszonyokat éppen másodvonalbeliként kezelték, ugyanis semlegesíteni akarták azt a potenciális veszélyforrást, hogy a független női akarat szembeszállhat a férfiak hegemóniájával. Ugyanakkor szerepvállalásuk a spanyol nemzeti nagyság fenntartásában nélkülözhetetlen, mert helytállásuk és ösztönzésük alapfeltétele annak, hogy a férfiak harcba bocsátkozhassanak hazájuk megmentéséért, valamint a hispán tradíciók és a folklór is leginkább az ő segítségükkel élhet tovább.{566} A társadalmi nem történetével foglalkozó tudományág (gender studies) kutatói szerint az európai nacionalizmusokban az Anya és a Haza egymással gyakran egybeolvadó fogalmak; előbbi biztosítja az utóbbi biológiai és ideológiai utánpótlását és fenntartását, valamint közvetíti az utókor számára a nemzeti örökséget. Az anyaság a nők fő feladata, ezzel járulnak hozzá a Haza és a Faj fenntartásához. A feminista kritika szerint Franco tábornok állama kisajátította az asszony-figurát, a nemzeti céloknak rendelte alá, saját tulajdonaként kezelte, aki a családfő (apa, férj és mindenekelőtt a Haza Atyja, vagyis a Caudillo) szolgálatában áll.{567}

A történelmi témájú, úgynevezett „papírmasé film” (cine de cartón piedra){568} kettős célt szolgált; egyrészt, a fennálló ideológiának megfelelően a spanyol nemzeti történelem fontos eseményeit és alakjait magasztalta, másrészt szórakoztatta is a közönséget, mivel megpróbálta a nézőket a valóságon kívülre helyezni. A tisztán ideológiai alapokon nyugvó filmek száma minden totalitárius rendszerben kisebbségben van a szórakoztató produkciókkal szemben, a rezsim valódi szándékait azonban éppen ezek a markáns ideológiai üzeneteket tartalmazó filmek hordozták, a legnagyobb állami támogatást és reklámot is ezek kapták. A nemzeti szellem formálását többek között a történelmi filmek műfaján keresztül próbálták elérni. A 40-es évek során a filmművészeti folyóiratokban visszatérő elemként gyakran megjelent ugyanaz az álláspont, amely szerint a dicsőséges spanyol múlthoz tartozó események, hősök és szentek történelmi filmeken való megjelenítése szükséges ahhoz, hogy bizonyíthassák orzág-világ számára: Spanyolország a civilizáció legmagasabb fokát képviseli, a világ történelmének mozgatórugója és elválaszthatatlan része.

Az e műfajhoz tartozó alkotások azonban nem fedhették le a spanyol nemzeti történelem egészét, az alkotóknak szelektálniuk kellett az „említésre érdemes” korszakok, események és személyek között. A rezsim által dicsőségesnek ítélt időszakok és alakok előtérbe kerültek, a szégyellnivalónak tartott periódusokat pedig mellőzték a filmszövegből, vagy meghamisították a történelmi tényeket. A filmek alapján abszolút pozitív megítélést kapott az Ibériai-félsziget visszahódítása a muzulmánoktól, a Katolikus Királyok egységtörekvései, Amerika felfedezése és a keresztény civilizáció barbár őslakosokra történő kiterjesztése, II. Fülöp uralkodása, a Napóleon ellen 1808 és 1814 között vívott függetlenségi háború, valamint a latin-amerikai kolóniák elvesztésének tragédiája és a spanyol hazafiak ekkor tanúsított hősies helytállása.

A nők minden ilyen tematikájú filmben megjelennek, néha főszerepben, máskor mellékalakként. Már a rezsim legfontosabb filmjében is láthatjuk, mennyire fontos az asszony helytállása. A Franco tábornok által Jaime de Andrade álnéven írt filmregény adaptációjában, a hispanidad (hispánság tudat) eszméjét vászonra ültető Fajban (Raza, José Luis Sáenz de Heredia, 1942) természetesen a nemzeti ügyekért hősiesen harcoló férfi főszereplők állnak a középpontban, de a háttérben mindig ott áll a szentként tisztelt anya, aki minden tragédia és nehézség ellenére biztosítja gyermekei számára a szilárd lelki támaszt. Az új nemzedék számára pedig a megfelelő házastárs kiválasztása és a családalapítás jelentik a kiegyensúlyozott életvitelhez szükséges hátteret.

Az uralkodóház hölgyei

A királyi házak asszonyai önmagukban egyesítik a legfontosabb női szerepeket: feleség, anya, uralkodó, példakép, esetenként már életében is szentként tisztelik. Megtestesítik azokat a jellemvonásokat, amelyek a francói ideológia szerint piedesztálra emelhetik a hispán asszonyokat, mivel egyszerre több szerepet is betöltenek a nemzet életében. Rajtuk keresztül az is bemutatható, hogy egy jó szándékú, ártatlan lelkű, királyi származású asszonyt is bukásra ítélhet az, ha körülötte összeesküvést szítanak a spanyol nemzet vesztét sürgető erők. A tökéletes személyiségjegyekkel felruházott királynők, királynék és hercegnők több korabeli spanyol filmben is megjelennek.

A Szent királynéból (Reina Santa, Rafael Gil, 1947) már az eredeti koncepció szerint is két változat készült párhuzamosan, a spanyol mellett portugál nyelven is forgalmazták, így rögtön két nyelvterületen mutathatták be. Az Aragóniai Izabella (1271-1336) portugál királyné életéről szóló film a címszereplőt a példás életvitel megtestesítőjeként mutatja be, egy vallásos áhítatban élő mintaasszonyként, aki az őt körülvevő viszontagságos körülmények ellenére is tisztességes marad, népéért és családjáért bármit kész feláldozni. Az asszonykép francói szemlélethez igazodó interpretációja hangsúlyos része az alkotásnak. A történet középpontjában egy testvérharc áll: a portugál trónkövetelő Alfonz Kasztília segítségével próbálja megszerezni a hatalmat, ezért testvére, Dionisio király Aragóniában keres szövetségest, majd feleségül kívánja venni Izabellát. A lány apja, III. Péter nem akar beleegyezni a frigybe, de Izabella álmot lát, amelyben Isten a házasság megkötésére szólítja fel. Az új királyné egyenes jellemének és vallási buzgalmának köszönhetően a két portugál testvér is békét köt egymással, valamint Portugália egyházi szervezetei és rendjei a szegények és elnyomottak felé fordulnak. A későbbiekben újabb trónviszályok lépnek fel a királyi családon belül, de Izabella közbelépésével minden probléma megoldódik.

A megtörtént eseményeken alapuló film a spanyol szerepvállalást eltúlozza, Rafael Gil interpretációja szerint a portugál belső béke, valamint a szeretet és a szolidaritás elterjedése mind a szomszédos országból érkező királynénak köszönhető. Az alkotás producere, a Suevia Films stúdiót vezető Cesáreo González a Szent királynét használta fel ahhoz, hogy a spanyol filmgyártás nemzetközi piacokra léphessen.

Juan de Orduña filmrendező és Aurora Bautista színésznő karrierje több film esetében is összekapcsolódik, közös munkáik közül kiemelkedik a Szerelmi őrület (Locura de amor, 1948), amely a Katolikus Királyok lánya, Őrült Johanna alakja köré szőtt melodráma. Ismét egy valós alapokon nyugvó történetet ültettek vászonra, ahol a cselekmény fő szála bemutatja a főszereplő tébolyához vezető utat. A kezdő képsorokban és a mű bemutatását kísérő sajtókampányban is „szuperprodukciónak” nevezett filmben Johanna egyértelműen a körülmények áldozataként jelenik meg, őrületéhez a külvilág manipulációja és férje hűtlensége vezet. Johanna és Szép Fülöp kapcsolatához egy klasszikus romantikus szerelemi történeten keresztül közelít, amely a külső erők hatására tragikus színezetet kap. Édesanyja, Izabella királynő halálhíre indítja el Johannát a mentális leépülés felé vezető úton, sebezhetőségét pedig felhasználják a királyi udvar nemesei a saját hatalmi játszmáikban. Férje hűtlenségéről folyamatos tájékoztatást kap rosszindulatú és számító környezetétől, ezek a hírek egyre mélyebbre taszítják az elkeseredettségben. Labilis idegállapotát idővel már Fülöp egyik szeretője is kihasználja, mintha mindenkinek az lenne az érdeke, hogy az ekkor még nagy és dicsőséges spanyol birodalmat Johanna személyén keresztül gyengítsék meg. A konspirálók valódi céljai nem derülnek ki egyértelműen, csak jeleket, utalásokat kapunk arra nézve, hogy egyesek külföldi hatalmak érdekeit szolgálják, mások a férjét, Fülöpöt akarják megszabadítani a felesége jelentette korlátoktól, megint mások egyszerűen csak szét akarják zilálni a birodalmat. Az összeesküvők próbálkozásait siker koronázza, Johanna végül valóban elveszíti a kapcsolatot a valósággal.

A Szerelmi őrület nagy népszerűségnek örvendett a közönség körében, korának egyik kasszasikere lett. Mivel a diktatúra számára fontos és kedves filmről volt szó, természetesen a kritikusok is csak elismerően nyilatkozhattak róla a napilapok és szakfolyóiratok hasábjain. Objektíven szemlélve azonban egyértelmű, hogy az alkotást eltúlzott melodrámai szálak szövik át, helyenként mesterkéltnek ható jelenetekkel és nevetséges párbeszédekkel. Mindezek ellenére a közönségnek tetszett, hogy a nemzeti történelem egy darabja ilyen könnyen befogadható hollywoodi stílusban kelt életre a filmvásznon, a végeredmény a múltat kevésbé ismerők számára is élvezhető mű lett. A történelmi tények és a hiteles ábrázolás háttérbe szorult a főszereplő lelki folyamatait bemutató, sokszor a giccs határást súroló történetvezetés mögött.

Hasonlóan a korabeli filmeken ábrázolt királynőkhöz, Johanna alakja is összhangban áll a Franco-rendszer nőképével, a spanyol haza teljességét, ártatlanságát, felsőbbrendűségét jeleníti meg, aki utolsó erejével is megpróbál felülkerekedni az őt körülvevő, ártó szellemű környezeten. María Asunción Gómez úgy véli, hogy akik a filmben Johanna lelki-szellemi integritását akarják megbontani, azok jelképesen az egész spanyol nemzetet próbálják elpusztítani. Mindezt nem feltétlenül önszántukból teszik, hanem Spanyolország ellen konspiráló idegen országok ösztönzésére. Ez a korszak rendkívüli jelentőséggel bírt a spanyol királyság jövője szempontjából, senki sem lehetett biztos abban, vajon fennmarad-e a Katolikus Királyok által megálmodott és részben már létrehozott egység. Emiatt a nemzetikatolikus Franco-rendszer számára is kulcsfontossággal bírt ez a periódus.{569}

Santiago Juan-Navarro osztja ezt a véleményt, Johannát ő is a francói spanyol nemzetfelfogás allegóriájaként értelmezi, és úgy gondolja, nem véletlen, hogy a Szerelmi őrület 1947-ben készült (a bemutató 1948-ra csúszott): ugyanebben az évben fogadták el azt a törvényt, amelyben Spanyolország államformáját monarchiában határozták meg, ahol Franco továbbra is államfő, utódja személyét pedig a későbbiekben ő maga fogja kijelölni. A film részét képezte annak a nagy horderejű és minden lehetséges eszközt felhasználó propagandának, amellyel a társadalom számára pozitív képet akartak nyújtani a királyság intézményéről. A szerző párhuzamba állítja a Johannát védelmező admirális, valamint a János Károly trónra lépését előkészítő Luis Carrero Blanco figuráját. Mindketten a konzervatív-tradicionalista életszemlélet hívei és megpróbálták elszigetelni hazájukat a más országokból érkező liberális hatásoktól. A filmben megjelenő férfialakok, Fülöp és fia, I. Károly erőtlen személyiségek, a hatékony kormányzáshoz rászorulnak a politikában is jártas hadsereg támogatására. Továbbá, a szerző szintén hasonlóságot lát a Johannát a külföldi ármánykodások következtében megszálló betegség (az őrület) és a Franco által veszedelmes ragálynak nevezett ideológiai áramlatok (kommunizmus, szeparatizmus, szabadkőművesség, szekularizáció, politikai káosz) között.{570}

A filmről írt egyik ismertetőjében a francia Jean-Claude Seguin úgy véli, hogy Johanna alakja a műben a teljes szétforgácsolódás veszélyét is felmutató kontinuitást fejezi ki két dicsőséges spanyol korszak, a Katolikus Királyok és I. Károly (német-római császárként V. Károly) uralkodása között. Ha nem sikerülne elkerülni a hanyatlást, a nemzet bukásra lenne ítélve. Seguin több párhuzamot is talál a filmben ábrázolt kor és a XX. századi Spanyolország között, szerinte a filmkészítők eredeti szándéka is ez volt: a Katolikus Királyok – Őrült Johanna periódus a Primo de Rivera – Második Köztársaság időszakának analógiája, a Szép Fülöp – I. Károly ciklus pedig a polgárháború – Franco-rendszer tükörképe.{571}

A Franco-korszak filmcenzúrája a többi európai diktatúráéhoz képest is nagyfokú szigorúságot mutatott, a tisztesség védelme mindenekfelett állt. A cenzori bizottság aprólékosan szemügyre vette a forgatókönyveket, majd az ezek alapján készült, még bemutatás előtt álló filmeket, és kivágatott minden olyan jelenetet vagy párbeszédet, amely álláspontja szerint az erkölcstelenségnek akár csak a leghalványabb szikráját is tartalmazta. Mindezek tudatában meglepőnek hat, hogy a Szerelmi őrületből nem száműzték azokat a képsorokat, amelyekben Johanna bebalzsamozza, majd gyengéd bánásmódban részesíti férje holttestét, és el sem mozdul mellőle, nehogy más nők hozzáérhessenek. Román Gubern filmtörténész szerint{572} a jelenetek még mai szemmel nézve is nekrofil vonásokat mutatnak, valószínűleg csak azért maradhattak a filmben, mert történelmi és hazafias tartalma miatt Orduña alkotása érinthetetlennek bizonyult.{573} Ezen felül, ezek a jelenetek talán azért számíthattak védhetőnek az erkölcsi ítélőszék előtt, mert a spanyol nemzet ártatlanságát jelképező Johanna lelki tisztaságát és elkötelezettségét tükrözték.

A királynők ábrázolásának az olyan művekben is nagy figyelmet szenteltek az alkotók, ahol az uralkodónő valójában csak egy mellékszereplő. A Hispán Kultúra Intézetének filmes részlege jelentős vállalkozásként tekintett az Amerika hajnala (Alba de América, Juan de Orduña, 1951) című darabra. A film Kolumbusz Kristóf életét mutatja be, a kolostori magánytól az Újvilágba érkezéséig. Ezzel a művel kívánt a rezsim válaszolni a brit Kolumbusz Kristófra (Christopher Columbus, David McDonald, 1948), amely Orduña szerint megalázta a spanyol népet és múltat azzal, hogy a Katolikus Királyokat nevetséges alakokként ábrázolta: ebben Kolumbusz még fel is pofozza Ferdinándot, Izabella pedig lenézi Spanyolországot és a felfedező expedíciót is.{574} A spanyol rezsim szintén felháborítónak tartotta, ahogyan McDonald alkotása viszonyult a spanyol történelemhez, ezért Carrero Blanco admirális járt el annak érdekében, hogy végre megszülethessen a rezsim ízlését tükröző Kolumbusz-film. A Hispán Kultúra Intézete teljes kontrollt gyakorolt a forgatás minden egyes fázisa felett. A forgatókönyv végül ideológiai szempontból olyan tökéletes lett, hogy ma szinte tényként kezelik az akkoriban szárnyra kelt pletykát, amely szerint azt maga Carrero Blanco írta.{575} Ha lehámozzuk a filmről az ideológiai burkot, és filmművészeti alkotásként kívánjuk szemlélni, akkor ismét egy kevéssé jól sikerült darabbal állunk szemben. A végeredmény egy lassú folyású, túlzottan szentimentális és rendkívül unalmas mű lett, amely valóban csak propaganda szempontjából tert szert nagy jelentőségre.

Bár a történet főszereplője egyértelműen a felfedező, természetesen a vállalkozás más fontos személyei is feltűnnek a vásznon. A hispán faj birodalomépítő terjeszkedésének kulcsfigurája a Kolumbuszhoz rendkívül megértően viszonyuló Kasztíliai Izabella, aki a spanyol nemzet anyjaként jelenik meg. Ő támogatja a hajós vállalkozását, a királynő a kiindulópontja a spanyol civilizáló küldetésnek. A film értelmezésében nem csak az egységes Spanyolország, hanem Latin-Amerika is a „hispán ősanya” nemzetépítő tevékenységének köszönhető. A Kolumbuszhoz intézett, pátosszal teli beszédében Izabella kifejti, hogy a hit és a nyelv kapcsolja össze a régmúlt és a jelenkor Spanyolországát az új területekkel, ezáltal formálódik a Hispán Birodalom. Izabella a spanyol népről, vallásról, nyelvről, dicső múltról és nemzeti nagyságról szóló monológjaiban a Hispanidad szellemiségét idézi vissza, a francói propagandatézisek lényegretörő összegzései ezek. Míg Aragóniai Ferdinánd szkeptikusan fogadja Kolumbusz vállalkozását, addig Kasztíliai Izabella teljes mértékben támogatja azt; a felfedezés tehát Kasztíliának köszönhető (támogatva ezzel a Franco-rezsim Kasztília-centrizmusát). Bár történik utalás olasz származására, a konkvisztádor a filmben eggyé válik a spanyol nemzettel, ő maga is kifejti, hogy hazája már Kasztília. Granada visszahódítását Kolumbusz egy új kezdetként értékeli: Spanyolország már teljes, de a civilizált világ még nem, a távoli földek sokáig vártak arra, hogy egy király és egy zászló alatt egyesülhessenek. Isten Kasztíliát, közvetítőként pedig Kolumbuszt választotta, hogy kapcsolatba léphessen az ismeretlen vidékkel. A spanyolok Újvilágba érkezése a film szerint Isten akaratából történik, az expedíció legfőbb feladata és egyben érdeme, hogy civilizálja az ott élő barbárokat és terjessze a kereszténység tanait. Ezzel történelmi küldetését teljesíti a hispán nép. A felfedező csak a spanyol királyi párral hajlandó együttműködni, mert szerinte egy ilyen rendkívüli küldetést kizárólag a kiemelkedő birodalom támogathat.

A harcos asszony

Juan de Orduña történelmi témájú filmjei között találunk olyat is, mely a jelentős asszony-karaktert más múltbeli eseménybe helyezi. A Cifesa stúdióban készült, igaz történeten alapuló film, a valódi személyről mintázott Aragóniai Agustina (Agustina de Aragón, Juan de Orduña, 1950) címszereplője egy félelmet nem ismerő, életét a hazájának szentelő asszony. Miután Napóleon 1808-ban megszállja az Ibériai-félszigetet, Agustina az aragóniai csapatok oldalán lép harcba, előbb csak hírnökként, később már fegyverrel a kezében vezeti népét Zaragoza ostromában a francia inváziós erők ellen. A film szerint a főhősnő jelenlétének és hazafias viselkedésének, lelkesítő beszédeinek köszönhető, hogy a spanyolok nem adják fel, hanem még a betegek, vakok és gyermekek is, akár életüket is feláldozva, harcba vonulnak szeretett hazájukért. Agustina megszakítja szerelmi kapcsolatát a franciákkal együttműködő párjával is, akire nagy hatást tesz a nő hazafias viselkedése, ennek láttán végül a férfi is a saját népe mellé áll. A címszereplő bátran harcol, ágyúval is lő a franciákra, a film cselekménye szerint elsősorban neki köszönhető minden egyes siker. Hőstetteiért VII. Ferdinánd uralkodó is kitünteti, kinevezi a spanyol hadsereg tiszteletbeli alhadnagyává, és Spanyolország egyik élő jelképévé emeli.

Agustina helytállásával szemben áll a franciákat és a velük kollaboráló spanyol arisztokrácia egy részét jellemző, már-már groteszkszerű gonoszság és jellemgyengeség. A francia katonákat egyoldalúan és sztereotip módon ábrázolják: kegyetlen, embertelen hordák, akik ártatlan civileket, gyerekeket és időseket gyilkolnak. A női főszereplő több alkalommal is „Gyávák, gyilkosok!” felkiáltással fordul feléjük. A film felvonultatja a korabeli színészgárda legnevesebb alakjait, a címszerepben ismét Aurora Bautista. A jól megkoreografált, látványos csatajeleneteket, valamint több száz statisztát alkalmazó alkotás tökéletesen illeszkedett a Cifesa filmstúdió nagy költségvetésű produkcióinak sorába. Bár a diktatúra filmcenzúrájának egyik alapelve volt, hogy a filmvásznon a meztelenség (sem az öncélú, sem az indokolt) nem engedhető meg, ebben az esetben azonban két jelenetben is feltűnik egy gyermekét szoptató anya fedetlen keble; valószínű, hogy az anyasághoz kapcsolódó természetes cselekedet miatt voltak megengedőek a cenzorok, mivel egyik jelentésben sem található erre utaló megjegyzés vagy észrevétel.{576} A mű jól példázza a Franco-korszak egyik fő alapelvét, amely szerint az asszonyok a haza fennmaradásának letéteményesei, nem csak a lakóhelyen, a gyermeknevelésben és a férj támogatásában játszanak főszerepet, de aktívan részt vesznek a harcokban is. Ezeket az asszonyokat a korszak népszerű színésznői jelenítették meg, az említett Bautista mellett a filmekben általában flamenco énekest és táncost alakító Lola Flores is gyakran feltűnt.

A történelmi témájú filmek közül természetesen nem mindegyik a régmúltba kalauzolja a nézőt, hanem a közelmúlt, a polgárháború is fontos szerepet kap. Ezekben az alkotásokban a férfiak állnak a középpontban, a nők a szerelmi szál kapcsán jelennek meg, leginkább a tisztességet szimbolizálva. Ők azok, akik a „nemzeti Spanyolország” erényeit képviselik, tisztességükkel lelki támaszt nyújtanak a köztársaságiak ellen harcoló hazafiaknak. Az ellenség gyakran éppen ezen a tisztességen akar foltot ejteni. Sűrűn visszatérő elem az ilyen témájú filmekben, hogy a köztársasággal szimpatizáló, általában műveletlen, alkoholista, civilizálatlan kommunista (vagy anarchista) az ártatlan lányokkal és asszonyokkal erőszakoskodik, becsületükben és erényükben próbálja meggyalázni őket.  A köztársaságiakat hasonlóan sztereotip vonásokkal ábrázolják a francóista filmekben, mint más alkotások a napóleoni erőkkel szövetkező spanyolokat.

A polgárháború kitörésének első hónapjaiba kalauzol el minket a Vörös és fekete (Rojo y negro, Carlos Arévalo, 1942) című film, amely a kommunistaellenes propaganda egyik legkifejezőbb, legközvetlenebb, didaktikai szempontból legtökéletesebb darabja. Már gyerekkoruktól kezdve egymáshoz vonzódó két fiatal, egy később Falange-szimpatizáns lány (Luisa) és egy kommunista fiú (Miguel) története. Mivel a fiút kizárólag a politika érdekli, eltávolodnak egymástól, a lány pedig igyekszik segíteni falangista barátait, társait és az édesanyját. Miután a baloldaliak (mindannyian a CNT anarchoszindikalista szervezet tagjai) elhurcolják és megerőszakolják Luisát, régen látott szerelme igyekezne segítségére sietni, de már késő: egy mezőn csak a holttestét találja meg sok más kivégzett jobboldali asszony teteme mellett. Miguel ráeszmél, hogy a rossz oldalon áll, kétségbeesésében az öngyilkosság sajátos módját választja: rálő egy CNT-feliratú autóra, a benne utazók pedig a nyílt utcán agyonlövik őt. A filmben az anarchistákhoz és kommunistákhoz tartozó börtön falán látható sarló és kalapács motívumokat egy kereszt tetejére rajzolták, jelezve, hogy vallás- és egyházellenes csoportról van szó, amely a kommunizmust mindenek elé helyezi. Az utcán, a falakon a Népfront, valamint a FE y de las JONS José Antonio Primo de Rivera felszólalását is hirdető választási plakátjait látjuk, utóbbit az egyik első jelenetben Luisa rosszallása mellett Miguel letépi. A CNT viszont feliratokkal, korabeli graffitikkel csúfítja el az épületeket.

Carlos Arévalo filmje tökéletesen illusztrálja a diktatúra, mindenekelőtt a Falange szemléletét. Az ellenfél elvetemült, embertelen, ártatlanok életére tör, ezért a felkelés teljesen jogos, a spanyol nemzet érdekében történik, az ország jövője csak így védelmezhető meg. Az ártatlan lelkű, szerelemre és boldog családra vágyó lány tökéletesen érti, hogy egy igaz spanyol hazafinak a felkelők között a helye, de a köztársaságiak előbb a becsületét, majd az életét is elveszik. Halála azonban ráébreszti egykori szerelmét arra, hogy mi a helyes.

Szentek és szűzek

A nemzetikatolikus diktatúra számára a vallás természetesen alapvető jelentőséggel bírt, de nem feltétlenül a katolikus lelkiség felől közelítve. A vallás, mint intézmény a katolikus egyház teljhatalmaként és egyeduralmaként jelent meg, amely a spanyol társadalom minden szegmense felett kizárólagos felügyelettel bírt. Eleinte elítélték a mozgóképet, erkölcstelen, sátáni, és alantas szórakoztató eszköznek tartották, később azonban megváltozott a véleményük. Mivel üzleti lehetőséget is láttak benne, az egyház és egyes vallási szervezetek kezdtek filmgyártó tevékenységbe, filmjeik többsége szentek, csodák és erkölcsi tanulságok köré épült. A szűzek és szentek természetes központi karakterei ezeknek a munkáknak, ők testesítik meg a kereszténység és a civilizált világ jóságát.

A kapcsolódó munkák közül kiemelkedik a Fatimai Szűz (La Señora de Fátima, Rafael Gil, 1951). A történet szerint a címszereplő nőalak 1917-ben megjelenik egy portugál falu három lakosa előtt és intelmeket intéz hozzájuk. Ők ígéretet tesznek, hogy a találkozást titokban tartják, de mégis mesélnek a jelenésről néhány falubelinek. A lakók nem hisznek a szemtanúknak, a kommunista-szimpátiájú képviselőtestület perbe fogja őket, kiközösítik és bántalmazzák is a szélhámosnak vélt fiatalokat. Portugália-szerte híre megy a történteknek, majd a Szűz a megígért napon újra megjelenik, ezúttal már több ezer ember szeme láttára, hogy csodákat tegyen. Az áldásnak így mindenki részesévé válhat. Jóllehet elsősorban vallási filmről van szó, a cselekményben feltűnik a fennálló ideológia egy másik eleme is: a Szűz a film egy pontján kijelenti, hogy a Földön terjedő gonoszságért Oroszország a felelős, amelynek feltett szándéka, hogy elpusztítsa a katolikus vallást; a katolicizmus egyik földi célja Oroszország megtérítése kell, hogy legyen. A városvezetés azért akarja minden eszközzel elhallgattatni a fiatalokat, mert szerintük a csoda híre gátolja a marxizmus terjedését. A Szűz ebben az esetben már nem csak a spanyol nemzet, hanem az egész civilizált-keresztény világ sorsát próbálja óvni, feladatának tekinti a Jó megsegítését a Gonosz ellenében.

A nők természetesen nem csak a nemzeti történelem adott eseményeit tárgyaló, erőteljes propagandisztikus hangvétellel rendelkező filmekben kaptak helyet. A pusztán szórakoztató céllal készült vígjátékokban, zenés filmekben, kalandfilmekben és drámákban feltűnt asszonyok azonban az akkori Spanyolországban hagyományosnak mondható női ábrázolást testesítették meg: általában a férfi főszereplő feleségeként, barátnőjeként, vágyainak tárgyaként jelentek meg, illetve a spanyol filmtörténet hagyományos „españolada” alműfaján belül énekes-táncos főszereplőként is közreműködtek. Szintén a diktatúra időszakára tehetőek az olasz neorealizmus nyomdokain haladó spanyol társadalmi drámák első darabjai, ahol a rendezők (különösen Juan Antonio Bardem) már vizsgálták a nők társadalmi szerepét is. Ezek a művek a spanyol filmművészetben fontos szerepet töltenek be, a rezsim nőképétől azonban jelentősen különböztek. A történelmi témájú filmek családanyái, királynői és királynéi, valamint szentjei képviselték a Franco-diktatúra szemében az „ideális hispán asszonyt”, aki szeretteiért, népéért és nemzetéért bármilyen áldozatra kész.

Szente-Varga Mónika
A MEXIKÓI POLITIKAI ÉLET NŐI SZEREPLŐI

Hatvan éve, 1953-ban kapták meg a mexikói nők az általános választójogot.{577} Ezáltal választhattak, illetve választhatóvá is váltak. Utóbbinak azonban évtizedeken keresztül nem sok nyoma látszódott a mexikói politikában, amely alapvetően a férfiak világa maradt. Némi változás a huszadik század utolsó harmadában kezdődött. A belső, azaz mexikói tényezők közül legfontosabbnak a nyolcvanas évek gazdasági válságát tekinthetjük, amely számos családot rákényszerített arra, hogy megélhetési nehézségeik enyhítésére, a férfiak mellett/helyett, a nők is elhelyezkedjenek. A saját kereset, a házon kívüli munka ugyanakkor hozzájárultak ahhoz, hogy a nők érdeklődése megnőjön új területek, például a közélet iránt. Fontos továbbá megemlíteni az 1985-ös földrengést. A kormány erélytelen fellépése miatt a lakosság sokszor saját magán volt kénytelen segíteni. Számos civil szervezet alakult, jelentős női szerepvállalással. A nők aktívabb közéleti tevékenységét a nemzetközi helyzet is segítette; a hidegháború vége kedvező időszaknak bizonyult a korábbi politikai status quo módosulására mind Mexikóban, mind Latin-Amerikában általában. „Többet értünk el, de kevésbé leljük benne a kedvünket. Felküzdöttük magunkat a hegyre, és megtapasztaltuk a csúcs magányát”,{578} summázta a legutóbbi évtizedeket Denise Dresser mexikói politológus.

Jelen tanulmány időben az 1980-tól mostanáig eltelt mintegy harminc évre, tematikailag pedig a mexikói politika legláthatóbb és a társadalom által leginkább ismert, ugyanakkor legzártabb és számszerűleg redukált szegmensére fókuszál. A felső vezetés női szereplőit vizsgálja; elnökjelölteket, kormányzókat, minisztereket és pártvezetőket. Elemzi a nők politikai szerepvállalását illetve annak változását mind mennyiségi mind minőségi szempontból, és bemutatja a legbefolyásosabb politikusnőket. Vizsgálja továbbá a társadalom reakcióját a politikai életben zajló változásokra. A kutatás részben kormányzati és pártportálokra, részben pedig sajtóhírekre támaszkodik. Ezeket egészítik ki a Proceso mexikói politikai hetilap címoldalai, amelyek szintén forrásként szolgáltak.

Rövid bevezetés a mexikói politikai életbe

A mexikói politikai élet legismertebb pártja minden bizonnyal az Intézményes Forradalmi Párt (Partido Revolucionario Institucional, PRI). 1929-ben alakult, mint Nemzeti Forradalmi Párt, majd hívták a Mexikói Forradalom Pártjának is. 1946-ben kapta meg aktuális elnevezését. Története szorosan egybefonódik Mexikóéval. „Azért hozták létre, hogy megtartsa a hatalmat, nem azért, hogy elnyerje.”{579} Az ország összes elnöke a PRI soraiból került ki 1929 és 2000 között.

A 2000-es választások mérföldkőnek tekinthetők a modern Mexikó életében. A PRI, története során először, nemcsak elvesztette a választásokat, de vereségét el is ismerte. Továbbra is fontos politikai szereplő maradt azonban, hiszen a legnagyobb ellenzéki párttá vált. Az ország vezetését ugyanakkor a Nemzeti Akció Pártja (Partido Acción Nacional, PAN) vette át.

A Nemzeti Akció Pártját Manuel Gómez Morín ügyvéd és tanár, a Mexikói Nemzeti Autonóm Egyetem volt rektora alapította 1939-ben. Az úgynevezett lojális ellenzékkel szemben, amely a PRI-vel csak a látszat kedvéért versengett a választásokon, a PAN a valós ellenzéket képviselte a PRI érában, és konzervatív oldalról bírálta a kormánypártot.

A radikális opciók mellett szállt síkra a Demokratikus Forradalom Pártja (Partido de la Revolución Democrática, PRD), amely a nyolcvanas évek végén alakult. Magját a PRI-ből kivált, reformpárti politikusok alkották.

A XX. század nagy részében a mexikói politikai életet két egyenlőtlen részre oszthatjuk: ezek a hegemón PRI és az ellenzék. A 21. századtól elterjedt a jobb-közép-bal felosztás, amit általában a három nagy pártnak feleltettek meg: PAN-PRI-PRD. Ez a tripoláris konstelláció azonban rövidéletűnek bizonyult. A közép kiürülvén, a PRI politikai vákuumban találta magát, s jobbra húzódott. Következésképp a jelenlegi viszonyok inkább bipolárisak.

A mexikói politikai élet női főszereplői

Ezen, az előző fejezetben csak nagyvonalakban felvázolt, változó mexikói politikai palettán kell elhelyeznünk a vezető női politikusokat. Bár politikai nézeteik és pártállásuk igen eltérő lehet, vannak bizonyos közös tulajdonságaik. Sok esetben már felmenőik is politizáltak, ami a politikai elit zártságára utal; rendelkeznek diplomával, s ezt legtöbbször társadalomtudományi területen szerezték. Gyakori, hogy nem hirdetnek női programot. Azaz, inkább alkalmazkodnak az eddig fennálló szabályokhoz, mintsem törekednének azok megváltoztatására.

A nők politikai részvételével kapcsolatban Mexikó inkább követi, mint vezeti a latin-amerikai változásokat. Az utóbbi évtizedekben mind a szubkontinensen, mind Mexikóban újabb lendületet vett a nők politikai aktivitása. Míg a folyamat felgyorsulásával kapcsolatban általános a konszenzus, következményeiről megoszlik a kutatók véleménye. Az El camino hacia el poder (Út a hatalomhoz) című elemzés például azt emeli ki, hogy „a nők politikai aktivitása növelheti a lakosság bizalmát adott politikai rendszerben, a felső vezetésben való jelenlétük pedig rendkívül fontos a demokrácia konszolidációjában.”{580} Ugyanakkor Szilágyi Ágnes Judit történész ekképp figyelmeztet: „a különösen magas társadalmi állású asszonyok kivételezett helyzete ritkán és lassan hoz általános javulást.”{581} Ezek a vélemények nem feltétlenül mondanak ellent, sőt, inkább kiegészítik egymást, segítségükkel pontosabb képet kaphatunk a politikai erőtérről.

Elnökjelöltek

Amikor 2012-ben Josefina Vázquez Mota a Nemzeti Akció Pártja színeiben indult a mexikói elnöki posztért, mind a helyi, mind a nemzetközi sajtó hajlamos volt őt az első női elnökjelöltnek nevezni, holott a sorban az ötödik volt. Ugyanakkor az is igaz, hogy a korábbi jelölteknek egyáltalán nem volt esélyük arra, hogy a megmérettetésen győzzenek.

Dolores Ibarra de la Piedrát fia eltűnése sodorta a mexikói közéletbe. A hetvenes évek második felében alapította meg a mexikói foglyok, üldözöttek, eltűntek és politikai menekültek jogaiért harcoló Eureka nevű szervezetet.{582} Mottója: élve vitték el, élve adják vissza!{583} Dolores Ibarra a nem moszkovita Forradalmi Munkáspárt (Partido Revolucionario de los Trabajadores) jelöltjeként indult az elnökválasztásokon 1982-ben, még a PRI-érában. Akkor, amikor a mexikói politika felső berkeiben mindössze egy női minisztert és egy kormányzónőt találunk. Dolores Ibarra az 1988-as elnökválasztásokon újra ringbe szállt. A választási csalás, majd a szavazócédulák megsemmisítése miatt nem tudhatjuk, pontosan mennyi szavazatot kapott. Valószínűsíthető azonban, hogy kevesebbet, mint hat évvel korábban, egyrészt, mert a lakosságot inkább érdekelte a PRI és a PRI-ből kivált reformszárny vetélkedése, másrészt pedig mert a mexikói szavazó hajlamos a veszteseket „büntetni”: aki egyszer már alul maradt a választási vetélkedésben, arra nem szívesen szavaz. Az 1988-as eredménytelen szereplés a Forradalmi Munkáspárt megszűnéséhez vezetett, ugyanakkor nem vetett véget Dolores Ibarra politikai szerepvállalásának, aki ezután a frissen alakult PRD-ben politizált, majd Andrés Manuel López Obrador tanácsadója lett. Többször jelölték Nobel- békedíjra.

Az 1994-es elnökválasztáson két női jelölt is indult. Marcela Lombardo Otero{584} az apja –Vicente Lombardo Toledano – által alapított Szocialista Néppárt (Partido Popular Socialista) színeiben, Cecilia Soto González pedig a Munkáspárt jelöltjeként. Előbbi a voksok 0,49%-át, utóbbi 2,75%-át kapta, azaz nagyjából 175.000 és 970.000 szavazatot szereztek.

A 2000-es, történelmi fontosságúnak tekintett elnökválasztás, amely a PRI több mint 70 éves regnálásának végét hozta el, női főszereplők nélkül zajlott. 2006-ban viszont újabb női elnökjelölt szerepelt: Patricia Mercado. Az 1985-ös földrengést követően lett NGO tag és aktivista. A 21. század elején pártot alapított Mexikó ilyen is lehet (México posible) névvel. Célkitűzéseik között szerepelt a nemek közötti egyenlőség, az abortusz engedélyezése, a marihuána legalizálása, illetve a családon belüli erőszak visszaszorítása. Miután a 2003-as képviselőházi választásokon a párt nem érte el a 3%-os küszöbértéket, megszűnt. Három évvel később Patricia Mercado a Szociáldemokrata alternatíva (Partido Alternativa Socialdemocrácia) színeiben lépett ringbe. Az elnökválasztást rendkívül kiélezett verseny jellemezte Andrés Manuel López Obrador (PRD) és Felipe Calderón (PAN) között. A hivatalos végeredmény szerint a különbség mindössze 0,59% volt Calderón javára. A PRD és a PAN versengése közepette hajlamosak vagyunk elfelejtkezni Patricia Mercado szerepléséről, pedig ő volt az első politikusnő, aki több mint 1 millió voksot kapott. Azonban így is a 3%-os küszöb alatt maradt, az őt támogató párt pedig felbomlott.

A következő, 2012-es elnökválasztásokra a PAN-nak olyan jelöltre volt szüksége, aki egyszerre testesítette meg a folytonosságot és a változást. Folytonosságot, hiszen a párt sorozatban a harmadik elnöki ciklusára készült; és változást, mivel Felipe Calderón elnöksége (2006-2012) a lakosság körében egyre kisebb népszerűségnek örvendett. A paradoxon feloldását a párt Josefina Vázquez Motára bízta. A politikusnő az Ibéramerikai Egyetemen szerzett közgazdász alapképzést, közéleti szereplése során volt már képviselő, szociális felzárkóztatási miniszter (2000-2006) és közoktatási miniszter (2006-2009) is. Mégsem számított országosan ismert politikusnak a választási kampány előtt. Végül a voksok 25,4%-át szerezte meg. Legjelentősebb támogatói bázisa Guanajuato, Nuevo León és Tamaulipas államokban alakult ki, illetve az Amerikai Egyesült Államokban élő mexikóiak körében.{585} Ha „csak rajtuk múlik”, Mexikónak ma női elnöke lenne.

Ha összehasonlítjuk az öt politkusnő szereplését, feltűnő, hogy az első négy (Dolores Ibarra, Marcela Lombardo, Cecilia Soto és Patricia Mercado) kispártok színeiben indult az elnökválasztásokon, radikális alternatívákat kínálva a lakosságnak. A valódi céljuk nem is az elnöki szék, hanem a 3%-os bejutási küszöb elérése volt, de ez egyiküknek sem sikerült. A választási kudarc után a mögöttük álló pártok általában megszűntek, ezáltal ők maguk is háttérbe szorultak. 2012-ben Josefina Vázquez Mota több szavazatot szerzett, mint a négy korábbi női elnökjelölt együtt véve. Nem győzött ugyan, de nem is szerepelt rosszul, hiszen a szavazók egynegyede voksolt rá, és a kampány során – elődeivel ellentétben – országosan ismertté vált. A politikai porondon képzeli el jövőjét, 2013 nyarán bejelentette, indul pártja elnöki székéért.{586}

Pártvezetők

A Nemzeti Akció Pártjának még nem volt női vezetője, ellentétben a másik két meghatározó párttal, a PRD-vel és a PRI-vel, ahol már a kilencvenes évektől találhatunk női vezéregyéniségeket.

A sort María de los Ángeles Moreno közgazdász, korábbi halászati miniszter (1988-1991) nyitotta meg, aki miután 1994-ben a PRI főtitkára volt, 1995-ig a párt elnöki posztját is betöltötte. A kilencvenes évek végén következett Dulce María Sauri Riancho, Yucatán állam kormányzója (1991-1993), aki először szintén a PRI főtitkára volt (1999), majd pedig elnöke (1999-2002).

2000-ben, története során először, a PRI elvesztette az elnöki széket. A politikai porondról azonban nem szorult ki, hiszen a legfontosabb ellenzéki párt maradt. A következő, 2006-os elnökválasztásokon nem sikerült az ország vezetését visszaszerezni, sőt a PRI már az ellenzék soraiban is a második helyre szorult vissza. Míg a párt 1994-ben a szavazatok 48,69%-át szerezte meg, 2000-ben 36,11%-ot, 2006-ban pedig már csak 22,26%-ot kapott.{587} Ráadásul a 21. század elején úgy veszített voksokat, hogy nem is volt hatalmon. Léte forgott kockán. Ebben a helyzetben került a PRI élére Beatriz Paredes Rangel.{588} Tapasztalt közszereplőnek számított: 1987 és 1992 között Tlaxcala állam kormányzója volt, majd a PRI főtitkára (1992-93), Mexikó kubai nagykövete (1993-94), később képviselő, és 2006-ban indult Mexikóváros kormányzói székéért. 2007 és 2011 közötti elnöksége nagymértékben járult hozzá ahhoz, hogy a PRI rendezhesse sorait, s eséllyel vágjon neki a 2012-es megmérettetésnek. 2011 és 2012 között Cristina Díaz Salazar volt a párt főtitkára, s ideiglenes jelleggel az elnöki tisztséget is betöltötte.

Az 1980-as évek végén alakult Demokratikus Forradalom Pártját 1999 és 2002 között a szociológus és történész végzettségű Amalia Dolores García Medina irányította. Politikuscsaládból származott. Apja, Francisco E. García, még az Intézményes Forradalomi Párt jelöltjeként lett Zacatecas kormányzója. Utóbbi tisztséget 2004 és 2010 között Amalia Dolores García Medina is betöltötte, de már a PRD képviseletében. A párt vezetésében 2002-ben Rosario Robles Berlanga váltotta, aki korábban a Szövetségi Kerületet irányította (1999-2000). Egy korrupciós botrányt követően, 2004-ben lemondott párttagságáról, s néhány évig az aktív politizálásról is. 2012-ben a PRI elnökjelöltjét támogatta a választási kampány során. Enrique Peña Nieto győzelme után miniszteri tárcát kapott, a Szociális Fejlesztési Minisztériumot vezeti.

Kormányzók

A kormányzók és a pártelnökök között jelentős az egybeesés. A hat említett pártvezetőből négy kormányzó is volt. Vagy fordítva, ha a kormányzókat vizsgáljuk, az eddigi hatból négyen pártelnöki tisztséget is betöltöttek.

1. ábra: kormányzónők

Mexikóban az első női kormányzó, Griselda Álvarez Ponce de León (1913-2009) éppen 100 éve született. Elismert író- és költőnő volt, neves politikuscsalád sarja. „A költészet és a hatalom határozták meg az életét.”{589} Dédnagyapja, Manuel Álvarez tábornok és apja, Miguel Álvarez García, Colima állam kormányzói voltak. Griselda Álvarez 1976-tól szenátor, majd 1979 és 1985 között szintén Colimát irányította. Politikai pályáján volt kifejezetten női programja, s több nőkkel kapcsolatos szervezet alapításában is részt vett, mint például Alianza de Mujeres de México és Centro de Atención a la Mujer. Kormányzósága után a Nemzeti Művészeti Múzeum (Museo Nacional de Arte de México) igazgatói tisztségét töltötte be.

Miniszterek

„Venezuela kivételével semelyik, a mérete alapján nagy gazdasággal rendelkező országban (Argentína, Brazília, Mexikó) nem játszottak fontos szerepet a női miniszterek, sőt, ezek az államok azok között találhatók, amelyekben igen későn jelentek meg a női kormánytagok. Mexikóban 1980-ban; Brazíliában 1982-ben, Argentínában pedig 1989-ben kezdte meg munkáját az első női miniszter.”{590}

Rosa Luz Alegría 1980 és 1982 között vezette a turisztikai tárcát Mexikóban. Aztán hat év kihagyás következett, majd Carlos Salinas elnökségétől kezdve találunk a kabinetekben női arcokat. Bár számszerűleg nem voltak sokan – 2012-ig összesen huszonhárman{591} –, mégsem egyszerű róluk áttekintést adni, mert a tárcák módosultak az évek során. Ezenkívül a minisztériumok irányítói a hatéves elnöki ciklus alatt cserélődhettek, sőt, ez a tendencia az utóbbi években felerősödött. Mindenesetre elmondható az, hogy a politikusnők leggyakrabban a turizmus és a szociális felzárkóztatás / fejlesztési minisztériumot vezették. A stratégiai tárcák közül a külügy került eddig huzamosabb ideig női kézbe: Rosario Green (1998-2000){592} és Patricia Espinosa (2006-2012){593} révén. Nyilván szerepet játszott ebben a szomszédos Amerikai Egyesült Államok példája, ahol a külügyminisztériumot 1997 és 2001 között Madeleine Albright, 2005 és 2009 között Condoleezza Rice, 2009 és 2013 között pedig Hillary Clinton irányították.

A politikai élet más szereplői

Eddig említésre kerültek elnökjelöltek, kormányzók, pártelnökök és miniszterek. Befolyásos politikusnők, de nem a legbefolyásosabbak; híresek, de mégsem a legismertebbek Mexikóban. A XXI. századi politikai élet két meghatározó személyisége ugyanis Marta Sahagún és Elba Esther Gordillo.

Marta Sahagún Michoacán államból származik, a nyolcvanas évek vége óta tagja a Nemzeti Akció Pártjának, 2000-től elnöki szóvivő. A következő évben feleségül ment Vicente Fox mexikói elnökhöz. Ezután primera dama. A hagyományos szerepkört informális kapcsolatai és ambíciói révén jócskán kitágította, sőt, egy ideig úgy tűnt, indul a következő elnökválasztáson.

Az egész ország ismerte. Jól mutatják ezt a Proceso politikai magazin címlapjai. A hetente megjelenő kiadvány borítóján 2001 óta Marta Sahagúnt láthatjuk a legtöbbször a mexikói politikai élet női szereplői közül. A szalagcímek ugyanakkor korántsem hízelgőek, például: „Az elnöknő” (No. 1291); „Mindent a hatalomért” (No. 1423); „A hatalom mámorában” (No. 1488) és „Marta – a hatalomgyűjtő” (No. 1345). Utóbbi címlap igen árulkodó: Vicente Fox hátat fordít nekünk, Marta ugyanakkor ránk néz és visszaint, sőt még vissza is kacsint. A kép – és a cím is – azt sugallja, a feleség a valódi főnök. Marta Sahagún végül nem lett se elnök, se elnökjelölt, viszont Mexikó szerte talán a legismertebb politikusasszonnyá vált.{594}

Ismertségben vele csak Elba Esther Gordillo vetekedhet. A „Tanítónő” (la Maestra) majdnem fél évszázaddal ezelőtt lépett be a Közoktatási Dolgozók Országos Szakszervezetébe (Sindicato Nacional de Trabajadores de la Educación, SNTE), és az Intézményes Forradalmi Pártba. Utóbbinak 2002 és 2005 között főtitkára volt, elnöke viszont nem lett. Kilépett, és megalakította saját politikai szervezetét az Új Szövetséget (Partido Nueva Alianza, PANAL). A pártot családi és politikai kapcsolataira, legfőképpen pedig a pedagógus szakszervezetre alapozta. A SNTE-tagság a PRI-érában kötelező volt, sőt még később is „illett” belépni. A szakszervezet élén pedig 1989 óta Elba Esther Gordillo állt. A PANAL a 2006-os és 2012-es elnökválasztásokon is indított saját jelöltet – esélytelenül. A párt viszont bejutott a Kongresszusba, s a „Tanítónő” állítólag nem elhanyagolható szerepet játszott mind Felipe Calderón (PAN), mind Enrique Peña Nieto (PRI) választási győzelmében. Ennek ellenére, vagy talán éppen ezért, 2013 februárjában letartóztatták. Bukását nem biztos, hogy túléli pártja, a PANAL. Mindenesetre a szervezeten belüli erőviszonyok megváltozására utal, hogy 2013 őszén Mónica Arriola Gordillo, a Maestra lánya, távozni kényszerült a főtitkári székből.{595}

Martha Sahagúnhoz hasonlóan, Elba Esther Gordillo is visszatérő szereplő volt a Proceso címlapjain. Ott látható a 2013. március másodikain is, már elfogása után, rács mögött. „Elba Esther Gordillo mindig is hivalkodott négy elnöki ciklus alatt megmagyarázhatatlan úton szerzett, mértéktelen gazdagságával. Szemérmetlenül tárta a világ elé ingatlanjait, drága ékszereit és ruháit. Nem titkolta senki előtt, hogy a PRI által ráruházott politikai és szakszervezeti vezető szerep révén szerezhette meg őket.”{596} A „Tanítónőt” sikkasztás vádjával tartóztatták le. A pedagógus szakszervezet örökös feje, „Doña Perpetua”,{597} csaknem 25 év után lekerült – legalábbis egy ideig – a politikai élet színpadáról.

Elba Esther Gordillón és Marta Sahagúnon kívül, akik a politikusasszonyok közül a leggyakrabban szerepeltek, a Procesónak természetesen más női arcai is voltak, sőt a nőket ábrázoló címlapok száma növekvő tendenciát mutat. Ugyanakkor az is igaz, hogy ezek aránya a 20. században minimális volt, és még ma is kevés. Az 1990 és 1999 között megjelent 520 címlapból mindössze tizenhármon, a 2000 és 2009 közöttieken pedig negyvenkilencen találunk női szereplőket. A 2010-12-es időszakban három év alatt 19 ilyen címlap jelent meg. Ugyanakkor az arány még így is csekély: 2,5% a kilencvenes években, 9,4% a 21. század elején és 12% napjainkban. A mexikói politika tehát továbbra is a férfiak világához kötődik, de emellett, egyre aktívabb a nők politikai szerepvállalása. Utóbbi tendencia valószínűleg tovább fog erősödni. Ebbe az irányba mutatnak többek között a mexikói demográfiai és oktatási trendek, illetve a politikai erőteret módosítani kívánó kvótarendeletek.

Kilátások

A változásokat próbálták felgyorsítani, mondhatni kikényszeríteni a női kvóták. A társadalom azonban, s különösen a mexikói politika, úgy tűnik nem érett meg erre az erőviszony eltolódásra. Ennek egyik oka éppen a pozitív női politikusmodellek hiányában keresendő. A legismertebb politikusasszonyokra gyakran vetett árnyékot a korrupció és a nepotizmus, a nőket tehát nem feltétlenül tartják tisztességesebb politikai szereplőknek, mint a férfiakat. Következésképp a kvótákat nem ritkán kijátszották, kiskapukat kerestek, s így a rendelkezések többször módosításra szorultak. Az első kvótában (1993) az állt, hogy a politikai pártoknak belső szabályaik és dokumentumaik segítségével elő kell mozdítaniuk a nők nagyobb részvételét az ország politikai életében.{598} Azért, hogy ez ne csak papíron maradjon, 1996-ban újabb előírás született, amely már pontosan meghatározta az arányokat, azaz, a képviselő- és szenátorjelöltek esetében egyik nem aránya sem haladhatta meg a 70%-ot.{599} A pártok alkalmazkodtak az új szabályokhoz. A 2000-es választások alkalmával például az Intézményes Forradalmi Párt jelöltjeinek 68,9%-a volt férfi és 31,2%-a nő, míg a Szövetség Mexikóért – PRD és több kisebb párt koalíciója – esetében 66,75% férfi és a többi nő.{600} A százalékarányok nagyon közel jártak a küszöbértékhez, ezért a felső határt 2007-ben 60%-ra módosították.{601}

Mindezek folytán a mexikói politikai életben a nők súlya emelkedett, viszont a tervezett mértéket nem érte el. A pártok hajlamosak voltak az egyéni körzetekben férfiakat indítani, mert esélyesebbnek tartották őket a győzelemre. A politikusnők inkább pártlistákon szerepeltek, s annak is általában az utolsó harmadában, ami viszont kevesebb lehetőséget kínált számukra, hogy ténylegesen bejussanak a Kongresszusba. Mindezek ellenére nőtt a képviselőnők és szenátornők száma. Nehezen viselte ezt a hagyományosan férfivilágnak számító mexikói politika, s megjelent az a furcsa gyakorlat, hogy számos nő, miután megválasztották, posztjáról szinte azonnal lemondott, így helyére az úgynevezett suplente (helyettes) került, aki férfi volt. Fontos megjegyezni, hogy ehhez nemcsak a sokat szidott hagyományos mexikói férfidominancia kellett, hanem a nők aktív együttműködése is. A közfelháborodás végül elsöpörte ezeket az úgynevezett Juanitákat,{602} s 2011. november 30-án a Választási Bíróság (Tribunal Electoral del Poder Judicial de la Federación, TEPJF) elrendelte, hogy a helyetteseknek és az eredetileg megválasztott kongresszusi tagoknak azonos neműeknek kell lenniük.{603}

Az utóbbi évtizedekben Mexikó polgárai között is megnőtt a nők aránya. 1970-ben az országnak nagyjából 48 millió lakosa volt, ebből 49,9% férfi és 50,1% nő. Negyven évvel később, 2010-re, a lakosság több mint duplájára nőtt, meghaladta a 112 milliót; megoszlását tekintve 48,8% férfi és 52,2% nő.{604} A férfi-nő különbség tehát számszerűleg és arányaiban is jelentősen növekedett. Ebben minden bizonnyal fontos szerepet játszott az emigráció. A 0-14 éves korcsoport kivételével minden korosztályban a nők vannak többségben. Ha az országos adatokat nézzük, 2,6 millióval több nő élt Mexikóban 2010-ben. Ez a különbség a választói névjegyzékben is tükröződik. Több a nő, aki választhat és elvileg választható. Persze egyáltalán nem biztos, hogy a nők nőkre szavaznak, ehhez égető szükség lenne pozitív női politikusmodellekre.

A jövőre nézve óriási a jelentősége a nemi arányok módosulásának az egyetemeken. 2010-ben a mexikói „felsőoktatásban 2.766.000 diák tanult, akik a 19 és 23 év közötti korcsoport 29%-át tették ki. Minden 100 hallgatóból 50 nő volt, ami azt jelenti, hogy negyven év alatt az egyetemre járó nők aránya 184%-kal, míg az ott tanuló férfiaké csupán 38%-kal emelkedett.”{605} A diplomás nők számának növekedése a politikai életben is tükröződhet.

Mindezeket figyelembe véve, nagyon valószínű, hogy a nők még aktívabb szerepet vállalnak majd a mexikói politikában. Denise Dresser gondolataira visszatérve, bizonyosan többet érnek majd el. Szívből remélem, hogy örömüket is lelik benne.

Berta Tibor
A LÁTHATATLAN NŐ.
TÖREKVÉSEK A NŐ TÁRSADALMI JELENLÉTÉNEK NYELVI MEGJELENÍTÉSÉRE A MAI SPANYOLORSZÁGBAN

A nők társadalmi szerepének alakulása a történészek, a társadalomtudósok, a kultúrtörténetet kutató szakemberek és a hétköznapi ember számára is érdekes, napjainkban pedig különösen aktuális téma. Míg a hagyományosnak tekintett társadalomban a nő a férfitól gazdasági és fizikai értelemben függő, egyedül a háztartásért és a gyereknevelését felelő háziasszony szerepét tölti be, a modern társadalomban önálló individuum, akinek tevékenysége nem korlátozódik az otthon körül végzett feladatokra, hanem kiterjed a külvilágban korábban a férfi által uralt területekre is. A hagyományos társadalomra jellemző hierarchikus viszony a modern társadalomban egyre inkább egyenlővé válik. Ez a hosszú folyamat az általában férfiközpontúnak tartott Spanyolországban a XX. század első felében indul meg, de ekkor is csak kivételesen, a köztársaság időszakában fordult elő például az, hogy a spanyol kormány egyik minisztere nő legyen. Az ezután következő, a férfi-női szerepeket keresztény-konzervatív alapon meghatározó hosszú Franco-korszak nem kedvezett a nőmozgalmak emancipációs törekvéseinek. A negyvenes évek spanyol filmjeiben a „nő életének egyetlen célja az anyaság, de legalább is a férj érdekében történő önfeláldozás”.{606}

A nőknek a spanyol társadalomban betöltött szerepében csak a század második felében, de különösen a demokratikus átmenet időszakát követően következett be jelentős változás. A század nyolcvanas éveitől kezdődően azonban a nők már rendszeresen és egyre nagyobb arányban jelennek meg számos korábban férfiak által űzött foglalkozás művelői, valamint a köz- és a vállalati szféra olyan fontos tisztségeinek viselői között, amelyeket néhány évtizeddel korábban szinte kizárólagosan férfiak töltöttek be. A nők helyzetét vizsgáló spanyol Instituto de la Mujer statisztikai adatai szerint jelenleg évről évre emelkedik a nők aránya az orvosok, a jogászok és a közgazdászok között, és ugyanez a tendencia érvényesül a közigazgatás és a politika terén is. A nők aránya a polgármesterek között az 1983 és 2012 közötti időszak alatt 2,04 százalékról 17,17 százalékra, a Pénzügyminisztérium és a Gazdasági Minisztérium fontos tisztségviselői között a 2002-től 2013-ig terjedő periódus alatt 2,70 százalékról 18,92 százalékra nőtt,{607} 2008-ban pedig a Zapatero-kormányban nagyobb volt a nők aránya a férfiakénál, amivel Spanyolország megközelítette az ezen a téren Európában vezető Finnországot.

A fentiek alapján kijelenthetjük, hogy a mai Spanyolországban már elfogadott a nők jelenléte fontos, felelősségteljes posztokon – talán sokkal inkább, mint a mai Magyarországon. Ugyanakkor az is nyilvánvaló, hogy ez a valóban fejlődést jelentő állapot csupán egy folyamat első lépésének tekinthető, hiszen egyáltalán nem mindegy, hogy a nők megjelenése csak elfogadott, vagy pedig természetes dolog az adott társadalom számára. Ugyanígy nem mindegy, hogy a nők mintegy látens módon, a társadalom számára tulajdonképpen láthatatlan formában fejtik-e ki a férfiakéval megegyező tevékenységüket, vagy a társadalom tudatában is van ezzel a szerepükkel; véleményünk szerint csak az utóbbi esetben beszélhetünk a nemek teljes társadalmi egyenrangúságáról.{608}

A nemek tényleges társadalmi egyenlőségéhez a nemekkel kapcsolatos sztereotípiák megszüntetése is szükséges, ebben a folyamatban pedig a nyelvnek két oknál fogva is nagy szerepe van: egyrészt azért, mert a társadalmi folyamatok nemcsak magára a társadalomra, hanem a rajta keresztül a kommunikáció általa használt eszközére, a nyelvre is hatással vannak, másrészt pedig azért is, mert maga a nyelvhasználat is hatást gyakorol a társadalmi gondolkodásra. Írásunkban a társadalmi és a nyelvi változásnak ezt a bonyolult, buktatókkal és konfliktusokkal is terhelt viszonyát szeretnénk illusztrálni az utóbbi évtizedekben forradalminak tekinthető társadalmi változásokon átment spanyol társadalom és a spanyol nyelv példáját használva.{609}

Ha a társadalomnak a nyelvre gyakorolt hatását kívánjuk vizsgálni, megállapítható, hogy a nők megjelenése korábban kizárólag férfiak által uralt területeken a nyelv és a társadalom között fennálló szoros, fentebb említett kapcsolatnak köszönhetően kétségtelen következményekkel járt a spanyol nyelv rendszerében. Ennek érzékeltetéséhez mindenekelőtt át kell tekintenünk a spanyol főnév neme és alakja közötti összefüggéseket.

A személyeket jelölő spanyol főnevek –eltekintve néhány témánk szempontjából kevésbé lényeges részletkérdéstől– a következő három nagy csoportra oszthatók.{610} Az első csoportba az olyan egyalakú, állandó nemű főnevek tartoznak, mint persona, n ‘személy’, víctima n, ‘áldozat’, criatura n ‘gyermek’. A második csoportot olyan főnevek alkotják, amelyek a nemüket a természetes nem szerint változtatják, de alakjuk ezt nem jelzi, mint az estudiante, h/n ‘diák(lány)’, presidente h/n ‘elnök(nő)’ főnevek esetében. A harmadik csoportot a nemüket a természetes nem szerint változtató és alaktani szempontból külön hímnemű és nőnemű morfok váltakozását mutató főnevek alkotják; ilyenek például  az alumno, h ‘tanuló’, alumna, n ‘tanuló(leány)’ és a profesor, h ‘tanár’, profesora, n ‘tanárnő’ főnevek.

Az utóbbi évtizedekben változások következtek be a fentebb bemutatott rendszerben, melyeknek eredményeképpen olyan foglalkozásnevek, amelyeknek alakja eredetileg nem jelölte a hím- és nőnem váltakozását, nőnemben most már külön -a suffixumot kapnak. Ez lényegében azt jelenti, hogy a korábban csupán hímnemben, egyetlen alakkal használt foglalkozásnevek egy része spontán módon kettéhasadt oly módon, hogy új, a nőnemet alaktanilag is jelző alakok jöttek létre, melyek váltakoznak az eredeti, hímnemű alakokkal.

Az egyalakú főneveknek ez a spontán megkettőződése gyors ütemben elterjedt a nyelvhasználók körében, és ennek engedve a Spanyol Királyi Akadémia az új nőnemű alakok egy részét beemelte az akadémiai normába. Erre utal Leonardo Gómez Torrego Manual de español correcto című kézikönyvében a következő szavakkal: „Mivel a nők számára elérhetővé váltak bizonyos posztok, amelyeket nemrég még kizárólag férfiak tölthettek be, a Spanyol Királyi Akadémia sok eredetileg egyalakú főnevet kettéosztott, azokat hímnemű és nőnemű formákkal ellátva”.{611} Az idézett részlet nemcsak azt a tényt közli, hogy változások történtek az akadémiai normákban, hanem arra is utal, hogy ezeket a változásokat a társadalomban végbement átalakulások váltották ki. Kézikönyvének egy későbbi, bővített és átdolgozott kiadásában Gómez Torrego még nyilvánvalóbb módon fogalmazza meg a társadalmi változás jelentőségét: „Az a társadalmi valóság, amely a nők számára elérhetővé tett korábban kizárólagosan férfiakhoz kapcsolódó tisztségeket, címeket vagy foglalkozásokat, hozzájárult olyan változásokhoz, amelyek a biológiai nem kifejezésével kapcsolatos nyelvtani nem alaktanában következtek be”.{612}

Ami magát a nyelvi változást illeti, az említett morfológiai eljárás az -o végződésű főnevek esetében gyakorlatilag rendszerszerű, így a korábban mindkét nem vonatkozásában kizárólagosan használt abogado, médico és ministro formák mintájára létrejövő abogada, médica, ministra alakok létrejöttét gyakorlatilag természetesnek tekinthetjük.{613} Ugyanakkor a nyelvhasználatban némi bizonytalanságot jelent az, hogy a jelenség számos -e vagy mássalhangzós végződésű főnevet is érintett, melyek esetében kevésbé szükségszerű a külön -a végű alakok létrejötte, mivel ezek elvben mindkét nemmel kompatibilisek.{614} Így miközben az estudianta vagy cónsula alakok továbbra sem elfogadottak a ‘diáklány’ illetve a ‘konzulasszony’ jelentés hordozóiként, addig mások, mint például a presidenta vagy a jueza alakok elterjedtek és elfogadottak ‘elnöknő’ és ‘ügyvédnő’ jelentésben. Hozzá kell tenni azonban, hogy a mérvadó források szerint a fenti érvek miatt az utóbbiak mellett továbbra is használhatóak nőneműekként is az eredetileg egyalakú presidente és juez alakok.{615} Tulajdonképpen olyan nyelvi változásról van szó tehát, amely nyelvi eszközökkel, az említettek alapján esetenként a nyelvi rendszer adta lehetőségeket akár túlzó módon alkalmazva is hozzájárult ahhoz, hogy a nők ne csak jelen legyenek a korábban csakis férfiak által uralt területeken, de jelenlétük a nyelvhasználó társadalom számára jól érzékelhető, vagyis a nyelvi rendszerben –az adott főnevek alakjában– is látható legyen.{616}

Az Akadémia határozata tehát végül is egy társadalmi változások által kiváltott, spontán módon megjelent és elterjedt nyelvi változást hagyott jóvá a nyelvi rendszer tekintetében. A kortárs Spanyolországban azonban, ahol a nemi alapú nyelvi diszkrimináció elkerülésére irányuló hivatalos törekvések a kilencvenes évektől jelen vannak, intézményes, ha úgy tetszik hivatalos, „felülről jövő” politikai lépésekre is sor került. Így például számos előzmény után a 3/2007. számú alkotmánykiegészítő törvény a nők és férfiak közötti valós egyenlőségről néven ismert jogszabály 14. cikkelye kinyilvánítja, hogy a közintézmények tevékenységében fontos szerepet kap „a nemi diszkrimináció nélküli nyelvhasználat kialakítása a közigazgatás területén, és annak előmozdítása valamennyi társadalmi, kulturális és művészeti kapcsolat tekintetében”.{617} A törvényben megfogalmazott elvárásnak megfelelve az egyetemek és más közintézmények a nyelvi diszkrimináció elkerülését lehetővé tevő ajánlásokat, nyelvi útmutatókat dolgoztak ki. Ezekben elsődleges kérdésként szerepel annak a problémának a megoldása, hogy a spanyol nyelvtanban –más nyelvekhez hasonlóan– a hímnem jelöletlen, míg a nőnem általában jelölt, azaz specifikus eleme az oppozíciónak, vagyis a hímnemű főnevek általános jelentésűként mindkét nem vonatkozásában használhatóak, míg a nőneműek általában nem. A granadai egyetem által kiadott útmutató elismeri, hogy a hímnem –kizárólag nyelvészeti szempontból– jelöletlen, ezért alkalmas nemcsak a férfi jelölésére, hanem általános jelentés hordozására is, azonban kiemeli, hogy ennek a nő társadalmi jelenlétének egyfajta elrejtése lehet a következménye. Úgy véli ezért, hogy „ilyen használata a hímnem univerzális értelmezéséhez vezet, és hozzájárul a nyelvi diszkriminációhoz, ezért lehetőség szerint a nyelv által kínált egyéb eszközök alkalmazásával el kell kerülni”.{618} Az idézett részlet értelmezése alapján tehát arra a következtetésre juthatunk, hogy noha a hímnem valóban egy nyelvtani oppozíció jelöletlen tagja, és mint ilyen, univerzális jelentéssel is bír, ez az értelmezése azonban nem teszi lehetővé a nők valós társadalmi szerepük szerinti megjelenítését, nem biztosítja társadalmi láthatóságukat, így a társadalomban egyre jelentősebb szerepet betöltő nők valójában mégis láthatatlanok maradnak a közösség számára. E gondolatmenet mentén haladva az egyszerre nyelvészeti és társadalmi probléma kezelése érdekében az említett kézikönyvek igen változatos megoldásokat javasolnak. A málagai egyetem kiadványában például az általános jelentésű hímnemű forma elkerülésére alapvetően három eltérő módozatot figyelhetünk meg: általános, kollektív értelmű főnév használatát - az általános jelentésűként és kizárólagosan hímneműként is értelmezhető los alumnos ‘a diákok’, los ciudadanos ‘az állampolgárok’, los descendientes ‘a leszármazottak’ helyett az el alumnado ‘diákok (diákság)’, a la ciudadanía ‘állampolgárok’, a la descendencia ‘leszármazottak’-, körülírásos szerkezetek alkalmazását - az el deudor ‘az adós’ és az el creditor ‘a hitelező’ helyett a la persona deudora ‘az adós (személy)’ és a la parte creditora ‘a hitelező (fél)’-, illetve amennyiben ez nem lehetséges, akkor külön hímnemű és nőnemű alakok –el viudo helyett el viudo o la viuda ‘özvegy’, el propietario helyett el propietario o la propietaria ‘tulajdonos’, el destinatario helyett el/la destinatario/a ‘címzett’– használatát.{619}

A javasolt megoldások következetes használata kétségtelenül alkalmas a nő önálló megjelenítésére, és egyúttal a hímnemű alak általános, jelöletlen értékének csökkentésére, ezáltal valóban képes a társadalmi kapcsolatokra is hatást gyakorolni. Erre utal az a Vanguardia című napilap elektronikus kiadásában megjelent cikkben szereplő epizód, amely szerint a mai kisiskolás lányok már nem vonatkoztatják magukra a niños megszólítást; ez azt jelenti, hogy az újabb generációk számára ez a hímnemű, többes számú főnévi alak nem rendelkezik a korábbi általános ‘gyerekek’ jelentéssel, csupán ‘kisfiúk’ jelentéssel bír. Ez a példa meglátásunk szerint szépen bizonyítja a nyelvi megfogalmazásnak, a retorikának, az alkalmazott diskurzusnak a társadalomra gyakorolt hatását, ami azt is jelenti, hogy az adott kérdést valóban kezelni kell a nyelv tekintetében is.

Ugyanakkor cikkünk olvasói semmiképpen nem nyugtázhatják elégedetten hátradőlve, hogy a nemek egyenrangúságának kérdését a nyelvtan és a nyelvhasználat területén sikerült eredményesen megoldani a szakembereknek, mivel néhány olyan körülményt is meg kell említenünk, amelyek jelzik, hogy korántsem lezárt kérdésről van szó.

2012. március 4-én az El País című spanyol napilap közölte Ignacio Bosque akadémikus Sexismo lingüístico y la visibilidad de la mujer című, további huszonhat akadémikus által aláírt cikkét, melyben az elismert nyelvész szaktekintély az egyetemi útmutatókat elemezve felhívta a figyelmet az azok által javasolt megoldások számos hátrányára, az élő nyelvben való alkalmazhatóságuk nehézkességére. Akadémiai jelentésében, mely a Spanyol Királyi Akadémia honlapján is megtekinthető{620} Bosque kifejti, hogy –bár a nő megjelenítésének társadalmi igénye elfogadható és jogos elvárás– a tapasztalat azt mutatja, a javasolt megoldások gyakran a nyelvhasználattól idegenek, nehézkesek.

A gyakorlatban valóban úgy tűnik, az ajánlott megoldások több szempontból is kifogásolhatóak. Már a hímnemű és nőnemű alakok egyidejű vagy párhuzamos használatának grafikai megjelenítése is nehézséget okoz; az igen elterjedt alumnos/as megoldás a főnév alakjának szétszabdalásával jár, a szintén gyakran használt alumn@s formában szereplő ún. „kukac” pedig nem elfogadott írásjel. Nem világos továbbá, hogy a grafikus megjelenítésen túlmenően milyen szabályok alapján kellene ezeket a megoldásokat esetleges szóbeli közlés esetén használni. Az alaktani nehézségeken túl további problémák jelennek meg a szintaxis, azaz a mondatszerkesztés területén is, hiszen az egyenértékű hímnemű és nőnemű alakok párhuzamos használata során a determinánsok és jelzők következetes nem- és számbeli egyeztetése nagy figyelmet igényel a szövegek írói, szerkesztői részéről. Ezt igazolják az alábbi példák, melyek egy szülők számára írt iskolai körlevélből származnak. A szerző a / jellel elválasztott a hímnemű és nőnemű alakok egyidejű megjelenítésének módszerét alkalmazta a szövegben. Az (1a) jelzésű mondatban szereplő vuestros/as alumnos/as szintagma jelzi a szerző arra irányuló szándékát, hogy következetesen hímnemű és nőnemű alakban is megjelenítse az alumno főnevet és vele egyeztetendő vuestro birtokos determinánst, az (1b) jelzésű mondatban azonban ezt már nem sikerül maradéktalanul teljesíteni, így a para los alumnos/as de 4º de Primaria szintagmában a névelő csak a los hímnemű alakban jelenik meg.

(1)a.Ya todos los centros de Primaria nos conocéis, puesto que no nos ha quedado ningún centro de Alcalá sin llevaros nuestro salón de juegos para vuestros/as alumnos/as de 6º .

b.El sábado 18 de Abril [sic] habrá una gymkhana, organizada para los alumnos/as de 4º de Primaria. Las bases las tenéis en el documento adjunto.

A fenti példához hasonló esetek igen gyakran előfordulnak, így érhető, hogy Bosque számára úgy tűnik, a javasolt megoldások néha értelmetlenül igyekeznek elkerülni a hímnemű alakoknak egyébként nemcsak a spanyolban, hanem más újlatin és nem újlatin nyelvben is meglévő általános, jelöletlen értékű használatát, ami gyakran nehezen megoldható feladat elé állítja a nyelvhasználót. Visszatérve a niños főnév példájára elmondhatjuk, nem világos, hogy a hímnemű és nőnemű alakokat mellérendelve megjelenítő, a nyelvhasználatot láthatóan megnehezítő los niños y las niñas megoldás mellett milyen módon fejezhetjük ki a kisfiúk és kislányok összességét, ha általános értelemben a hímnemű alak erre többé már nem alkalmazható.

A cikk igen nagy vitát kavart, amely a különböző szakmai és nem szakmai körökben napjainkban is zajlik. További, a Bosque által fogalmazott szöveget támogató és bíráló cikkek jelentek meg. Az előbbiek a nyelvtani kategóriák „erőszakos” megváltoztatását, az utóbbiak a társadalmi szükségszerűséget emelik ki. Mindez mindenképpen jelzi a téma fontosságát a nő társadalmi helyzetére rendkívül érzékenyen figyelő spanyol társadalomban.

Rövid összefoglalásként elmondhatjuk, hogy a bemutatott példák a társadalom és a nyelv kölcsönhatásának két eltérő irányú mozgását illusztrálták. Az első esetben azt láthattuk, hogy a nő társadalmi szerepének megváltozása, jelentőségének növekedése a spanyol nyelvtan morfológiájában spontán változásokat hozott, melyek egy része mintegy következményként intézményessé, az akadémiai norma részévé is vált. A második eset azt mutatta be, hogy a nyelv milyen módon használható a nő társadalmi jelentőségének megfelelő megjelenítésére, illetve azt, hogy a nemi megkülönböztetés elkerülését célzó, felülről jövő, tudatos, társadalmi szempontból indokolt, de nem kellőképpen átgondolt, a nyelvész szakemberekkel nem egyeztetett megoldások továbbra is problematikussá, és rendkívül aktuálissá teszik ezt a kérdést.

Szilágyi Ágnes Judit
RÓZSASZÍN DAGÁLY, EROTIKUS BALOLDAL ÉS ANTI-FEMINIZMUS - NŐK, POLITIKA, FEMINIZMUS AZ ELMÚLT KÉT ÉVTIZEDBEN LATIN-AMERIKÁBAN

Nagyon messziről indultak, indultunk. Az európai tradíció, ami a latin-amerikait is formálta, a nők köz- és magánéleti lehetőségeit mindig is erősen korlátozta. Röviddel a francia felvilágosodás kora előtt, a fél világnak mintát adó Párizsban Saint-Simon herceg például a következőt tapasztalja: „… midőn Saint-Albin megvédte doktori értekezését a Sorbonne-on, Madame, merőben botrányos és merőben szokatlan módon viselkedvén, megjelent ott, noha hölgy, bármilyen magas rangú lett légyen is, még sohasem tette be a lábát a Sorbonne-ra, és ilyet el se képzelhetett.”{621}

A latin-amerikai civilizáció formálásában - legalábbis a szubkontinens felét kitevő Brazíliában - meghatározó, amúgy frankomán portugál kultúrában a nők nyilvános szerepléstől való elzáratottsága még több mint két évszázaddal később is a dolgok normális rendje. Röviddel az első, liberális szellemben fogant köztársaság megalakulása (1910) után az angol női aktivista, újságíró, Ethel C. Hargrove Portugáliában járva a következőket jegyezi fel egy lisszaboni fogadásról: „A fogadás látványos külsőségek mellett zajlott. A fényárban úszó, színpompás teremben több száz vendég vett részt a díszvacsorán, közöttük volt az angol követ, Sir Arthur Hardinge és számos portugál államhivatalnok, vezető újságírók, orvosok, ügyvédek, kétségtelenül a város legjobb köreinek képviselői, valami mégis hiányzott. Egyetlen portugál hölgy sem volt jelen. Lady Hardinge látta el a háziasszonyi teendőket, igazán elragadóan, de őszinte sajnálatomra nem volt alkalmunk találkozni Portugália vezető asszonyaival.”{622}

Harmadik történelmi példám már az Európától politikai és szellemi értelemben is távolodó, önállósodó Latin-Amerikából való. A helyszín Észak-kelet Brazília fontos kikötője, Recife, ahol a XIX. század elején az utazó jó családból való, tehetős, fehér nővel nem nagyon találkozhatott az utcán, ezek a nők az otthonukba zártan éltek. Viszont más, különböző társadalmi helyzetű (szabad vagy rabszolga) és különböző bőrszínű (főleg fekete és mulatt) asszonyt sokat lehetett látni szerte a városban. Ezek a nők többnyire árultak valamit. A fejükön hordott kosárból kiáltozva kínálták portékáikat: ínyenc falatokat (édességeket, banánt, narancsot) vagy akár szép kendőket. Más esetben saját testüket. Mind a rabszolgák, mind a felszabadítottak között sokan voltak ugyanis, akik száraz vagy szoptatós dajkának kínálkoztak, a maguk megélhetésére vagy gazdáik hasznára, esetleg szabadságuk megváltására gyűjtve. Recifében valódi dajka és anyatej piac működött ebben az időben, és ez a szokás egészen az 1920-as évekig megmaradt, amikor Brazíliában az orvosok köréből erőteljes, a paternalizmustól sem mentes kampány indult ellene, mondván, elsődlegesen az anya kötelessége gyermeke táplálása és gondozása. Ezzel közegészségügyi, államilag szabályozandó problémává lépett elő a dajkák helyzete.{623}

Ugorjunk az 1990-es és 2000-es évekbe, amikor soha nem látott mértékben növekedett meg a nők hatalma és részvétele a latin-amerikai országok politikai életében. Ennek legnyilvánvalóbb jele, hogy több női köztársasági elnököt választottak meg, éppen a kontinens legjelentősebb államaiban. Például a térség talán legkonzervatívabb szavazói Chilében 2006-ban, a szocialista párt színeiben induló Michele Bacheletet. Argentína elnöke 2007 óta Cristina Fernández de Kirchner, aki a peronista örökséget folytató, Justicialista Párt utódjaként fellépő bal-balközép Győzelmi Front (Frente para la Victoria, FPV) jelöltje volt. 2010 októberében Brazíliában a két sikeres ciklust záró Luiz Inácio Lula da Silva közeli munkatársa, Dilma Rousseff került hatalomra, a balközép Munkáspárt (Partido dos Trabalhadores – PT) képviseletében. Violeta Barrios Torres de Chamorro Nicaragua elnöke volt (1990-1997), akit egy rendkívül széles, anti-sandinista pártszövetség (Unión Nacional Opositora, UNO) támogatott, melyben konzervatívok, liberálisok, kommunisták stb. egyaránt részt vettek. A Guyanai Köztársaság elnöke 1997-től 1999-ig a szocialista (People's Progressive Party) politikus, Janet Jagan volt. Mireya Moscoso panamai elnök (1999-2004) néhai férjéről, a korábbi panamai elnökről elnevezett nacionalista párt, a Partido Arnulfista, (PA) támogatásával győzött a választásokon. A 2010-es Costa Rica-i elnökválasztást pedig Laura Chinchilla nyerte, az ország legnépszerűbb pártja, a balközép Partido Liberación Nacional színeiben. De a vesztes elnökjelöltek között is találunk nőket: Keiko Fujimori Peruban indult 2011-ben, Sandra Torres Casanova szintén 2011-ben Guatemalában. Ezek az asszonyok gyakran férjük vagy apjuk nyomdokain haladnak a politikai pályán.

Nem csak az (elnöki rendszerek esetében széles jogkörrel rendelkező) államfők között, hanem a miniszterelnöki poszton is számos női politikust találunk, főként Közép-Amerikában. Dominikában María Eugenia Charles, példátlanul hosszan, 1980-tól 1995-ig viselte ezt a tisztséget. A Brit Nemzetközösséghez tartozó Jamaicában Portia Simpson-Miller előbb 2006-2007-ben volt kormányfő, majd 2012-ben ismét megválasztották. Ugyancsak a Nemzetközösség tagja Trinidad és Tobago, ahol 2010 óta Kamla Persad-Bissessar vezeti a kormányt. Ez a tendencia a közép-amerikai külbirtokok esetében még előbb megkezdődött. A kontinens első női miniszterelnöke Lucinda E. da Costa Gomez volt 1977-ben, a 2010-ben feloszlott Holland Antillákon, ahol több női politikus is betöltötte ezt a tisztséget (1984-1986 és 1988-1993 között Maria Ph. Liberia-Peters; 1993-ban és 1998-1999-ben Suzanne F.C. Camelia-Römer; 2003-2004-ben Mirna Louisa-Godett, és végül 2006-tól 2010-ig Emily de Jongh-Elhage). A francia Guadalupe kormányfője 1982-től 1985-ig Lucette Michaux-Chevry volt. Ahogy az USA-val társult államban, Puerto Ricóban 1988 és 1990 között Sila María Calderón Serra; 1996-tól 1999-ig Norma Burgos Andújar, majd 2005-ben Marisara Pont Marchese volt a miniszterelnök.{624}

Számos latin-amerikai országban hoztak törvényt a képviselőjelöltek összetételére vonatkozó női kvótáról. Ezek közül csak azokat emelném itt ki, ahol a parlamentben a női politikusok aránya meghaladja a meglehetősen alacsony magyarországi 9,1%-ot: Argentína (37,4%), Bolívia (25,4%), Kolumbia (12,7%), Costa Rica (38,6%), a Dominikai Köztársaság (20,8%), Ecuador (32,3%), a Guyanai Köztársaság (31,3%), Honduras (18%), Mexikó (26,2%), Nicaragua  40,2%), Paraguay (12,5%), Uruguay (15,2%){625}, és a nők jogainak biztosításában sok tekintetben élen járó Kuba (43,3%).

A nők térnyerése a hatalmi pozíciókban, illetve az a jelenség, hogy problémáik egyre inkább előtérbe kerülnek a latin-amerikai országok közéleti vitáiban, összekapcsolható az úgynevezett baloldali hullám kibontakozásával, az angolszász szakirodalom által gyakran csak rózsaszín dagályként (pink tide) emlegetett folyamattal. A baloldali hullám programjai gyakran alkalmazzák a nő-párti retorikát, mégis, a női szempontok - nem ritkán esetükben is - politikai alku áldozatul esnek a hatalom ideológiai öndefiníciójától függetlenül. Nemcsak a baloldali retorika, de a női felső vezetők hatalomba kerülése sem jelent feltétlen garanciát az aktivisták által leginkább szorgalmazott változások megvalósulására. „Ugyan a nők hatalomra kerülésével valamelyest felborul a tradicionális társadalmi rend, ám ettől még nem feltétlenül képviselnek progresszív szellemiséget. Közép-Amerikában a női elnökök mindig is rendkívül konzervatívak voltak […] gazdasági és társadalmi kérdésekben egyaránt – még olyankor is, ha ezek közvetlenül a nőket érintik, mint például az abortuszjog.”{626} Az abortusz megkötöttségek nélkül csak Kubában, Guyanában és Puerto Ricóban engedélyezett, hét latin-amerikai országban viszont minden körülmények között tilos. A művi vetélés csak a bűncselekményekből származó vagy az anya életére, egészségére veszélyes terhességek esetében engedélyezett Bolíviában. Dél-Amerikának ebben az egyik legszegényebb, 9 millió lakosú országában a 2000-es évek közepén a halálokok között harmadik helyen állt az illegális abortusz és következményei. Becslések szerint évente 30-40 ezer titokban végzett terhességmegszakítás történik. Ugyan az engedélyezett esetek egy része relatíve jó körülmények között zajlik az ország 12 klinikáján, de mivel ez a beavatkozás drága, elérhetetlen sok nő számára, akik más megoldást keresnek.{627}

A nők előretörése a latin-amerikai országok politikai életében nem előzmények nélkül való jelenség. A jogaik védelmében fellépő mozgalmak végig kísérték a XX. század történetét, és bár az 1980-as évekig – főként az autoriter rezsimekben – csekély hatásuk volt a kormányok politikájára, még a legkeményebb diktatúrák idején is működőképesek maradtak. A nőket mindig ott találjuk az antidemokratikus rezsimek (pl. Chilében vagy Argentínában) elleni rezisztencia élharcosai és áldozatai között. Az argentin katonai diktatúra diszkreditálásában igen jelentős szerepe volt az eltűnt gyermekeikért demonstráló, fehér fejkendős, az ún. „Május téri anyák” mozgalmának (Asociación de Madres de Plaza de Mayo). Frissebb példa a kubai „Nők fehérben” napjainkban is aktív mozgalma (Las Damas de Blanco), mely azokból az asszonyokból szerveződött, akik 2003-ban politikai okokból bebörtönzött férfi hozzátartozóik szabadulásáért, illetve az általános szabadságjogok tiszteletben tartásáért demonstrálnak.

A rezisztencia viszonyai között természetes módon kapcsolódott/kapcsolódik össze a nemek közti egyenlőség kérdése a törvényesség (a törvény előtti egyenlőség) és az emberi jogok mindenkit érintő kérdéseivel, a nők sajátos problémái a korszak technológiai fejlődéséből és a modernitásból adódó általános kihívásokkal, illetve az államok és népek közötti egyenlőtlenség kérdése a nők helyzetének vizsgálatával. Ezek a párhuzamosságok – és, bizonyos értelemben, maga a sajátosan latin-amerikai kultúra – adják a szubkontinens női mozgalmainak jellegzetes arculatát, hangsúlyait. Önálló fejlődésüknek azonban a belső impulzusok mellett a nemzetközi feminizmus, illetve a gender kérdések körül megélénkült általánosan tapasztalható érdeklődés, a társadalmi nemek viszonyát érintő globális diskurzus is nagy lendületet adott. A latin-amerikai nők helyzetében tapasztalható lassú, de folyamatos javulás ellenére vannak példái az előrelendülés-megtorpanás-visszalépés pulzálásának is. Ilyen a nicaraguai eset, ahol a 2010-es évek jelenségei bizonyos értelemben az 1980-as évtizedre mutatnak vissza. Egyrészt az akkori aktivisták között feltűntek a női gondolkodást máig talán legsikeresebben érvényesítő politikai erő, az 1987-ben létrehozott Baloldali Erotika Pártja (Partido de la Izquierda Erótica) alapítói. Ez a szervezet rendkívül hatékonyan lobbizott az 1987-es nicaraguai alkotmány kidolgozásakor, hiszen a korábbi, 1974-es alapokmányhoz képest, melyben semmilyen módon nem jelentek meg a nők jogai, 10 cikkelyt is el tudtak fogadtatni az egyenjogúság elősegítése érdekében. A mai, az abortusz teljes tiltásához vezető retrográd politikai fordulat ugyanakkor egy jól érzékelhető antifeminista hullám része, mely úgy is értelmezhető, mint az 1980-as években kibontakozó újfeminizmusra és a Latin-Amerikában sok helyen tapasztalható baloldali fordulatra adott válasz.{628} Nicaraguában 2006-ban szigorítottak a korábban sem éppen liberális abortusz törvényen, megtiltottak kivétel nélkül minden terhességmegszakítást, még az anya életét veszélyeztető esetekben is, ami pedig korábban engedélyezett volt. Ennek ellenére az abortuszok aránya jóval meghaladja a nyugat-európai vagy az Egyesült Államok-beli átlagot, és több tízezer nő halálához vezet.

Éppen ellenkező folyamat zárult le nemrégiben Uruguayban. A korábbi elnök, Tabaré Vázquez (2005–2010) 2008-ban még vétót emelt az uruguayi kongresszus határozata ellen, mellyel egy 1938-as törvényt megváltoztatva, legalizálni kívánta a művi terhesség megszakítást. 2011 novemberében azonban az indítvány ismét a szenátus elé került, és decemberben el is fogadták azt. Az elnök, José Mujica (ahogy elődje, ő is a balközép Széles Front politikusa) ezúttal nem gördített akadályt a lakosság 63%-a által támogatott törvény ratifikálása elé.

Kétségtelen, hogy a nemzetközi trendek és az egyes latin-amerikai országok belső demokratizálódása együttes hatásaként a nők helyzete általánosságban javult. A válás napjainkra minden latin-amerikai országban legális lett, utoljára 2004 decemberében Chilében. Az nők részvétele erősödött a munkaerő piacon, társadalmi pozícióik lassan változni kezdtek. Különböző felmérések mutatják, hogy nemzetközi összehasonlításban (főként Afrika vagy Ázsia vonatkozásában) a latin-amerikai nők pozíciói nem a legrosszabbak, bár ez azért nem jelenti azt, hogy minden rendben lenne. Az alapvető emberi jogok, az esélyegyenlőség és a tanulási lehetőségek terén érzékelhető a legjelentősebb javulás, míg a nők elleni erőszak és a reprodukciós jogok tekintetében lassabb az előre lépés, annak ellenére, hogy folyamatos a nemzetközi normák átültetése a latin-amerikai országok törvényalkotásába. Azonban ebben a régióban a demokrácia és az erőszak nem áll egymással éles ellentétben, sőt a demokrácia együtt él az erőszakos gyakorlattal, a violent pluralism állapotával,{629} és ez mindenképpen sajátos kontextusba helyezi a nőket érintő kérdéseket is. Lassan sikerül a nők elleni erőszakkal szembeni fellépés szükségességét általánosan elfogadottá tenni, azonban mégis talán ez maradt a legsúlyosabb probléma. Hiszen a régióban általánosságban is jellemző maradt az a gyakorlat, hogy a konzervatív beállítottságú bíróságok a nők védelmében hozott törvények létezése ellenére sem döntenek az asszonyok javára, különösen családon belüli erőszak esetében. Ráadásul Latin-Amerikában elhíresült egy sajátos, kifejezetten nők sérelmére elkövetett bűntény típus, a feminicídium, vagyis az olyan gyilkosság, amit férfiak követnek el nőkön csakis azért, mert nők.

A szubkontinens országaiban a női szervezetek, illetve maga a feminista mozgalom, mint politikai tényező eltérő módon viszonyul a hatalomhoz. Az egyik modell a chilei, ahol a feminista aktivisták szinte kizárólag a Concentración{630} nevű tömörülés balközép pártjaihoz kötődnek. Ennek történelmi előzményei a diktatúra idejére, az Augusto Pinochet rendszerével szembeni ellenállás időszakára vezethetők vissza. Az elhúzódó rezisztencia, a politikai harc formálta közös múlt, a személyes kapcsolatok ma is szinte kizárólag az 1990-2010 között kormányon lévő erőhöz kötik a feministákat. Mivel ebbe az egy irányba köteleződtek el, korábban kormányzati tényezőkké válhattak ugyan, de később, a politikai váltó gazdaság szabályai szerint háttérbe szorultak.

Argentínában másképpen alakult a helyzet. A feministáknak több, jelentősebb párthoz voltak kötődéseik, de például a Május téri anyák mozgalma (Asociación de Madres de Plaza de Mayo) mindig is pártsemleges mozgalomként lépett fel. Az állam és a feminizmus viszonya itt nem olyan szoros, mint Chilében. Argentínában nagyobb autonómiát és szabadságot élveznek a feministák, de kapcsolatuk sokkal lazább az intézményekkel és sosem váltak kormányzati tényezőkké.{631}

Megint másként alakult a helyzet Brazíliában, ahol az 1970-es évek közepén virágzott fel az újfeminista mozgalom, párhuzamosan az ország modernizációjával. Aktivistái akkor főként magasan képzett, középosztályi értelmiségiek voltak, akik nagy figyelmet fordítottak a nemzetközi feminizmus eredményeire, ugyanakkor aktív részesei voltak a katonai diktatúra ellenzékének. Közben a legkülönbözőbb társadalmi tapasztalatot hordozó csoportokkal kerültek kapcsolatba (nagyvárosi szegényekkel, gerillákkal, szakszervezeti vezetőkkel, papokkal, háziasszonyokkal). Az együttműködés során egyrészt a brazil feministák európai vagy észak-amerikai társaiknál érzékenyebbekké váltak a szociális egyenlőtlenség problémáira és a szegényebb rétegek legfőbb gondjaira (egészség, erőszak, munka; egyes, főként baloldali képviselőik például „a testünkről magunk rendelkezünk” elvét mellékesnek tekintik, az életkörülmények javításához képest), másészt nézeteik erősen inspirálták az egyetemes politikai törekvéseket.{632} A „nagypolitikában” azonban ennek az inspirációnak a mai napig megvannak a maga korlátai. Jól példázza ezt a legutóbbi elnökválasztási kampány, melyben Dilma Rousseffnek a győzelem érdekében el kellett határolódnia korábbi, az abortusz engedélyezését igenlő álláspontjától, miután konzervatív és egyházi körök élesen támadták.{633}

Utolsó példánk a már említett nicaraguai eset, az elidegenedés esete. Az abortusz fent említett nicaraguai teljes betiltása részben a feministák és Daniel Ortega szakításának lett az eredménye.{634} Meglepő fordulat volt, mikor a parlament 2006-ban az egykor forradalmi sandinista front támogatásával szavazta meg ezt az új törvényt, ami a front korábbi elveinek feladását jelentette. Míg politikai vereséget hozott annak a női mozgalomnak, mely korábban az egyik legfontosabb és legeredményesebb társadalmi szerveződés volt Nicaraguában, addig a terhességmegszakítás ellenzői egymásra találtak, összefogtak, és politikailag rendkívül hatékonyan készítették elő a 2006. október 6-i abortuszellenes tömegdemonstrációjukat, mely csak néhány nappal előzte meg a parlamenti szavazását.

Összefüggött mindez azzal, hogy a 2000-es években Daniel Ortegából - az egykori marxista gerilla vezérből, a Somoza diktatúrát elsöprő elnökből (1985-1990), aki demokratikus választások útján 2007-ben ismét elfoglalhatta az elnöki széket - a feministák leggyűlöltebb ellenfele vált azután, hogy 1998-ban mostohalánya sokrendbéli szexuális bűnténnyel vádolta, feltárva, hogy Ortega 11 éves kora óta zaklatta és megerőszakolta. Az ügyet politikai alku keretében eltussolták, ebben mind felesége, a bántalmazott lány édesanyja, mind a sandinista mozgalom, illetve az akkor hatalmon, ma ellenzékben lévő politikai aktorok részt vettek. (2001-ben a bíróság titkosította az ügy aktáit, azt követően, hogy Ortega és az akkori elnök, Arnoldo Alemán között létrejött egy büntetlenségi paktum.) Nicaraguában a feministák és a sandinista mozgalom politikai szakítása ezután nem sokat váratott magára.

2007 után az elnök és hitvese abortusz ellenes keresztény-konzervatív retorikája egyre határozottabb lett. Majd a 2011 novemberében rendezett választási kampányban ismét kijátszották az abortusz-kártyát. Az ellenzék arról beszélt, hogy a Sandinista Front ultrakonzervatív erővé vált, mely manipulálja a közvéleményt, és az egyszerű emberek vallásosságát perverz módon kihasználja. Ezek után Daniel Ortegát több mint 66%-al újraválasztották. Miközben Nicaraguában a nők elleni erőszak növekszik, a szexuális bűncselekmények 86%-át 16 éven aluliak sérelmére követik el, a szüléssel kapcsolatos halálesetek 80%-ban pedig művi vetéléssel megmenthető lenne az anya élete.{635}

A nők problémáinak kezelése Latin-Amerikában szorosan összefonódik az általános emberi jogok kérdésével és a szociális helyzet alakulásával. A nemzetközi normák egyre inkább teret kapnak a jogalkotásban, de következetes alkalmazásuk mindig a helyi politika függvénye. A különböző női szervezetek több országban elég erősek ahhoz, hogy bizonyos befolyásuk legyen ezekre a folyamatokra, ám a nők társadalmi státusából adódó meghatározottságait ezek az eredmények egyenlőre csak kis mértékben csökkentik. Gioconda Belli nicaraguai írónő, a már említett Baloldali Erotika Pártjának prominens képviselője arról beszélt egy nemrégiben adott interjúban, hogy a latin-amerikai politikusnők olyan országokban kerültek pozícióba, ahol korábban évszázadokon keresztül férfiak dominálták a közéletet. Ezért az az elvárás velük szemben, hogy vezetőként ők is férfiként viselkedjenek, mivel az állam berendezkedése, működése alapvetően maszkulin. Tehát a legfontosabb az lenne, hogy a női hatalom is megszervezze magát, alakítsa át a struktúrákat. Új, a női gondolkodásmódnak jobban megfelelő játékszabályokat kell alkotni, méghozzá olyan asszonyoknak, akik a hatalomba érkezve sem mondanak le nőiségükről, hanem inkább arra törekszenek, hogy teljesen megváltoztassák, saját képükre formálják a társadalom működési szabályait.{636}

(A szöveg bővített változata megjelent az Eszmélet című folyóirat 24. évf. 95. számában 78-94.o.)

A kötet szerzői

BERTA Tibor, PhD, egyetemi docens, SZTE Hispanisztika Tanszék. Az Eötvös Loránd Tudományegyetemen doktorált nyelvtudományból. Kutatási területei az ibériai újlatin nyelvek története és történeti nyelvtana.

BODÓ Katalin, doktorandusz, SZTE Bölcsészettudományi Kar Történettudományi Doktori Iskola, Modernkor Program. Kutatási területei a mexikói cristero háború története, nők a cristero háborúban, a cristero háború magyar viszhangja.

CSIKÓS Zsuzsanna, PhD, egyetemi docens, SZTE Hispanisztika Tanszék. Az Eötvös Loránd Tudományegyetemen doktorált irodalom-tudományból. Kutatási területei a kortárs spanyol nyelvű széppróza és a magyar-hispán irodalmi-kulturális kapcsolatok története.

JANCSÓ Katalin, PhD, egyetemi adjunktus, SZTE Hispanisztika Tanszék. A Szegedi Tudományegyetemen doktorált történelemtudományból. Főbb kutatási területei a latin-amerikai kisebbségek és bevándorlók történelme, illetve társadalmi és gazdasági helyzete.

KATONA Eszter, PhD, egyetemi adjunktus, SZTE Hispanisztika Tanszék. A Szegedi Tudományegyetemen doktorált történelem-tudományból. Kutatási területei a XX-XXI. századi spanyol színház, Federico García Lorca és a magyarországi García Lorca-recepció.

KÉRI Katalin, PhD, habilitált egyetemi tanár, intézetigazgató, a Pécsi Tudományegyetem Neveléstudományi Intézetének igazgatója, az 'Oktatás és Társadalom' Neveléstudományi Doktori Iskola vezetője. Kutatási területei a lánynevelés és a női művelődés újkori története (XVII-XIX. század), a spanyolországi nevelés története és a XVI. századi azték nevelésügy története.

KÖKÉNY Andrea, PhD, egyetemi adjunktus, SZTE Újkori Egyetemes Történeti és Mediterrán Tanulmányok Tanszék. A Szegedi Tudományegyetemen doktorált történelemtudományból. Kutatási területei az Amerikai Egyesült Államok története, különös tekintettel a XIX. századi nyugati terjeszkedés folyamatára és az amerikai identitás formálódására, valamint az újkori Európa története.

LÉNÁRT András, PhD, egyetemi tanársegéd, SZTE Hispanisztika Tanszék. A Szegedi Tudományegyetemen doktorált történelem-tudományból. Kutatási területei a Franco-korszak film és propaganda története.

NAGY Marcel, PhD, tudósító, Efe spanyol hírügynökség. A Szegedi Tudományegyetemen doktorált történelemtudományból. Kutatási területei Latin-Amerika XIX. századi története és XIX-XX. századi eszmetörténete.

SZENTE-VARGA Mónika, PhD, habilitált egyetemi adjunktus, Pannon Egyetem, Társadalomtudományok és Nemzetközi Tanulmányok Intézet. A Szegedi Tudományegyetemen doktorált és habilitált történelem-tudományból. Kutatási területei Latin-Amerika modernkori történelme és a magyar-latin-amerikai kapcsolatok.

SZILÁGYI Ágnes Judit, PhD, habilitált egyetemi docens, ELTE Új- és Jelenkori Egyetemes Történeti Tanszék. A Szegedi Tudományegyetemen doktorált történelemtudományból. Kutatási területe a portugál nyelvű országok története a XIX-XX. században, különös tekintettel az autoriter rendszerekre és a portugál - brazil kapcsolatokra.

TARI Adrienn, PhD, spanyol nyelvtanár és tolmács. A Szegedi Tudományegyetemen doktorált történelemtudományból. Kutatási területe  Primo de Rivera  közép-kelet-európai politikája.

TÓTH Ágnes, PhD, nyugalmazott egyetemi docens, SZTE Hispanisztika Tanszék. A Szegedi Tudományegyetemen doktorált történelem-tudományból. Kutatási területei a gyarmati Latin-Amerika és Felső-Kalifornia története a XIX. században.

ZALAI Anita, PhD, főiskolai docens, SZTE JGYPK Alkalmazott Társadalomismereti Tanszék. A Pécsi Tudományegyetemen doktorált történelemtudományból. Kutatási területei a második spanyol köztársaság, a polgárháború és a Franco-diktatúra időszaka, valamint a nők helyzete a XX. századi Spanyolországban.

{1} http://bndigital.bn.br/exposicoes/brasil-feminino/

{2} PETŐ Andrea,”Társadalmi nemek és a nők története”, in: BÓDY Zsombor – Ö. KOVÁCS József (szerk.), Bevezetés a társadalomtörténetbe. Hagyományok, irányzatok, módszerek, Budapest, Osiris Kiadó, 2006, 515.

{3} Pierre GRIMAL, „Introduction à l’histoire mondiale de la femme”, in: GRIMAL, Histoire mondiale de la femme, Vol. 1. Préhistoire et Antiquité, Paris, Nouvelle librairie de France, 1965, 7. Idézi Claude FOHLEN, „A nő a társadalomban”, in: Világtörténet 1982/1., 88. (Megjegyzés: A Grimal-féle, úttörőnek számító, négy kötetes mű bevezetéséből idéző Claude Fohlen cikkének e műre vonatkozó jegyzete a Világtörténet című lapban pontatlan, nem tartalmazza a kötet francia címét és kiadójának nevét.)

{4} Gisela BOCK, „A nőkkel foglalkozó történetírás az NSZK-ban és nemzetközi összefüggésben”, in: VÁRI András (szerk.), A német társadalomtörténet új útjai. Budapest, Közép- és Kelet-Európai Akadémiai Kutatási Központ, 1990, 25-26.

{5} Georg G. IGGERS, „A történetírás elmélete és története”, in: Magyar Lettre Internationale, 2005 ősz, 58. sz., 55.

{6} A feminizmus történetéről, korszakairól számos mű íródott. Ezek számbavételére ebben a tanulmányban nincs lehetőségünk, csupán egy-két alapmunka bibliográfiai adatait közüljük: Rosemarie TONG, Feminist Thought. A Comprehensive Introduction, London, Routledge, 1992.; CSABAI Márta – ERŐS Ferenc (szerk.), Freud titokzatos tárgya. Pszichoanalízis és női szexualitás, Budapest, 1997. (A kötet több tanulmánya szól a feminizmus történetéről); Karen OFFEN, European Feminismus 1700 – 1795: A Political History, Stanford, Ca., Stanford University Press, 2000.; Catharine A. MacKINNON, A feminizmus változásai. Előadások életről és jogról (ford. Borsody Gyöngyi), Budapest, Pont Kiadó, 2001.; Marlene LeGATES, In their time: a history of feminism in Western society, London – New York, Routledge, 2001.; KENDE Anna (szerk.), Pszichológia és feminizmus, Budapest, L’Harmattan Kiadó, 2008. stb.

{7} A II. világháborút követően az ú.n. társadalomtudományi történetírás különböző formái alakultak ki (például az amerikai „New History”, a francia Annales folyóirat körül szerveződő történészgenerációk, a németországi Weber-i történetírás, a szovjet típusú marxizmus-leninizmus és a nyugati típusú neomarxizmus). Ehhez kapcsolódtak a gazdasági-demográfiai típusú és a kvantitatív elemzéseken nyugvó irányzatok is, melyek máig nagy jelentőséggel bírnak a történettudományban. IGGERS, op. cit., 56.

{8} BOCK, op. cit., 30.

{9} James TRAGER, The Women’s Chronology. A Year-by-Year Record, from Prehistory to the Present, London, Aurum Press, 1994.

{10} Kristin OLSEN, Chronology of Women’s History. Profiles Nearly 5000 Women Worldwide. Ten Categories in Each Time Period for Easy Use, Westport, Greenwood Press, 1994.

{11} Lásd minderről például Katherine L. FRENCH –Allyson M. POSKA, Women Gender in the Western Past. Vol. 2. Since 1500, Boston-New York, Houghton Mifflin Company, 2007, XI.

{12} Lásd erről a témáról az alábbi alapkönyvet: Elisabeth LANGLAND–Walter GOVE (szerk.), A Feminist perspective in the Academy. The Difference it Makes, Chicago – New York, The University of Chicago Press, 1981.

{13} IGGERS, op. cit., 56.

{14} Patrick MANNING, Navigating World History: Historians Create a Global Past, New York, Palgrave Macmillan, 2003.

{15} CHRISTOPH Conrad, „«Társadalom» helyett «kultúra»? A kulturális fordulat a történettudományban”, in: Magyar Lettre Internationale, 2005. ősz, 58. szám, 65.

{16} „The history of England is the history of the male line, not of the female.” Idézi June PURVIS, „From „women worthies” to poststructuralism? Debate and controversy in women’s history in Britain”, in: PURVIS (szerk.), Women’s History: Britain, 1850-1945. An Introduction, London, Routledge, 1995,1.

{17} Idem.

{18} Például az alábbi könyv: Lucas Clara BALFOUR, Working Women of the Last Half Century. London, W. & F. G. Cash, 1854.

{19} Lucas Clara BALFOUR, Women Worth Emulating. New York, American Tract Society, 1877.

{20} William Adams Henry DAVENPORT, Famous beauties and historic women. A gallery of croquis biographiques. London, C. J. Skeet, 1865.; Uő. Women of fashion and representative women in letters and society. A series of biographical and critical studies. London, Tinsley Brothers, 1878.; Uő. Stories of the lives of noble women. London, T. Nelson, 1880.; Uő. Woman’s work and worth in girlhood, maidenhood, and wifehood . With hints on self culture and chapters on the higher education and employment of women. London, J. Hogg, 1880.; Uő. Celebrated Englishwomen of the Victorian era. London, F.V. White & Co., 1884.; Uő. Child-life and girlhood of remarkable women. A series of chapters from female biography. New York, E. P. Dutton & Co., 1895.; Uő. Celebrated women travellers of the nineteenth century. New York, E. P. Dutton, 1903. A könyv digitális változata: http://www.archive.org/details/celebratedwoment00adamrich (A letöltés ideje: 2014.01.01.)

{21} FRENCH – POSKA, op. cit., XIII.

{22} A témáról lásd például: KATUS László, „Az Annales a történettudomány elvi és módszertani kérdéseiről”, in: KATUS, Sokszólamú történelem, Pécs, Pécsi Történettudományért Kulturális Egyesület, 2008, 389-405.; BENDA Gyula - SZEKERES András (szerk.), Az Annales: A gazdaság-, és társadalom- és művelődéstörténet francia változata, Budapest, L’Harmattan, Atelier, 2007.

{23} PETŐ (2006), op. cit., 519.

{24} Idem.

{25} FOHLEN, op. cit., 87.

{26} Joan KELLY, Women, History and Theory, Chicago, The University of Chicago Press, 1984. Róla lásd PETŐ Andrea, „A nőtörténetírás története”,  in: Rubicon, 2001/6, 42-43.

{27} Joan KELLY-GADOL, „Did Women Have a Renaissance?”, in: Renate BRIDENTHAL – Claudia KOORZ (szerk.), Becoming Visible: Women in European History, New York, Houghton Mifflin Co., 1977, 137-164.

{28} Lásd erről  FRENCH – POSKA, op. cit., XIV.

{29} Gerda LERNER, The Creation of Patriarchy, New York, Oxford University Press, 1986.

{30} Wallach Joan SCOTT, Gender and the Politics of History, New York, Columbia University Press, 1988, 16.

{31} PETŐ (2001), op. cit., 44.

{32} FRENCH – POSKA, op. cit., XI-XII.

{33} FOHLEN, op. cit., 112-113.

{34} William ALEXANDER, The history of women from earliest antiquity to the present time, London, C Dilly, 1782. (A mű legutóbbi, reprint kiadása a múlt század végén jelent meg Angliában, Chippenham szerkesztésében /Wiltshire, Thoemmes Press, 1995.)

{35} A sorozat magyarul megjelent kötetei: Ilse SEIBERT, A nő az ókori Keleten, Budapest, Corvina Kiadó, 1975.; Steffen WENIG, A nő az ókori Egyiptomban, Budapest, Corvina Kiadó, é. n.; Verena ZINSERLING, A nő a klasszikus ókorban, Budapest, Corvina Kiadó, 1973.; Heinz MODE, A nő az indiai művészetben, Budapest, Corvina Kiadó, é. n.; Sibylle HARKSEN, A nő a középkorban, Budapest, Corvina Kiadó, 1976.; Hannelore SACHS, A nő a reneszánszban, Budapest, Corvina Kiadó, 1970.; Ferdinand ANTON, A nő a Kolumbus előtti Amerikában, Budapest, Corvina Kiadó, 1976.

{36} Michelle PERROT – GEORGES Duby (szerk.), Histoire des femmes en Occident. 1-5. vols, Paris, Pion, 1990-1991. (Ugyanez spanyolul: Historia de las mujeres en Occidente I-V, Madrid, Taurus, 1993.; olaszul: Storia delle donne 1-5, Roma-Bari, Laterza & Figli, 1990-92.; angolul: The History of Women in the West I-V, Cambridge, Mass., Belknap Press of Harvard University Press, 1992-1994.)

{37} J. S. AMELANG –Mary NASH, Historia y género: Las mujeres en la Europa Moderna y Contemporánea, Valencia, Edicions Alfons el Magnànim, 1990.

{38} Marcelline J. HUTTON, Russian and West European Women, 1860-1939: dreams, struggles, and nightmares, Lanham, Md., Rowman & Littlefield, Inc., 2001.

{39} Bonnie SMITH, Changing Lives: Women in European History since 1700, Lexington, Mass. D. C. Heath, 1989.

{40} Françoise THEBAUD (szerk.), History of Women in the West: Toward a Cultural Identity in the Twentieth Century, Cambridge, Mass., The Belknap Press of Harvard University Press, 1994.

{41} A hazánkban született nőtörténeti és gender témájú tanulmányokról lásd például az alábbi könyvek bibliográfiáját: Rosalind MILES, Az idő leányai. A nők világtörténelme, Budapest, Balassi Kiadó, 2000.; Joan Wallach SCOTT (szerk.), Van-e a nőknek történelmük? Budapest, Balassi Kiadó, 2001.

{42} Bonnie G. SMITH (szerk.), The Oxford Encyclopedia of Women in World History, New York, Oxford University Press, 2008.

{43} http://www.iisg.nl/w3vlwomenshistory (A letöltés ideje: 2014.01.05.)

{44} A magyar nyelven kiadott, fentebb már említett könyveken kívül lásd például az alábbi munkákat: Kaari UTRIO, Éva leányai – Az európai nő története, Budapest, Corvina Kiadó, 1989.; Georges DUBY, A nő a középkorban, Budapest, Corvina Kiadó, 2000.; Pamela NORRIS, Éva története, Budapest, Holnap Kiadó, 2001.; KÉRI Katalin, Holdarcú, karcsú ciprusok. Nők a középkori iszlámban, Budapest, Terebess Kiadó, 2003.; Shulamith SHAHAR, A negyedik rend. Nők a középkorban. Budapest, Osiris Kiadó, 2004.

{45} A már bemutatott munkákon kívül lásd például: Priscilla ROBERTSON, An Experience of Women: Pattern and Change in Nineteenth-Century Europe, Philadelphia, Temple University Press, 1982.; Christopher KENT, „Image and Reality: The Actress and Society”, in: Martha VICINUS (szerk.), .A Widening Sphere: Changing Roles of Victorian Women, Bloomington, Indiana, Indiana University Press, 1980.

{46} A nőtörténeti kutatások metodológiáját bemutató gazdag könyvválasztékból lásd például K. OFFEN –R. Roach PIERSON – J. RENDALL, Writing Women’s History. International Perspectives, London, Macmillan, 1991.

{47} Például Uzanne OCTAVE, La femme à Paris. Nos contemporaines. Notes successives sur les Parisiennes, Paris, Quantin, 1884.

{48} Például Pierre GRIMAL (szerk.), Histoire mondial de la femme I-IV, Strasbourg, Nouvelle Librairie de France, 1966. vagy BRIDENTHAL – STUARD, op. cit.

{49} FOHLEN, op. cit., 88-89.

{50} A kutatók választott témájuk levéltári, könyvtári forrásait széleskörűen feldolgozták, felhasználva a sajtó, a művészet és irodalom nőábrázolásait. Lásd például Bonnie S. ANDERSON – Judith P. Zinsser, A History of Their Own – Women in Europe from Prehistory to the Present, New York, Harper & Row, Publishers, 1988.

{51} Lásd  például  La place des femmes dans nos enseignements.

https://www.ac-aix-marseille.fr/pedagogie/jcms/c_69587/fr/la-place-des-femmes-dans-nos-enseignements;

Women in World History. http://www.womeninworldhistory.com/;

Women’s Web. http://www.womensweb.com.au/;

Karen OFFEN (szerk.), Bibliographical, Historical and Theoretical Publications on Women's/Gender History.

http://www.historians.ie/women/bibliographical27.htm  (A letöltések ideje: 2014.01.17.)

{52} Lásd például Barbara SICHTERMANN, Klasszikusok – 50 híres nő. A leghíresebb női egyéniségek, Pécs, Alexandra Kiadó, 2001.

{53} Cynthia Margarita TOMPKINS – David William FOSTER, Notable Twentieth-Century Latin American Women A Biographical Dictionary, Westport, Connecticut, Greenwood Publishing Group, 2000.

{54} T. Edward JAMES, Notable American Women: A Biographical Dictionary, 1607-1950. 1-3, Cambridge, Massachusetts and London, Belknap Press of Harvard Univ. Press, 1971.

{55} S. J. UGLOW (szerk.), Macmillan Dictionary of Women’ Biography, London, Macmillan Press, 1984.

{56} Dorothy C. SALEM (szerk.), African American Women: A Biographical Dictionary, Hamden, Conn. Garland, 1993.

{57} Darlene Clark HINE (szerk.), Black Women in America: An Historical Encyclopedia, Brooklyn, New York, Carlson Publishing, 1993.

{58} Veronica G. THOMAS – Kisha BRAITHWAITE – Paula M. MITCHELL (szerk.), African American women: an annotated bibliography, Westport, Conn. – London, Greenwood Publishing Group, 2001.

{59} Éliane GUBIN – Catherine JACQUES – Valérie PIETTE – Jean PUISSANT (szerk.), Dictionnaire des femmes belges. XIXe et XXe siècle, Bruxelles, Éd. Racine, 2006.

{60} ZALAI SZALAY László, A zsidó nők története, Budapest, Globus Nyomdai műintézet, é. n.

{61} Hires asszonyok. Vázlatok a világtörténet nevezetes nőalakjairól, Budapest, Franklin, 1908.

{62} Ann Allan SHOCKLEY, Afro-American Women Writers, 1746-1933: An Anthology and Critical Guide, G. Boston, K. Hall & Company, 1988.

{63} Christiane P. MAKWARD – Madeleine COTTENET-HAGE et al., Dictionnaire littéraire des femmes de langue française. De Marie de France à Marie Ndiaye, Paris, Ed. Karthala, 1996.

{64} Marilyn Bailey OGILVIE, Women in science: antiquity through the nineteenth century: a biographical dictionary with annotated bibliography, Cambridge, Mass., The Massachusetts Institute of Technology Press, 1990.

{65} Christine FAURÉ – Richard DUBOIS, Political and historical encyclopedia of women, New York, Routledge, Taylor & Francis Group, 2003.

{66} Louys MORERI, Le grand dictionaire historique ou le mélange curieux de l’histoire sacré et profane, Lyon, Chez Denis Thierry, 1671. (Kultúrtörténeti érdekesség, hogy Kölcsey Ferenc 1809-ben Debrecenben annak a Pierre Bayle-nak a történeti enciklopédiájából jegyzetelte a görög filozófiával kapcsolatos részeket, aki művét eredetileg azért írta, hogy a Moreri-féle munkát korrigálja. Lásd erről VASSÁNYI Miklós, „Pierre Bayle hatása a görög filozófiát jegyzetelő Kölcseyre” http://www.itk.iti.mta.hu/1999-12/vassanyi.htm (A letöltés ideje: 2014.12.18.)

{67} Emilie AMT (szerk.), Women’s Lives in Medieval Europe: A Sourcebook, New York, Routledge, 1993.

{68} P. J. P. GOLDBERG (fordította és összeállította), Women in England c. 1275-1525: Documentary Sources, Manchester, Manchester University Press, 1995.

{69} Joan Larsen KLEIN (szerk.), Daughters, Wives & Widows: Writings by Men about Women and Marriage in England, 1500-1640, Urbana, University of Illinois Press, 1992.

{70} Carolyne LARRINGTON (szerk.), Women and Writing in Medieval Europe: A Sourcebook, London, Routledge, 1995.

{71} Katharina M. WILSON (szerk.), Women Writers of the Renaissance and Reformation, Athens, Ga., University of Georgia Press, 1987.

{72} E. FLOUR – C. JACQUES, Répertoire des sources du féminisme en Belgique, 1830-1993, (sous la direction de E. GUBIN et L. VAN MOLLE), INBEL, Bruxelles 1993.; E. FLOUR - I. GUISQUIERE - C. MARISSAL - C. JACQUES, Répertoire des périodiques féminins et féministes en Belgique 1830-1994, (sous la direction de E. GUBIN et L. VAN MOLLE), 2 tomes, INBEL, Bruxelles, 1995.

{73} Margaret H. MCFADDEN, Golden Cables of Sympathy: The Transatlantic Sources of Nineteenth-Century Feminism, Lexington, Ky, University of Kentucky Press, 1999.

{74} Maité ALBISTUR – Daniel ARMOGATHE (szerk.), Le grief des femmes – Anthologie de textes féministes. I-II, Paris, Hier & Demain, 1978.

{75} Rosemary AGONITO, History of Ideas on Woman – A Source Book, New York, Capricorn Books, G. P. Putnam’s Sons, 1976.

{76} Julia O’FAOLAIN – Lauro Martines (szerk.), Not in God’s Image: Women in History from the Greeks to the Victorians, San Francisco CA, Harper & Row, 1973.

{77} A. M. AGUADO, et al. (szerk.), Textos para la historia de las mujeres en España, Madrid, Cátedra Historia, 1994.

{78} Susan WARE, Modern American Women – A documentary history, Chicago, Illinois, The Dorsey Press, 1989.

{79} Lásd pédául az alábbiakat: Kristina Ruth HUBER (szerk.), Women in Japanese society: an annotated bibliography of selected English language materials, Westport, Connecticut, Greenwood Press, 1992.; Lou CHARNON-DEUTSCH (szerk.), An annotated bibliography of Hispanic feminist criticism, New York, Feministas Unidas, Stony Brook, 1994.; Gisela KAPLAN (szerk.), Spectrum: a bibliography of women in Australia 1945 to present, Broadway, NSW, Women’s Redress Press, 1995.; Michelle KIMBALL –Barbara R. Von SCHLEGELL (szerk.), Muslim women throughout the world: a bibliography, Boulder, Colorado, Lynne Rienner Publishers, 1996.; Mary ZIRIN, et al (szerk.), Women & Gender in Central and Eastern Europe, Russia, and Eurasia: a comprehensive bibliography, Armonk, N.Y., M.E. Sharpe, 2007. stb.

{80} Marilyn J. BOXER, „Women’s Studies aux Etats-Unis: trente ans de succès et de contestation”, in: Clio, 13, 2001, Intellectuelles.  http://clio.revues.org/index142.html (A letöltés ideje: 2014.01.22.)

{81} Mary SUMNER BENSON, Women in Eigthteenth-Century America: A Study of Opinion and Social Usage, New York, Columbia University Press, 1935.

{82} Janet WILSON JAMES, Changing Ideas about Women in the United States, 1776-1825, New York, Garland Publishing, 1981.; Linda K. KERBER, Women of the Republic: Intellect and Ideology in Revolutionary America, Chapell Hill, University of North Carolina Press, 1980.; Mary BETH NORTON, Liberty’s Daughters: The Revolutionary Experience of American Women, 1750-1800, Boston, Little, Brown, 1980.; Joan R. GUNDERSON, To Be Useful to the World: Women in Revolutionary America, 1740-1790, New York, Twayne, 1996. és további művek.

{83} A szerzőnő a Stanford Egyetem Institute for Research on Women and Gender kurzusait végezte el, ma amerikai nőtörténetet tanít. Másik, szintén a közelmúltban megjelent, a női gondolkodás történetének egyik vetületét bemutató műve: Woman Thinking: Feminism and Transcendentalism in 19th-Century America, Lanham, Lexington Books, 2005.

{84} Tiffany K. WAYNE, Women’s Roles in Nineteenth-Century America, Westport, Connecticut, Greenwood Press, 2006.

{85} Vicki L. RUIZ –Ellen DUBOIS (szerk.), Unequal sisters: a multicultural reader in U.S. women’s history, 3. kiadás, New York – London, Routledge, 2000.

{86} Bert James LOEWENBERG – Ruth BOGIN (szerk.), Black Women in the Nineteenth-Century American Life: Their Words, Their Thoughts, Their Feelings, University Park, Pennsylvania, Pennsylvania State University Press, 1976.

{87} Bataille GRETCHEN – Kathleen MULLEN SANDS, American Indian Women: Telling Their Lives, Lincoln, NE, University of Nebraska Press, 1984.

{88} A múzeum honlapja National Women’s History Museum. http://www.nwhm.org/ (A letöltés ideje: 2014.01.09.)

{89} Lásd még Women’s Studies Librarian Office. http://womenst.library.wisc.edu/ (A letöltés ideje: 2014.01.09.)

{90} Elizabeth J. CLAPP, „New directions in American women’s history”, in: Gender and History, 2004, 16.2, 476-479.

{91} Sue HEINEMANN, Timelines of American Women’s History, New York, Roundtree/Perigee, 1996.

{92} Constance BACKHOUSE (szerk.), Petticoats and Prejudice: Women and Law in Nineteenth-Century Canada. Toronto, Women’s Press, 1991.

{93} The Clio Collective, Quebec Women: A History, Toronto, Women’s Press, 1987.

{94} Claire du SABLON, Chronologie historique des femmes du Québec,

http://pages.infinit.net/histoire/femmes.html#fin (A letöltés ideje: 2010.01.21.)

{95} Alice CLARK, Working Life of Women in the Seventeenth Century, London, 1919.; Ivy PINCHBECK,  Women Workers and the Industrial Revolution (1750-1850), London, 1930. (Claude Fohlen említette idézett cikke 2. lábjegyzetében, hogy Franciaországban hasonló tárgyú munkákat a XX. század elején nem találhatunk, illetve hogy e két angol művet 1968-ban -nem véletlenül épp akkor- újra kiadták. FOHLEN, op. cit., 113.)

{96} Lásd például a következő alapműveket: Peter LASLETT – Richard WALL (szerk.), Household and Family in Past Times, Cambridge, Cambridge University Press, 1973.; M. ANDERSON, Approaches to the History of the Western Family, 1500–1914, London, Macmillan, 1980. stb.

{97} Lásd például Joseph Ambrose BANKS – Olive BANKS, Feminism and Family Planning in Victorian England, Liverpool, Liverpool University Press, 1964.; William LANGER, „Origins of the Birth Control Movement in England in the early 19th century”,  in: Journal of the Interdisciplinary History, 1974-75, Spring, V./4., 669-686.; Lawrence STONE, The Family, Sex and Marriage in England, 1550-1880, London, Weidenfeld and Nicolson, 1977.; Will COSTER, Family and Kinship in England, 1450-1800, Harlow, Longman Publishing Group, 2001.

{98} Henriette LEYSER, Medieval Women: a Social History of Women in England 450-1500, New York, St. Martin’s Press, 1998.

{99} Susan JOHNS, Noblewomen, Aristocracy and Power in the Twelfth-Century Anglo-Norman Realm, Manchester, Manchester University Press, 2003. (A mű részletes ismertetését többek között Elisabeth van HOUTS készítette el: http://www.history.ac.uk/reviews/paper/vanhoutsE.html (A letöltés ideje: 2010.01.16.)

{100} E. Mate MAVIS, Women in Medieval English Society (Economic and Social History), Cambridge and New York, Cambridge University Press, 1999.

{101} Susie STEINBACH, Women in England: 1760-1914, London, Weidenfeld & Nicolson, 2004.

{102} Kathryn Gleadle, British Women in the Nineteenth Century, New York, Palgrave, 2001.;  Joan PERKIN,  Victorian Women, London, John Murray, 1993.;  Judith WALKOWITZ, Prostitution and Victorian Society: Women, Class, and the State, New York, Cambridge University Press, 1980.

{103}  Melanie PHILLIPS, The Ascent of Woman. A history of the Suffragette Movements and the Ideas Behind it. Little, Brown, 2003. Diane ATKINSON, The Purple, White and Green: Suffragettes in London. London, London Museum, 1992.

{104} C. ROVER, Women’s Suffrage and Party Politics in Britain. Toronto, University of Toronto Press, 1967.

{105} A sorozat műveit tartalmazza a 2009-es könyvkatalógus http://www.ashgate.com/pdf/catalogues/Women_and_Gender_in_History_2009.pdf.  A kiadó újabb nőtörténeti műveit lásd  http://www.ashgate.com/default.aspx?page=1249&calctitle=1&pageSubject=1102 (A letöltés ideje: 2014.01.16.)

{106} A Gender in History című folyóirat honlapja:

http://onlinelibrary.wiley.com/journal/10.1111/%28ISSN%291468-0424 (A letöltés ideje: 2014.01.16.)

{107}  Merry E. WIESNER-HANKS, Gender in History. Oxford – Maden, Mass., Blackwell Publishers Ltd., 2001. 1-23.

{108} A társadalmi nem kategóriájának francia nőtörténeti kutatásokban való előfordulásáról ld. pl. Fabrice VIRGILI, „L’histoire des femmes et l’histoire des genres aujourd’hui”, in: Vingtième Siècle. Revue d’histoire, 3, 2002, (5-14.) 5.

{109} Ibidem. (A francia nőtörténet historiográfiájáról lásd például  Michèle RIOT-SARCEY, „L’Historiographie française et le „genre”, in: Revue d’histoire moderne et contemporaine, 2000, 47/4, 805-814.)

{110} PETŐ, op. cit., 44.

{111}  Françoise THÉBAUD, Écrire l’histoire des femmes. Fontenay – Saint-Cloud, ENS Éditions, 1998.

{112}  A lap 1979-1985 között jelent meg tematikus számokkal, és a 13. szám megjelenése után megszűnt.

{113} A Clio történetéről lásd Françoise THÉBAUD – Michelle ZANCARINI-FOURNEL, „CLIO, Histoire, Femmes et Société: naissance et histoire d’une revue”, in: Clio, 16, 2002, 9-22. http://clio.revues.org/index42.html (A letöltés ideje: 2014.01.15.)

{114}  Edmond és Jules de GONCOURT, La Femme au XVIII-ième siècle, Paris, 1903.

{115}  James F. MACMILLAN, Housewife or Harlot: The Place of Women in French Society 1870-1940, New York, St. Martin’s Press, 1981.

{116} Például Christine FAURÉ, Democracy without Women: Feminism and the Rise of Liberal Individualism in France, Bloomington, Indiana University Press, 1991.; Steven C. HAUSE – Anne R. KENNEY, Women’s Suffrage & Social Policy in the French 3rd Republic, Princeton, Princeton University Press, 1984.; Claire GOLDBERG MOSES, French Feminism in the 19th Century, Albany, State University of New York, 1984.

{117} Michelle PERROT, Les femmes ou les silences de l’histoire, Paris, Flammarion, 1998.

{118} Samia SPENCER (szerk.), French Women and the Age of Enlightenment, Bloomington, Indiana University Press, 1984.; Charles SOWERINE, Sisters or Citizens? Women & Socialism in France since 1876, Cambridge, Cambridge University Press, 1982.

{119} Josh SCHERR, Geschichte der Deutschen Frauenwelt, Leipzig, Wigand, 1860.; Eduard ZAPP, Geschichte der Deutschen Frauen, Berlin, 1870.; Richard THIELE, Die deutsche Frau im Mittelalter. Eine Kulturhistorische Skizze, Bochum, Vortrag, 1878.; Gustav REINSCH,  Stellung und Leben der deutschen Frau im Mittelalter, Berlin, 1882.; Karl BÜCHER, Die Frauenfrage im Mittelalter, Tübingen, 1910.; Július DUBOC,  Fünfzig Jahre Frauenfrage in Deutschland, Leipzig, Wigand, 1896.; P. NORRENBERG, Frauenarbeit und Arbeiterinnenerziehung in deutscher Vorzeit. Schriften der Görres-Geselschaft, Köln, 1880. stb. (További számos adatot lásd Paul Emil RICHTER, Bibliotheca Geographica Germaniae. Litteratur der Landes- und Volkskunde des Deutschen Reisch, Leipzig, 1896.)

{120} Lásd pl. Karl WEINHOLD, Die deutschen Frauen in dem Mittelalter. Ein Beitrag zu den Hausalterthümern der Germanen, Wien, 1851.; Uő. Die deutschen Frauen in dem Mittelalter. 1-2, Wien, 1882.; Ernst Ludwig ETTMÜLLER, Die weisen Frauen der Germanen, Zürich, Akademischer Vortrag, 1859.; John GRAND-CARTERET, La femme en Allemagne. Paris, 1887. stb.

{121} BOCK, op. cit., 25-37.

{122} Ute FREVERT, Frauen-Geschichte: Zwischen bürgerlicher Verbesserung und Neuer Weiblichkeit, Frankfurt am Main, Suhrkamp, 1986. (Angolul ugyanez: Women in German History: From Bourgeois Emancipation to Sexual Liberation, Oxford, Berg, 1988.)

{123} Lásd pl. Ann T. ALLEN, Feminism and Motherhood in Germany, 1800-1914, New Brunswick, New Jersey, Rutgers University, 1991.; Petra GOEDDE, GIs and Germans: culture, gender and foreign relations, 1945-1949, New Haven and London, Yale University Press, 2003.; Iain G. NICOL (szerk.), Schleiermacher and Feminism: Sources, Evaluations, and Responses, Lewiston, Edwin Mellen Press, 1992.; Lynn ABRAMS - Elizabeth HARVEY (szerk.), Gender Relations in German History: Power, Agency, and Experience from the Sixteenth to the Twentieth Century, Durham, Duke University Press, 1997.; Richard J. EVANS, The Feminist Movement in Germany, 1894-1933, Beverly Hills, Calif., Sage Publications, 1976.; Werner THONNESSEN,  The Emancipation of Women: the Rise and Decline of the Women’s Movement in German Social Democracy 1863-1933, London, Pluto Press, 1973. stb.

{124} Lásd pl. J. CARLEBACH (szerk.), Zur Geschichte der jüdischen Frau in Deutschland, Berlin, Metropol-Verlag, 1993.; Cynthia CRANE, Divided Lives: The Untold Stories of Jewish-Christian Women in Nazi Germany, New York, St. Martin’s, New York, 2000.

{125} Silvia MANTINI, „Women’s History in Italy: Cultural Itineraries and New Proposals in Current Historiographical Trends”, in: Journal of Women’s History, Vol. 12, No. 2, 2000, 170-198.

{126} Anna BIANCHI, Storia delle donne e femminismo tra storiografia e politica, (doktori értekezés tézisei) http://www.tesionline.it/consult/pdfpublicview.asp?url=../__PDF/3404/3404p.pdf (A letöltés ideje: 2014.01.10.)

{127} Lásd  pl. az alábbi, szerkesztésében megjelent munkát: Barocco al femminile, Roma-Bari, Laterza, 1992. (Tanulmányunk elkészítése során csak a mű  következő, spanyolra fordított változatát állt módunkban felhasználni: La mujer barroca, Madrid, Alianza Editorial, 1995.) Giulia CALVI eddigi publikációinak listája:

http://www.eui.eu/Documents/DepartmentsCentres/HEC/Faculty/calvi-publications1.pdf (A letöltés ideje: 2014.01.17.)

{128} Ezek eredményéről ld. pl. Marzio BARBAGLI –David I. KERTZER tanulmányköteteit: Storia della famiglia in Europa. Dal Cinquecento alla Rivoluzione Francese, Rome-Bari, Laterza, 2001.; Storia della famiglia in Europa. Il lungo Ottocento, Rome-Bari, Laterza, 2002.; Storia della famiglia in Europa. Il Novecento, Rome-Bari, Laterza, 2005.; Cesarina CASANOVA, La famiglia italiana in età moderna. Ricerche e modelli, Roma, Carocci, 2001.

{129} Publikációi közül lásd pl. Gabriella ZARI – Lucetta SCARAFFIA (szerk.), Donne e Fede. Santità e Vita Religiosa, Bari, Laterza, 1994.

{130} MANTINI, op. cit., 171.

{131} Denise KEYMOLEN – Marie-Thérèse COENEN, Pas à pas. L’histoire de l’émancipation de la femme en Belgique, Bruxelles, Secrétariat d’État à l’Emancipation sociale, 1991.

{132} Joyca LEPLAE, „Quelques dates importantes dans l’histoire du féminisme belge”, in: RoSa dossier, 1,  2000.

{133} Hedwige PEEMANS-POULLET, Femmes en Belgique (XIX-XX siècle), Bruxelles, L’ Université des Femmes, 1991.

{134} A társaság honlapja az alábbi címen érhető el: http://www.mr.be/le-mr/structure/les-femmes-reformatrices/ (A letöltés ideje: 2014.01.15.)

{135} Anna CASPARI AGERHOLT, Den norske kvinne-bevegelses historie, Oslo, Gyldendals Norsk Forlag, 1973.

{136} Ingela SCHANBERG, Genus och utbildning. Ekonomisk-historiska studier i kvinnors utbildning ca 1870-1970, Lund, Lund University, 2002.

{137} Életéről és a róla szóló művekről lásd az alábbi szócikket: „Agnes Wergeland”, in: Store Norske Leksikon, http://nbl.snl.no/Agnes_Wergeland (A letöltés ideje: 2014.01.15.)

{138} Raisa Maria TOIVO, Witchcraft and Gender in Early Modern Society. Finland and Wider European Experiance, Ashgate, Finland, University of Tampere, 2009.

{139} Clarisse Dora de ISTRIA, Les femmes en Orient. 1. köt.: La péninsule orientale, Zurich, Meyer & Zeller, 1859. 2. köt.: La Russie, Zurich, Meyer & Zeller, 1860.

{140} A hölgy neve eredetileg Ghika Helena volt, férjhezmenetele után lett Koljcov-Masszalszkij hercegné. Műveiről lásd pl. Bartolomeo CECCHETTI, Bibliografia della principessa, D. 1855-68, Venezia, 1868.;  Armand POMMIER, Madame la comtesse Dora d’Istria, Brussels, 1863.

{141} Egy másik korabeli, a keleti nők helyzetének javítását célul tűző iratában is ugyanezt fejtette ki: Des femmes par une femme, Brussels, 1869.

{142} Dorothy ATKINSON – Alexander DALLIN – Gail WARSHOFSKY LAPIDUS (szerk.), Women in Russia, Stanford, Calif., Stanford University Press, 1977.

{143} Natalia L. PUSKARJEVA, Women in Russian History: from the tenth to the twentieth century, New York, M. E. Sharp, Inc., 1997.

{144} Barbara Alpern ENGEL, Mothers and Daughters: Women of the Intelligentsia in 19th century Russia. Cambridge, Cambridge University Press, 1983.

{145} Barbara Alpern ENGEL, Women in Russia, 1700-2000, Cambridge, Cambridge University Press, 2004.

{146} Linda Harriet EDMONDSON, Feminism in Russia 1900-1917, London, Heinemann Educational Books, 1984.; Richard STITES, The Women’s Liberation Movement in Russia: Feminism, Nihilism and Bolshevism 1860-1930, Princeton, N. J., Princeton University Press, 1978.

{147} Norma CORIGLIANO NOONAN – Carol NECHEMIAS (szerk.), Encyclopedia of Russian Women’s Movements, Westport, Conn., Greenwood Press, 2001.

{148} Особенности русско-французского билингвизма женщин-дворянок первой половины XIX века, http://revolution.allbest.ru/languages/00013958.html  (A letöltés ideje: 2013.12.01.)

{149} Влияние женщин на становление дворянской культуры XIX века,

http://www.bestreferat.ru/referat-30379.html (A letöltés ideje: 2013.12.01.)

{150} Pamela Joseph BENSON, „Boccaccio’s De mulieribus claris: An ambigouos beginning”, in: Uő. The Invention of the Renaissance Woman. The challenge of female independence in the literature and thought of Italy and England, Pennsylvania, The Pennsylvania State University, 1992. 9.

{151} A mű teljes terjedelmében olvasható a Biblioteca Virtual de Cervantes oldalán: http://www.cervantesvirtual.com/FichaObra.html?Ref=1484 (A letöltés ideje: 2010.01.18.)

{152} Ez a mű megtalálható volt I. Izabella spanyol királynő könyvtárában. Ld. Elisabeth Teresa HOWE, Education and Women in the Early Modern Hispanic World, Hampsihre – Burlington, Ashgate Publishing Ltd., 2008, 35. A terjedelmes reneszánsz kori és kora újkori spanyol nővédő irodalom további műveiről részletes ismertetést ad még bevezetőjében Pérez PRIEGO - Miguel ÁNGEL, Poesía femenina en los cancioneros, Madrid, Ed. Castalia, 1989, 7-36. Mindkét itt jelzett könyv elérhető: http://books.google.hu (A letöltés ideje: 2010.01.18.)

{153} Juan Luis VIVES, De Institutione feminae christianae, A kritikai kiadást gondozta, jegyzetelte és fordította C. FANTAZZI – C. MATHEEUSSEN, Leiden – New York – Köln, Brill, 1996. A mű magyar fordítása: Vives János Lajos válogatott pedagógiai művei (ford.: Péter János), Kézdivásárhely, 1935.

{154} Josefa AMAR Y BORBÓN, Discurso sobre la educación física y moral de las mujeres, Madrid, Ed. Cátedra, 1994, 252-268. (A mű eredeti, 1790-ben megjelent változatában a „nők” szó mugeres írásmóddal szerepelt.)

{155} Josefa AMAR Y BORBÓN, Discurso en defensa del talento de las mugeres y de su aptitud para el gobierno y otros cargos en que se emplean los hombres, http://www.ensayistas.org/antologia/XVIII/amar-bor/   (A letöltés ideje: 2013.12.27.)

{156} Pilar DÍAZ SÁNCHEZ – Pilar DOMÍNGUEZ PRATS, Las mujeres en la historia de España. Siglos XVIII-XX, Cuadernos bibliográficos del Instituto de la Mujer 1, Madrid, Instituto de la Mujer, 1988, 9.

{157} Isabel GRANA GIL,  „La historia de la educación de las mujeres en España: líneas actuales de investigación”, in: Revista de Educación, 334, 2004, 131-132.

{158} Tevékenységükről lásd Vicenta MARÍN PARRA, Universidad y feminismo en España I. Bibliografía de estudios de las Mujeres (1992-1996), Granada, Feminae, Universidad de Granada, 1998.

{159} A szervezet honlapja: http://www.aeihm.org/ (A letöltés ideje: 2014.01.16.)

{160} http://www.aeihm.org/sites/default/files/XVII_ColoquioAEIHM.%20Primera%20circular.pdf (A letöltés ideje: 2014.01.16.)

{161} A szervezet honlapja: http://www.audem.com/ (A letöltés ideje: 2014.01.16.)

{162} Duoda. Reserca de Dones. A kutatóközpont honlapja: http://www.ub.edu/duoda/ (A letöltés ideje: 2014.01.26.)

{163} Duoda, http://www.ub.edu/duoda/web/publicaciones.php?lang=1 (A letöltés ideje: 2014.01.26.)

{164} A Cátedra Kiadó honlapja: http://www.catedra.com/ (A letöltés ideje: 2014.01.16.)

{165} Isabel MORANT (szerk.), Historia de las mujeres en España y América Latina (4 kötetben), Madrid, Cátedra, 2006.

{166} Inmaculada Jiménez MORELL, La prensa femenina en España (desde sus orígenes a 1868),  Madrid, Ed. de la Torre, 1992.

{167} Maria Carmen PALLARES MÉNDEZ, A vida das mulleres na Galicia Medieval (1100-1500), Santiago de Compostela, Servizo de Publicacións e Intercambio Científico da USC, 2003.

{168}Például a Moments històrics de les dones a Catalunya virtuális gyűjtemény: http://www.ub.edu/duoda/bvid/collection.php?id=Duoda:collection:Momentos (A letöltés ideje: 2014.01.16.)

{169}  Maria Jesus FUENTE, Velos y Desvelos. Cristianas, musulmanas y judías en la España medieval, La Esfera de los Libros, Madrid, 2006.

{170} Felicity HUNT (szerk.), Lessons for Life: The Schooling of Girls and Women, 1850-1950, New York & Oxford: Basil Blackwell, 1987. XII.

{171} Idem, XIII.

{172} Mujer y Educación 1984-1988. Bibliografia analítica, Madrid, Ministerio de Educación y Ciencia – Ministerio de Asuntos Sociales, 1989. (A bibliográfia nem csupán a spanyolországi, hanem a főbb külföldi lánynevelésről szóló munkák adatait is tartalmazza a címben jelölt időkereten belül.)

{173} Például Cristina BRULLET, La Dona: Repertori bibliogràfic 1970-1984: documentació en castellà, català, gallec i basc: introducció i ús dels índexs en català i castellà, Barcelona, Seminari de Estudis de la Dona, Universitat Autònoma de Barcelona, 1986.; Teresa TORNS – Núria SENSAT, La Dona: Repertori bibliogràfic 1985-1992, Barcelona, Seminari de Estudis de la Dona, Universitat Autònoma de Barcelona, 1995.; Carlos OLMEDA – Rosa Maria PASCUAL, Bibliografía Mujer y Educación en España, Madrid, CIDE, 1987.

{174} Pilar BALLARÍN DOMINGO, La educación contemporánea de las mujeres. Historia de la educación contemporánea en España. Diez años de investigación, Madrid, CIDE y MEC., 1994, 173-190.

{175} María del Mar GRAÑA CID, Las sabias mujeres: educación, saber y autoría (siglos III-XVII), Madrid, Asociación Cultural al-Mudayna, 1994.

{176} Ibidem, 135. A témáról lásd M. BIRRIEL SALCEDO (szerk.), Nuevas preguntas, nuevas miradas. Fuentes y documentación para la historia de las mujeres, Granada, Universidad de Granada, 2002.

{177} Consuelo FLECHA GARCÍA, Las primeras universitarias en España 1872-1912, Madrid, Narcea, 1996.

{178} Las mujeres en la legislación educativa española. Enseñanza primaria y normal en los siglos XVIII y XIX, Sevilla, Gihus, 1997.

{179} Pilar BALLARÍN DOMINGO, La educación de las mujeres en la España contemporánea. Siglos XIX y XX, Madrid, Síntesis, 2001.

{180} Pilar HERAS - Vilanou CONRAD (szerk.), Pedagogía amb veu de dones, Barcelona, Facultat de Pedagogía, Universitat de Barcelona, 1999.; Uők (szerk.), Pedagogía del segle XX en femení, Barcelona, Facultat de Pedagogía, Universitat de Barcelona, 2000.

{181} Lásd pl. Catherine JAGOE – Alda BLANCO – Cristina ENRÍQUEZ DE SALAMANCA,  La mujer en los discursos de género. Textos y contextos del siglo XIX, Barcelona, Editorial Icaria, 1998.

{182} A szervezet honlapja: http://www.sc.ehu.es/sfwsedhe/index.html (A letöltés ideje: 2014.01.16.)

{183} A konferencia hivatalos honlapját lásd: http://www.sc.ehu.es/sfwsedhe/coloquio6.htm (A letöltés ideje: 2014.01.16.) A konferenciakötet adatai: Mujer y educación en España. 1868-1975, Santiago, Universidad de Santiago, 1990.

{184} María del Mar POZO ANDRÉS (szerk.), El libro y la educación. Libro de resúmenes ISCHE XXII, Alcalá de Henares, Universidad de Alcalá, 2000.

{185} Consuelo FLECHA GARCÍA, „La historia de la educación de las mujeres como campo de investigación”, in: Etnohistoria de la escuela: XII Coloquio Nacional de Historia de la Educación (Burgos), 2003. június 18-21. 977-990.

{186} FOHLEN, op. cit., 85. Egy közelmúltban kiadott, spanyol történészcsoport által összeállított szöveggyűjtemény bevezető fejezetében ugyanez olvasható: AGUADO, et al. (szerk.), op. cit., 20.

{187} Joan W. SCOTT, „El Género: una categoría útil para el análisis histórico”, in: AMELANG – NASH, op. cit.

{188} Sandra HARDING (szerk.), Feminism and methodology – Social science Issues, Indiana Bloomington and Indianapolis – Milton Keynes, University Press – Open University Press, 1987, 1-15.

{189}A Malinchére vonatkozó művekről átfogó képet ad az alábbi munka: Margo GLANTZ (ed.), La Malinche, sus padres y sus hijos, México, Taurus, 2001.

Magyar nyelven lásd LANTOS Adriána, „Malinche, a tolmács: az értelmezett értelmező”, in: A szőnyeg visszája. A spanyol nyelvű irodalmak és a fordítás, Budapest, 2009, 72-79.

{190} Octavio PAZ, „Los hijos de la Malinche”, in: El laberinto de la soledad, México-Madrid, Fondo de Cultura Económica, 1990, 78-108.

{191} Laura ESQUIVEL, Malinche, México, Suma, 2006.

{192} PASSUTH László, Esőisten siratja Mexikót, Budapest, 1939. Az író által megformált női alakról az alábbiakat olvashatjuk Virágos Zsolt kiváló tanulmányában: „Passuth könyve részletes portrét rajzol La Malinchéről is, akit a szerző csaknem mindvégig a Malinalli (néha a Marina) néven azonosít. Fontos adalék, hogy a magyar szerző (és szakértő) felmenti Malinallit a történelem és a mexikói közvélemény súlyos vádjai alól. Mindezen túl egyértelműen vonzó színekkel ábrázolja Cortés tolmácsának alakját: „… A vezérkapitányhoz való viszonyát meghitt, bensőséges, kölcsönösen tiszteletteljes kapcsolatként jeleníti meg… Passuth is megerősíti, hogy a vezéri főkapitány elismerte a nő nyelvi-diplomáciai teljesítményét.” VIRÁGOS, Zsolt, „Csikánó dilemmák: Megjegyzések Carlos Morton egyfelvonásosa alapján”, in: Vörös postakocsi, 2011, ősz,

http://www.avorospostakocsi.hu/2012/02/01/csikano-dilemmak-megjegyzesek-carlos-morton-egyfelvonasosa-kapcsan/ (A letöltés ideje: 2014. 07. 20.)

{193} Alejo CARPENTIER, A hárfa és az árnyék (fordította: Tóth Éva), Budapest, 1978.

A Barokk zene magyar fordítása (szintén Tóth Éva tolmácsolásában) 1977-ben jelent meg. A Vivaldi opera librettója Antonio de Solís y Rivadeneyra (1610-1686) 1684-ben megjelent krónikája alapján íródott (Historia de la conquista de México, población y progresos de la América septentrional, conocida con el nombre de Nueva España).

{194} Alejo CARPENTIER, Barokk zene, Budapest, Magvető, 1977, 106.

{195} A mű eredetileg francia nyelven íródott, a spanyol fordítás csak a nyolcvanas években látott napvilágot.

{196} Ezek közül összefoglaló jellegű a „Malinche, Marina o Malintzin. La triple vertiente de la identidad latinoamericana” című tanulmánya, http://www.servicioskoinonia.org/agenda/archivo/obra.php?ncodigo=99 (A letöltés ideje: 2014. 07 23.)

{197} Bernal DÍAZ DEL CASTILLO, Historia verdadera de la conquista de la Nueva España I-II, Edición de Miguel León Portilla, Madrid, Historia 16, 1984, I. tomo, 153-164.

{198} Bernal Díaz del Castillo mindig a keresztségben kapott nevén említi a nőt, nála Malinche Cortést jelenti, hiszen a nő tolmácsként mindig jelen volt, ha Cortés indiánokkal találkozott. Ez az összetartozás a névhasználatban is kifejeződik, Malinche nem az indián asszonyt fogja jelenteni, hanem a spanyol hadvezért nevezik így az indiánok.

{199} Más forrásokban Portocarrero néven szerepel.

{200} Martin Cortésről van szó, aki később Santiago elöljárója lett, de költőként is számon tartja őt az irodalomtörténet

{201} „Minden jó, ami csak elmondható arról, aki a hódítás kulcsfigurája volt.” Alejo CARPENTIER, La aprendiz de bruja, Obras completas de Alejo Carpentier, vol. 4, México, Siglo Veintiuno Editores, 1983, 131.

{202} DÍAZ DEL CASTILLO, op. cit., II. kötet, 398-407.

{203} Carlos FUENTES, Valiente mundo nuevo: épica, utopía y mito en la novela hispanoamericana, Madrid, Mondadori, 1990.

{204} A témáról bővebben lásd CSIKÓS Zsuzsanna, „Ciklikus történetszemlélet? Megjegyzések Carlos Fuentes prózájához”, in: Ferwagner Péter Ákos - Kalmár Zoltán (szerk.), Az átmenet egyensúlya. Budapest, Áron Kiadó, 2010, 313-321.

{205} Ez az egy személyben istent, királyt és papot is megtestesítő alak kezdetben az abszolút tisztaság szimbóluma volt, ám vérfertőzést követett el és ezért száműzetésbe kényszerült. Azonban mielőtt elhagyta hazáját, fogadalmat tett, hogy egy nap visszatér keletről. Az általa megjósolt visszatérés dátuma (1519) látszólag egybeesett a spanyolok partraszállásával a mexikói partoknál.

{206} „Malintzin, mondták a szüleid: boszorkány, a szerencsétlenség, a véres veszekedés istennője... A lányotok –szólt a jóslat- a Ce Malinalli csillagzata alatt születik, amely a balszerencse, a veszekedés, az elhullajtott vér, a nyugtalanság szimbóluma”, CARPENTIER, op. cit., 61-62.

{207} „remegés fogta el, ha meglátta”, CARPENTIER, op. cit, 48.

{208} Erről a második látogatásról Bernal Díaz del Castillo nem tesz említést krónikájában.

{209} „Három neved volt... amit a szüleidtől kaptál, amit a szeretődtől, és amit a népedtől”, Carlos FUENTES, Todos los gatos son pardos, México, Siglo Veitiuno Editores, 1970, 13.

{210} „A saját zsarnokságoddal helyettesítetted Moctezumáét…”; „Vigyáz a szádra, boszorkány, mert visszakerülsz abba a rabszolgaságba, amelyből én emeltelek ki”, FUENTES, op. cit., 152.

{211} „Moctezumát kövekkel dobálták halálra, engem papírokkal köveznek meg”, FUENTES, op. cit., 183.

{212} A mű követi a La Celestina hagyományit, a szereplők bemutatásával kezdődik, a darab dialógusai pedig színházi párbeszéd formájában íródtak. A műfaji sajátosságokról  lásd  José-Carlos MAINER, „La narrativa de Ramón J. Sender: la tentación escénica”, in: Bulletin Hispanique, 1983/85,  325-343.

{213} Mindez nyelvi szinten is kifejezésre kerül. Malinche a darabban a mondatait általában úgy kezdi, hogy a mexikóiak azt mondják, az a véleményük, stb.

{214} „Ez az asszony főurak lánya, nemesi származású, ami ugyanazt jelenti itt, mint nálunk…. Remélem, hogy mindannyian azt látjátok benne, ami valójában: egy tiszteletre méltó előkelő asszonyt”, Ramón SENDER, Jubileo en el Zócalo, Obra Completa, Tomo II, Barcelona, Ediciones Destino, 1977, 59.

{215} A témáról bővebben lásd Carlos FUENTES, Elogio de la novela

http://www.insumisos.com/diplo/NODE/1408.HTM (A letöltés ideje: 2014. 10 10.)

{216} Donald E. CHIPMAN – Harriett D. JOSEPH, Notable Men and Women of Spanish Texas, Austin, University of Texas Press, 1999, 255.

{217} Donald W. MEINIG, The Shaping of America. A Geographical Perspective on Five Hundred Years of History, Vol. 1, Atlantic America, 1492-1800, New Haven and London, Yale University Press, 1986, 194. Francis PARKMAN, France and England in North America, Vol. I, New York, Literary Classics of the United States, Library of America, 1983, 969

{218} Ibidem, 970-974, 978-979.

{219} Ibidem, 975.

{220} David J. WEBER, The Spanish Frontier in North America, New Haven and London, Yale University Press, 1992, 149.; CHIPMAN – JOSEPH, op. cit., 255-256.; Theodore Reed FEHRENBACH, Lone Star. A History of Texas and the Texans, New York, Macmillan Company, 1968, 38-39.

{221} CHIPMAN – JOSEPH, op. cit., 256.;  PARKMAN, op. cit., 988-989.

{222} CHIPMAN – JOSEPH, op. cit., 257.;  PARKMAN, op. cit., 1011.

{223} WEBER (1992), op. cit., 152.;  FEHRENBACH, op. cit., 39.

{224} FEHRENBACH, op. cit., 40.;  CHIPMAN – JOSEPH, op. cit., 258-259.; PARKMAN, op. cit., 1037-1039.

{225} WEBER (1992), op. cit., 152-153.;  MEINIG, op. cit., 203.;  FEHRENBACH, op. cit., 41.

{226} Teresa Palomo ACOSTA – Ruthe WINEGARTEN, Las Tejanas. 300 Years of History, Austin, University of Texas Press, 2003, 2.

{227} ACOSTA – WINEGARTEN, op. cit., 3.

{228} Arthur L. CAMPA, Hispanic Culture in the Southwest, Norman, University of Oklahoma Press, 1979, 167.; WEBER (1992),  op. cit., 163.;  FEHRENBACH, op. cit., 42.; ACOSTA – WINEGARTEN, op. cit., 4-5.

{229} FEHRENBACH, op. cit., 43.;  ACOSTA – WINEGARTEN, op. cit., 5.

{230} Ibidem, 8.

{231} Ibidem, 9.

{232} Ibidem, 10.

{233} CHIPMAN – JOSEPH, op. cit., 260-261.;  ACOSTA – WINEGARTEN, op. cit., 10.

{234} WEBER (1992), op. cit., 186-188.;  ACOSTA – WINEGARTEN, op. cit., 10.

{235} WEBER (1992), op. cit., 192-193.; MEINIG, op. cit., 203-204.; CAMPA, op. cit., 169.; ACOSTA – WINEGARTEN, op. cit., 11.

{236} CHIPMAN – JOSEPH, op. cit., 263.;  ACOSTA – WINEGARTEN, op. cit., 12.

{237} CHIPMAN – JOSEPH, op. cit., 265-266.

{238} A Spanyolország és Mexikó által 1720 és 1836 között kiadott birtokengedélyek összesen 26 millió acre, vagyis több mint 10 millió hektár földre vonatkoztak. ACOSTA – WINEGARTEN, op. cit., 14-15.

{239} Ibidem, 16-18.

{240} Ibidem, 12.

{241} Lynn V. FOSTER, Mexikó története, Budapest, Pannonica, 1999, 99.

{242} David J. WEBER, The Mexican Frontier, 1821-1846. The American Southwest under Mexico, Albuquerque, University of New Mexico Press, 1982, 9.;  ACOSTA – WINEGARTEN, op. cit., 37-38.

{243} Ibidem, 38.

{244} WEBER (1982), op.cit., 22-25.

{245}„The Coahuila-Texas State Colonization Law, March 24, 1825”, in: Ernest WALLACE – David M. VIGNESS (szerk.), Documents of Texas History, Austin, Steck, 1963, 48.

{246} Ibidem, 50.

{247} ACOSTA – WINEGARTEN, op. cit., 39.

{248} WEBER (1982), op. cit., 163.

{249} Az Austin család és Stephen F. Austin életéről a legkorábbi, s történész generációkra ható feldolgozás Eugene C. BARKER, The Life of Stephen F. Austin, Founder of Texas, 1793-1836 című, 1925-ben Austinban kiadott munkája volt. 1999-ben jelent meg Gregg CANTRELL, Stephen F. Austin, Empresario of Texas című biográfiája, mely igen gazdag forrásanyagra támaszkodva értékelte újra Austin életét és tevékenységét.

{250} WEBER (1982), op.cit., 166.;  FEHRENBACH, op. cit., 287.;  CAMPA, op. cit., 180.

{251} Mary Austin HOLLEY, Texas: Observations, Historical, Geographical, and Descriptive, in a Series of Letters Written during a Visit to Austin’s Colony, with a View to a Permanent Settlement in That Country in the Autumn of 1831, Baltimore, Armstrong and Plaskitt, 1833.

{252} Ibidem, 127.

{253} Idem.

{254} Ibidem, 14-15.

{255} Sofía CASANOVA, Poesía del destierro, Cancionero de la dicha, Madrid, 1911, 172.

{256} TARI Adrienn, A Primo de Rivera diktatúra közép-kelet-európai politikája (1923-1930), Szegd, SZTE, 2011.

{257} http://es.wikipedia.org/wiki/Sof%C3%ADa_Casanova (A letöltés ideje: 2013.06.15)

{258} Idem.

{259} Alfonso LAZO, La Revolución Rusa en diario ABC de la época, Sevilla, Secretariado de Publicaciones de la Universidad de Sevilla, 1975, 17-18.

{260}  María del Rosario MARTÍNEZ, Sofía Casanova, Santiago de Compostela, Secretariado de Publicaciones de la Universidad de Sevilla, 1999, 32.

{261}  Idem.

{262}  http://www.galeriadalonxevidade.com/?page_id=798#sthash.6XGYOCtA.dpuf , (A letöltés ideje: 2013. 09.14.)

{263}  Idem.

{264} Antón M. PAZOS, „Unha achega á antropoloxía de Sofía Casanova”, in: Antón M. PAZOS: Vida e tempo de Sofía Casanova (1861-1958), Santiago de Compostela, Cuadernos de estudios gallegos, Monografías, 2010, 20.

{265} María Rosario MARTÍNEZ, „En la trayectoria vital de Sofía Casanova”, 6.

www.estudioshistoricos.com/articulo/rmm/rmm_01pdf, (A letöltés ideje: 2013. 08. 15.).

{266}  Idem.

{267}  PAZOS, op. cit., 18.

{268} Például a Faro de Vigo (Vigo) hírszekciójában, 1893. augusztus 24. 2.

{269}  MARTÍNEZ, „En la trayectoria vital de Sofía Casanova”, op. cit., 6.

{270} The Origin and Growth of Plato’s Logic. With an Account of Plato’s Style and of the Chronology of His Writings, London, 1897.

{271}  MARTÍNEZ, „En la trayectoria vital de Sofía Casanova”, op. cit., 10.

{272} Ibidem, 21.

{273} http://www.galeriadalonxevidade.com/?page_id=798#sthash.6XGYOCtA.dpuf, (A letöltés ideje: 2013.09.14.)

{274} „Szentpétervár 1917. december” címmel, in: ABC, 1918. március 2.

{275} Maria FILIPOWICZ-RUDEK, “Más que amor- Sofía Casanova Lutosławska, princesa de las nieves polacas”, in: Estudios hispánicos XI. España en Europa, historia, contactos, viajes, Wroclaw 2003, Acta Universitatis Wratislaviensis, No 2610, 166.

{276}  http://www.galeriadalonxevidade.com/?page_id=798#sthash.6XGYOCtA.dpuf,  (A letöltés ideje: 2013. 09. 14.)

{277} Több mint 800 cikkének gyűjteményét lásd  http://pcwww.liv.ac.uk/~chomik/casabc.html, (A letöltés ideje:

2013. 09. 14.)

{278}  FILIPOWICZ-RUDEK, op. cit., 166.

{279} Például „En Honor de Sofía Casanova”, in: ABC, 1919. április 9, 8.; „Notas Rápidas”, in: Madrid al Día,1919. június 11,7.

{280} V.ö. http://pcwww.liv.ac.uk/~chomik/casbio.html, (A letöltés ideje:2013. 06. 14.)

{281} E cikkei részletes elemezését lásd a sajtótémákról szóló 7.1.2.-es fejezetben, TARI, op. cit.

{282} „Polonia lucha”, in: ABC, 1927. január 25, 3.

{283} Célzás Plutarco Elías Calles (1877. szeptember 25.  – 1945. október 19.) mexikói tábornok- politikusra, aki Mexikó elnöke volt 1924–28 között. 1928–1934 között fennálló rendszerét Maximatónak nevezik.

{284} „El eterno desconocimiento de España”, in: ABC, 1927. november 11, 4.

{285} „El comisario Chicherin”, in: ABC, 1925.október 24, 25.

{286} Idem.

{287}  Idem.

{288} „El eterno desconocimiento de España”, in: ABC, 1927. október 11, 4.

{289} „1926 España en el extranjero”, in: ABC,1927. január 1, 49.

{290} Idem.

{291} „Pensando en un rey (I)”, in: ABC, 1926. május 5, 27.

{292} „Pensando en un rey (II)”, in: ABC,1926. május 16, 33.

{293} „Pensando en un rey (II)”, in: ABC,1926. május 16, 33.

{294} Idem.

{295} „Mirando a Rusia”, in: ABC, 1936. július 15, 3.

{296} http://www.elmundo.es/elmundo/2011/07/09/galicia/1310206393.html, (A letöltés ideje: 2013. 06. 15.

{297} MARTÍNEZ, „En la trayectoria vital de Sofía Casanova”, op. cit.,  22.

{298} Karul MEISSNER, „Las tres muertes de Sofía Casanova”, in: Razón Española, 1997. Július- Augusztus, 19-35.

http://www.galeon.com/razonespanola/re84-mei.htm  (A letöltés ideje: 2013. 08. 5.)

{299} A Kék Hadosztály: „1941 júniusában Franco kormánya úgy döntött, hogy expedíciós erőt küld a szovjet frontra, segítve a náci birodalom haderejét, a bolsevizmus elleni harcban való elkötelezettséget szimbolizálva. A hadosztály induló létszáma 18 ezer fő volt, és a kormányzati szándék szerint önkéntesekből állt volna. Hivatalos neve ezért lett „División Española de Voluntarios”- Önkéntesek Spanyol Hadosztálya -, amelyet a pártpropaganda (FET y JONS), a falangisták kék ingére utalva neveztek el Kék Hadosztálynak.” „A spanyol Kék Hadosztály” (José Luis Rodríguez Jiménez könyvét ism. ANDERLE Ádám), in: Klio, 2007/03, 137.

{300} „Sofía Casanova ha muerto en Poznan (Polonia)”, in: ABC,1958. január 25, 25. (A haláleset 1958. január 15-

én történt, de az ABC-nél csak később értesültek róla, az írónő lányától.)

{301} http://www.elmundo.es/elmundo/2011/07/09/galicia/1310206393.html, letöltés ideje: 2013. június 15.

{302} http://www.laopinioncoruna.es/contraportada/2009/12/03/sofia-casanova-interesa-nadie-figura-da-juego/ 340031.html, (A letöltés ideje: 2013.06. 30.)

{303} A Stranger in My Own Land: Sofía Casanova (1861-1958), a Spanish Writer in the European fin de siècle,

Nashville, Vanderbilt UP, 2008.

{304} Idézi http://www.elmundo.es/elmundo/2011/07/09/galicia/1310206393.html, (A letöltés ideje: 2013. 06. 15.)

{305}Idem.

{306} Abdón MATEAS, „Los republicanos españoles en el México cardenista”, in: Ayer, 47, 2002, 111.

{307} Magdalena ORDÓÑEZ ALONSO, „Españoles en México. El caso de los refugiados en Pachuca, Hgo.”, in: Proyecto Clío,  http://clio.rediris.es/exilio/PACHUCA.htm, (A letöltés ideje: 2012. 08. 12.)

{308} José A. FERRER BENIMELI, „Historia de la República Española en el exilio (1939-1947)”, in: Tiempo de Historia, núm. 32., 1977. július, http://www.sbhac.net/Republica/TextosIm/TDH/Exilio/Exilio.htm, (A letöltés ideje: 2012. 08. 12.). A spanyol polgárháborús női emigrációról lásd Alicia ALTED VIGIL, „El exilio republicano español de 1939 desde la perspectiva de las mujeres”, in: Arenal. Revista de historia de las mujeres, Granada, vol. 4, núm. 2, julio-diciembre de 1997,  223-238.

{309} MATEAS, op. cit., 116-117.

{310} Milagrosa ROMERO SAMPER, La oposición durante el franquismo/3. El exilio republicano, Ediciones Encuentro, Madrid, 2005, 85-86.

{311} Josefa ZAMBRANO ESPONOZA, „Lo mágico, enigmático y místico en el arte de Remedios Varo”, in: http://analitica.com/ 2003. május 29., (A letöltés ideje: 2013. 06. 05.)

{312} Mónika ROJAS, „Varo Uranga, Remedios”, in http://artportal.hu/lexikon/kulfoldi_muveszek/varo-uranga--remedios-7675, (A letöltés dátuma: 2013. 05. 30.)

{313} Chronology of Remedios Varo, in: Corner, No. 2., Spring 1999,

http://www.cornermag.org/corner02/page04a.htm, (A letöltés ideje: 2013. 06. 20.)

{314} Carmen V. VIDAURRE ARENAS, „La exploración de las fuentes de la luz: Remedios Varo”, in: Clío No. 20., Proyecto Clío. Memoria del exilio., http://clio.rediris.es/exilio/remediosvaro/RemediosVaroarticulo.htm, (A letöltés ideje: 2013. 07. 05.)

{315} ZAMBRANO ESPONOZA, op. cit.

{316} ROJAS, op. cit.

{317} ZAMBRANO ESPONOZA, op. cit.

{318} Leonora CARRINGTON és Pablo WEIS-CARRINGTON oldala, http://www.carringtonleo.5u.com/leoweb/leobio.htm,  (A letöltés ideje: 2013. 08 10.)

{319} Germaine GÓMEZ HARO, „Leonora Carrington, la inasible”, in: La Jornada Semanal, 2011. augusztus 7. http://www.jornada.unam.mx/2011/08/07/sem-haro.html, (A letöltés ideje: 2013. 07. 05.)

{320}CARRINGTON, op. cit.

{321} Javier RODRÍGUEZ MARCOS, “Leonora Carrington, plano a plano”, in: El País, 2012. március 2., http://cultura.elpais.com/cultura/2012/03/01/actualidad/1330630890_294898.html, (A letöltés ideje: 2013. 06. 29.)

{322} Homero ARIDJIS, „Una visita a Leonora Carrington”, in: Letras Libres, 2011. július,

http://www.letraslibres.com/revista/convivio/una-visita-leonora-carrington?page=full, (A letöltés ideje: 2013. 07. 3.)

{323} Susan L. ABERTH, „Leonora Carrington’s La Cuna”, in: Christie’s 2012. április 27., http://www.christies.com/features/leonora-carrington-la-cuna-2380-1.aspx (A, letöltés ideje: 2013. 08. 23.)

{324} Joanna MOORHEAD, “Leonora and me”, in: The Guardian, 2007. január 2.,

http://www.theguardian.com/artanddesign/2007/jan/02/art, (A letöltés ideje: 2013. 08. 10.)

{325} A kép forrása: http://codiceinformativo.com/2013/05/recordando-a-leonora-carrington/, (A letöltés ideje: 2013. 08. 10.)

{326} Rosa María BALLESTEROS GARCÍA, „El efecto de cronos. Brigadistas olvidadas por la historia”, in: Aposta, revista de ciencias sociales, 2008. május-június, 25.

{327} KOSÁRKA József, „Kati Horna, Mexikó ünnepelt fotográfusa. A magyar fotóművész születésének tavalyi centenáriumára”, in: 2000. Irodalmi és társadalmi havi lap, 2013. július-augusztus, 89.

{328} Lisa PELIZZON, Más allá de la foto: La mirada de Kati Horna, doktori disszertáció, kézirat, Universitá Ca’Foscari Venezia, 2010-2011, 12-15.

{329} Alicia SÁNCHEZ-MEJORADA, Kati Horna y su manera cotidiana de captar la realidad, Cenidiap - Instituto Nacional de Bellas Artes y Literatura, México, 2004, 8-9.

{330} KOSÁRKA (2013), op. cit., 90.

{331} SÁNCHEZ-MEJORADA, op. cit., 9.

{332} PELIZZON, op. cit., 241-262.

{333} KOSÁRKA József, “Magyarok a mexikói művészeti életben”, in: Kutatási Közlemények II., Magyarország és a hispán világ, Hispánia, 2000, 95.

{334} SÁNCHEZ-MEJORADA, op. cit., 12-23.

{335} PELIZZON, op. cit., 25.; Joanna MOORHEAD, „Surreal friends in Mexico”, in: Surreal Friends: Leonora Carrington, Remedios Varo and Kati Horna, Lund Humphries – Pallant House Gallery, London, 2010, 73.

{336} PELIZZON, op. cit., 248.; Joanna MOORHEAD, op. cit., 73.

{337} KOSÁRKA (2013), op. cit., 91.

{338} ARIDJIS, op. cit.

{339} Stefan VAN RAAY, „Surreal Friends: Leonora Carrington, Remedios Varo and Kati Horna”, in: Surreal Friends, 22.

{340} Elva PENICHE MONTFORT, „Fetiches de Kati Horna. Fotografía y surrealismo”, in: Reflexiones marginales, Nueva época, 3. évf., 18. szám, 2013. április-május.

{341} A kép forrása: http://sualegriaz.wordpress.com/2012/08/23/vasos-comunicantes/, (A letöltés ideje: 2013. 08. 30.)

{342} PELIZZON, op. cit., 265-266.

{343} A kép forrása: http://lo-bueno-si-breve.blogspot.hu/2009/09/kati-horna.html, (A letöltés ideje: 2013. 08. 30.)

{344} Uő., 259.

{345} A kép forrása: http://nadiesalvoelcrepusculo.blogspot.hu/2011/06/temas-renato-leduc-mexico.html, (A letöltés ideje: 2013. 08. 10.)

{346}  ABERTH, op. cit.

{347} A kép forrása: http://www.christies.com/features/la-cuna-2379-1.aspx, (A letöltés ideje: 2013. 08. 30.)

{348} A kép forrása: http://www.fronterad.com/?q=paseo-con-raquel-tibol-secretaria-diego-rivera-por-arte-mexicano&page=&pagina=3, (A letöltés ideje: 2013. 08. 30.

{349} VIDAURRE ARENAS, op. cit.

{350} SÁNCHEZ-MEJORADA, op. cit., 14.

{351} Ibidem, 27.

{352} Joanna MOORHEAD, „Surreal friends in Mexico”, in: Surreal Friends, 83.

{353} Ibidem, 83-94.

{354} Ez a tanulmány a Vida y sociedad en América Latina durante la Colonia című könyvem egy fejezete („Matrimonio y vida familiar en la Colonia,” JATEPress, Szeged, 2009, 36-43). A magyar fordítás elkészítésében Hegedűs Anna volt segítségemre. Lelkiismeretes munkáját ezúton is hálásan köszönöm.

{355} William Graham SUMMER, Népszokások. Szokások, erkölcsök, viselkedésmódok szociológiai jelentősége, Budapest, 1978, 734.

{356} SUMMER, op. cit., 735.

{357} Lewis MUMFORD, A város a történelemben: létrejötte, változásai és jövőjének kilátásai, Budapest, 1985, 266.

{358} Larissa ADLER LOMNITZ – Marisol PÉREZ LIZAUR, A Mexican Elite Family, 1820-1980, Princeton, New Jersey, 1987, 9., Summer 735-736.

{359} SUMMER, op. cit., 734, 738, 742.

{360} Casta/castas: a félszigeti és gyarmati társadalomban a különböző etnikumok keveredéséből származó emberek, „nem tisztavérűek” jelölésére törvényekben alkalmazott kifejezés, ezen belül a coyote = a kevertvérűeket jelölő elnevezések egyik változata.

{361} José María OTS CAPDEQUÍ, El estado español en las Indias, Editorial de Ciencias Sociales, La Habana, 1975,  92.

{362} Encomeienda /repartimiento en encomienda: juttatás, a hódító spanyolok kapták a spanyol Koronától saját fenntartásukra, ennek fejében az encomenderók igénybe vehették egy indián közösség munkaerejét, illetve a közösségi földek termékeit. Később az indiánföldeket birtokuknak tekintették.

{363} OTS CAPDEQUÍ, op. cit.,  89, 93.

{364} Gustavo Adolfo OTERO, La vida social en el coloniaje. (Esquema de la historia de Alto Perú, hoy Bolivia, de los siglos XVI, XVII y XVIII), La Paz – Bolivia, (1942) 1975, 59.

{365} OTS CAPDEQUÍ, op. cit., 95.

{366} Ibidem, 101, 102.

{367} Ibidem, 100.

{368} Ibidem, 101.

{369} Ibidem, 100, 109.

{370} Ibidem, 96.

{371} Ibidem,  96-97.

{372} OTERO, op. cit., 54.

{373} Kreol, criollo: gyarmaton született spanyolok (de jelzőül afrikaiakra is alkalmazták).

{374} Bernd SCHRÖTER, „Acerca de la posición de la mujer en el contexto del matrimonio en una región fronteriza de la América Hispánica a fines del período colonial. Resultados y desiderata”, in: Mujer y Familia  en América Latina. Siglos XVIII-XX, Cuadernos de Historia Latinoamericana No 4, AHILA, Málaga, 1996, 69-96, 78.

{375} Colin M. MACLACHLAN – Jaime E RODRÍGUEZ, The Forging of the Cosmic Race. A Reinterpretation of Colonial Mexico, UC Press, Berkeley/Los Angeles/London, 1980, 231-232.

{376} SCHRÖTER, op. cit., 78.

{377} MACLACHLAN - RODRÍGUEZ, op. cit., 231-232.

{378} SCHRÖTER, op. cit., 80.

{379} MACLACHLAN - RODRÍGUEZ, op. cit., 231-232.

{380} OTERO, op. cit., 53-54.

{381} María Antonia BEL BRAVO, La familia en la historia. Propuestas para el estudio desde la ’nueva’ historia cultural, Madrid, 2000, 44.

{382} Casticismo: faji fogalom, a tisztavérűségre való törekvés társadalmi fogalomrendszere (lásd fenn: casta/castas).

{383} BEL BRAVO, op. cit., 46.

{384} MACLACHLAN - RODRÍGUEZ, op. cit.,  230.

{385} BEL BRAVO, op. cit., 46.

{386} OTERO, op. cit., 55.

{387} Arij OUWENEEL, „No hay más tortillas para Marcos Antonio (México 1780)”, in: Mujer y Familia en América Latina. Siglos XVIII-XX- Cuadernos de Historia Latinoamericana No 4, AHILA, Málaga, 1996, 69-96, 64.

{388} Ibidem, 64.

{389} Ibidem, 64-65.

{390} BEL BRAVO, op. cit., 44-47.

{391} OTERO, op. cit., 55-56.

{392} OTS CAPDEQUÍ, op. cit., 118,; OTERO, op. cit., 51-52.

{393} OTS CAPDEQUÍ, op. cit., 121,; OTERO, op. cit., 52.

{394} Ibidem,  58.

{395} Ibidem, 60.

{396} Ibidem, 54-55.

{397} Ibidem,  60.

{398} Encomendero: encomiendával rendelkező spanyol/kreol hódító/gyarmatosító.

{399} OTS CAPDEQUÍ, op. cit., 122.

{400} Monika KÜPPER - Eva TICHAUER ÁLVAREZ, „Entrevista con Elena Poniatowska sobre el feminismo”, in: Comunicaciones en torno a Hispanoamérica, Göttingen, 1986, 126.

{401} Chicha: kukoricából erjesztett italféleségek, az üdítőtől a pálinkáig.

{402} OTERO, op. cit., 56-59.

{403} MACLACHLAN– RODRÍGUEZ, op. cit., 245.

{404} Miguel ROJAS, Cultura Afroamericana: de esclavos a ciudadanos, Madrid, 1988, 27.

{405} Fernando ORTIZ, Los esclavos negros, La Habana, 1975.

{406} François Raymond Joseph/Francisco DEPONS, Voyage á la partie orientale de la Terre Ferme, dans l’Ámerique méridionale, (Paris, 1806)/Viaje a la Parte de Tierra Firme en la América Meridional, Caracas, 1983, 85-86.

{407} OTERO, op. cit., 60.

{408} Norbert ORTMAYER, „Modelos de legitimidad en Guatemala (1860-1950)”, in: Mujer y Familia en América Latina. Siglos XVIII-XX- Cuadernos de Historia Latinoamericana No 4, AHILA, Málaga, 1996, 97-134, 120.

{409} Ibidem, 121.

{410} OTERO, op. cit., 66.

{411} Alexander von HUMBOLDT, Ensayo político sobre el reino de la Nueva España, París, 1822 (digitális kiadás), Cap. VII, 270.

{412} José Pedro BARRÁN, Historias de la vida privada en el Uruguay. Entre la honra y el desorden. 1780-1870, Montevideo, Taurus, 1996, 77.

{413} Lucas ALAMÁN, Historia de México, México, Jus, 1972, 18

{414} Asunción LAVRIN, „La mujer en la sociedad colonial hispaniamericana”, in: Leslie BETHELL (ed.), Historia de América Latina, 4. kötet, Barcelona, Crítica, 1990, 113.

{415} Carolina A. NAVARRETE, „La mujer tras el velo: construcción de la vida cotidiana de las mujeres en el Reino de Chile y en el resto de América Latina”, in: Revista de estudios literarios, Universidad Complutense de Madrid,  http://www.ucm.es/info/especulo/numero36/mujvelo.html (A letöltés ideje: 2013. 10. 03.)

{416} Úrsula SUÁREZ, Relación autobiográfica, Santiago de Chile, Academia Chilena de la Historia, 1984, 118.

{417} Tomás PÉREZ VEJO, „Criollos contra peninsulares: la bella leyenda”, in: Amérique Latine Histoire et Mémoire. Les Cahiers ALHIM, 19/2010, http://alhim.revues.org/3431 (A letöltés ideje: 2013. 10. 25.)

{418} Tomás PÉREZ VEJO, „La vida como estereotipo: memorias de un viajero montañés en la Nueva España del siglo XVIII”, in: Historia de México, 2007/1, 193-262, 206.

{419} SUÁREZ, op. cit., 118.

{420} Diana MARRE, „La aplicación de la Pragmatica Sanción de Carlos III en América Latina; una revisión”, Quaderns de l'Institut Catalá d'Antropologia, Barcelona, n. 10, 1997, 217-249, http://www.ub.edu/geocrit/sv-22.htm (A letöltés ideje: 2013. 10. 19.)

{421} NAVARRETE, op. cit., 4.

{422} Antonio ARBIOL, La familia regulada. Con doctrina de la Sagrada Escritura y santos Padres de la Iglesia católica, Madrid, 1791: 39, http://goo.gl/JIt56C (A letöltés ideje: 2013. 10. 15.)

{423} Leticia MENDOZA PÉREZ, „El mundo novohispano del siglo XVII: claustro de la mujer criolla”, in: Revista de Análisis y divulgación sobre estudios de género, Colima, 2004/33, 61.

{424} NAVARRETE, op. cit., 4.

{425} LAVRIN, op. cit., 114-115.

{426} Camilo Alexander ZAMBRANO, Encomienda, mujeres y patriarcalismo difuso: las encomenderas de Santafé y Tunja (1564-1636), http://historiacritica.uniandes.edu.co/view.php/706/index.php?id=706 (A letöltés ideje: 2013. 10. 25.)

{427} Teodoro HAMPE MARTÍNEZ, „Imagen y participación de las mujeres en la cultura del Perú virreinal: una aproximación bibliográfica”, in: Sara Beatriz GUARDIA (ed.), Historia de las mujeres en América Latina, Murcia, Cemhal, 2013, 111.

{428} Viviana KLUGER, „Casarse, mandar, obedecer en el Virreinato del Río de la Plata: un estudio del deber-derecho de obediencia a través de los pleitos entre cónyuges”, in: Frontera de la Historia, 2003/8, 139-140.

{429} Ibidem, 145-148.

{430} LAVRIN, op. cit., 118.

{431} RODRÍGUEZ DELGADO, op. cit., 21.

{432} Ibidem, 32.

{433} NAVARRETE. op. cit., 4.

{434} LAVRIN, op. cit., 119.

{435} Alberto BAENA ZAPATERO, Mujeres novohispanas e identidad criolla, Universidad Autónoma de Madrid, 2008 (doktori disszertáció, kézirat), 156-157, http://goo.gl/7baBwy (A letöltés ideje: 2013. 10. 15.)

{436} Heloisa JOCHIMS REICHEL, „La mujer rioplatense en la visión de los viajeros: un sujeto de la historia”,  in: Sara Beatriz GUARDIA (ed.), Historia de las mujeres en América Latina, Murcia, Cemhal, 2013, 141-149, 146-147.

{437} Rocío de la NOGAL FERNÁNDEZ - Itzar LADO, La vida cotidiana de las mujeres coloniales a través de la crónica de Jaime Baltasar Martínez Compañón, Universidad de Burgos, 2001, 249. http://www.americanistas.es/biblo/textos/s02/s02-018.pdf (A letöltés ideje: 2013. 09. 04.)

{438} NAVARRETE, op. cit., 6.

{439} JOCHIMS REICHEL, op. cit., 146-147.

{440} MENDOZA PÉREZ, op. cit., 61.

{441} Octavio PAZ, El laberinto de la soledad, México, FCE, 1998, 121.

{442} Sor Juana Inés de la CRUZ, „Respondiendo a un Caballero del Perú, que le envió unos
Barros diciéndole que se volviese hombre”, in: Obras completas. Poesía, http://digicoll.library.wisc.edu/cgi-bin/IbrAmerTxt/IbrAmerTxt-idx?type=HTML&rgn=div1&byte=14459308&q1=mujer (A letöltés ideje: 2013. 12. 10.)

„Sólo sé que aquí me vine / porque, si es que soy mujer, / ninguno lo verifique.[...] Con que a mí no es bien mirado / que como a mujer me miren, / pues no soy mujer que a alguno / de mujer pueda servirle; / y sólo sé que mi cuerpo, / sin que a uno u otro se incline, / es neutro, o abstracto, cuanto / sólo el Alma deposite.” (saját fordítás)

{443} LAVRIN, op. cit., 126-128.

{444} SUÁREZ, op. cit., 140.

{445} Idem.

{446} Sor Juana Inés de la CRUZ, „Melyben sorsáról panaszkodik: sejtetvén a vétkekkel szemben érzett utálatát, magyarázatát adja annak, hogy miért múlatja magát a múzsák körében”, (ford.: Orbán Ottó)  in: Hispán-amerikai költők tára (válogatta SIMOR András), Budapest, Eötvös, 2002, 64.

{447} III. Károly 1766-ban rendelte el az új-spanyolországi oktatási intézmények megnyitását az indiánok előtt.

{448} LAVRIN, op. cit., 123-124.

{449} BARRÁN, op. cit., 78-79.

{450} Isabel CRUZ DE AMENABAR, Rapto de mujeres blancas por caciques indígenas desde Ercilla a Rugendas, 104-106, http://goo.gl/tFeGK1 (A letöltés ideje: 2013. 10. 31.)

{451} „A mexikói kormány elrendelte a templomok lefoglalását.” Új Nemzedék, 1926. július 30.

{452} Andrés AZKUE, La Cristiada: Los Cristeros mexicanos (1926-1941), Barcelona, Historia Viva, 2000, 19.

{453} Unión de Damas Católicas de México

{454} Barbara MILLER, „The Role of Women in the Mexican Cristero Rebellion”, in: The Americas, Vol. 40., No.3, 1984. január, 304.

{455} Alicia OLIVERA SEDANO, Aspectos del conflicto religioso, Mexico, Nacional de Anthropología e Historia, 1966, 89.

{456} Asociación Católica de la Juventud Mexicana (ACJM)

{457} Liga Nacional Defensora de la Libertad Religiosa

{458} Jean MEYER, La Cristiada: Mexican People’s War for Religious Liberty, New York, Square One Publishers, 2013, 75.

{459} Celia Gómez és Celia Ortiz álnéven is tevékenykedett. (MEYER, op. cit., 132.)

{460} Jean MEYER, The Cristero Rebellion: The Mexican People Between Church and State, 1926-1929, Cambridge, Cambridge University Press, 1976, 132.

{461} Unión Popular

{462} Antonio Avitia HERNÁNDEZ, „Brigadas Femeninas Mexicanas de izquierda y de derecha”, http://mujeresporlademocracia.blogspot.hu/2008/04/brigadas-femeninas-mexicanas-de.html, (A letöltés ideje: 2013. 10. 12.)

{463} MEYER (1976), op. cit., 132.

{464} “Ante Dios, Padre, Hijo y Espíritu Santo, ante la Santísima Virgen de Guadalupe y ante la Faz de mi Patria, yo, ______. Juro que aunque me martiricen o me maten, aunque me halaguen o prometan todos los reinos del mundo, guardaré todo el tiempo necesario secreto absoluto sobre la existencia y actividades sobre los nombres de personas, domicilios, signos...que se refieran a sus miembros. Con la gracia de Dios, primero moriré que convertirme en delatora.” Közli MEYER (2013), op. cit. 126.

{465} Agustín VACA, Los silencios de la historia. Las cristeras, México, El Colegio de Jalisco, 1998, 242.

{466} MEYER (1976), op. cit., 133.

{467} MILLER, op. cit., 308.

{468} Antonio Avitia HERNÁNDEZ, El Caudillo Sagrado. Historia de las Rebeliones Cristeras en el Estado de Durango, Mexico, Tercera Edición, 2006, 110.

{469} MEYER (1976), op. cit., 130.

{470} MEYER (2013), op.cit., 73.

{471} Idem.

{472} Ibidem, 74.

{473} MEYER (1976), op. cit., 132.

{474} Idem.

{475} Ibidem, 133.

{476} A Romancero gitano magyar fordításban először a negyvenes évek végén látott napvilágot rögtön két kiadásban, két műfordítónk tolmácsolásában (Federico GARCÍA LORCA, Cigány románcok, Budapest, Lux, é.n. (András László fordítása); Federico GARCÍA LORCA, Cigány románcok, Budapest, Cserépfalvi, é.n. (Gyertyán Ervin fordítása). Tanulmányomban Nagy László későbbi fordítását használom, mint ahogy a cigányrománcok egy szóban írt változatát is Nagy László helyesírásából kölcsönöztem.

{477} Gustavo CORREA, La poesía mítica de Federico García Lorca, Madrid, Ed. Gredos, Biblioteca Románica Hispánica, 1970, 40.

{478} „El libro es el poema de Andalucía. Un libro donde apenas está expresada la Andalucía que se ve, pero sí la que se siente.” Federico GARCÍA LORCA, Obras Completas. Recopilación, cronología, bibliografía y notas de Arturo DEL HOYO, Madrid, 1977, 1. kötet, 1114. Lorca nem csak a sztereotípiák ellen küzdött, hanem szerette volna, ha a ’98-as nemzedék búsongó Kasztília-képe helyébe valami más lépne. „Elég legyen már Kasztíliából!”- írja. Federico GARCÍA LORCA, Epistolario I. Madrid, Alianza, 1983, 31.

{479} „…un libro antipintoresco, antifolclórico, antiflamenco, donde no hay ni una chaquetilla corta, ni un sombrero plano, ni una pandereta.” GARCÍA LORCA (1977), op. cit, 1114.

{480} „Hay sólo un personaje real, que es la pena que se filtra. Un sentimiento más celeste que terrestre.”

Ibidem.

{481} Őt idézi Isabel de ARMAS, „García Lorca y el segundo sexo”, in: Cuadernos Hispanoamericanos, 1986, 433-444. szám, 136.

{482} Miguel de CERVANTES, „A cigánylány”, in: Példás elbeszélések, Budapest, Európa, 1958, 13-76.

{483} A Cigányrománcok kötet verseiből részleteket Nagy László fordításában idézem a továbbiakban. (Federico García Lorca válogatott művei, Budapest, Európa Kiadó, 1963. 141-179.) A sok idézetnél, hogy a mondanivalót ne törjem meg lábjegyzetekkel, csak az oldalszámot tüntetem fel. Ennek segítségével a hivatkozott kötetből könnyen megkereshetők a versrészletek. A magyar fordítások mellett zárójelben közlöm az eredeti spanyol szöveget is, melynek forrása digitalizált formában elérhető: http://es.wikisource.org/wiki/Romancero_Gitano (A letöltés ideje: 2014.01.04)

{484} Legkifejezőbb példa a hold és a halál közötti szoros kapcsolatra a Holdas hold románca, vagy Lorca drámái közül a Vérnászban a Hold és a koldusasszony képében megjelenő Halál dialógusa. A Cigányrománcok kötetben egyébként 36 alkalommal fordul elő ennek az égitestnek a konkrét említése, nem számolva az olyan jelzői formákat, mint például a bien lunada [begyes], vagy cítaras enlunadas [holdas citerák] szintagmák, és csak három olyan vers van, ahol nem jelenik meg a hold vészjósló ezüstös fénye.

{485} A toronja magyar jelentése grapefruit, azonban nem túl költői hangzása miatt szerencsésebbnek érzem Nagy László vérnarancs fordításának az átvételét. Nagy interpretációjában ráadásul a vér szépen asszociál Krisztus öt sebével (Las cinco llagas de Cristo) is.

{486} „La Pena de Soledad Montoya es la raíz del pueblo andaluz.” Federico GARCÍA LORCA, Obras Completas, I., op. cit., 1117-1118.

{487} Federico GARCÍA LORCA, A cante jondo, in: Federico García Lorca összes művei II., op. cit, 718.

{488} Őt idézi: Isabel de ARMAS, op. cit., 137.

{489} Idem.

{490} A fiatal lány mártírhalálának létezik egy barcelonai változata is. A katalán tartományban is nagy tisztelet övezi Eulália alakját, a barcelonai Szent Eulália katedrális is az ő emlékét őrzi.

{491} Szent Eulália életéről lásd http://www.parochia.hu/1napok/08/22/szent.htm; valamint:

http://www.vopus.org/hu/gnozis/nagy-alakok/szent-eulalia.html

{492} Omar Khajjám is gyakran használta a kehely szimbolikus jelentését verseiben. A XI. századi perzsa poéta nagy hatással volt Lorcára, feltehetőleg egy álnévvel aláírt, Comentarios a Omar Kayam című tanulmányt is írt róla a fiatal költő. A kézirat szerzőségéről lásd: Ian GIBSON, „Un probable artículo de Lorca sobre Omar Jayyam”, in: Cuadernos Hispanoamericanos, 1986, 433-444. szám, 37-39.

{493} García Lorca válogatott művei, op. cit.,, 59. Vas István fordítása.

{494} A vers címében Nagy László fordításának helyesírását követtem, azonban a továbbiakban a nevek magyar átiratát (Támár, Amnon) használom.

{495} Hasonló perspektívát a Preciosa és a szél című románcban is láthattunk.

{496} Az éneklés és a nemi aktus összekapcsolása megjelenik például a Yermában is, amikor az első felvonás második képében az öregasszony Yerma kérdésére, hogy a fiatalasszony mit tehetne meddősége leküzdése érdekében, azt válaszolja: „Én nem tudok semmit. Én hanyatt feküdtem, és elkezdtem dalolni.” (Federico GARCÍA LORCA, Yerma, in: Federico García Lorca válogatott művei, op. cit., 554.)

{497} Alfredo ORIA FERNÁNDEZ, Thamar y Ammón, in http://www.litterae.cl/arbol.html; (A letöltés ideje: 2013.06.20). Ezt a rituális jelenetet Andalúzia néhány falujában még ma is ismerik prueba (bizonyítás), vagy purificación (megtisztulás) elnevezéssel. Erről ír: Ángel PÉREZ CASAS, „El gitano, el arte y la sociedad”, in: Cuadernos internacionales de Historia Psicosocial del Arte, Centro de Estudios Postuniversitarios, Barcelona, 1983, 3. szám, 85.

{498} Federico GARCÍA LORCA, Vérnász, in: Federico García Lorca összes művei, op. cit., 540.

{499} Federico GARCÍA LORCA, Bodas de sangre, in: http://usuaris.tinet.cat/picl/libros/glorca/gl003900.htm (A letöltés ideje: 2014.01.04.)

{500} Federico GARCÍA LORCA, Bernarda Alba háza, in: Federico García Lorca összes művei, op. cit.,, 691.

{501} Federico GARCÍA LORCA, Bodas de sangre, op. cit.

{502} A Holdas hold románcában, a hold és a mell képe szintén együtt jelenik meg: „Szél támad és emelkednek / karjai a holdas holdnak, / s tömör ón-mellei tisztán / s buján előtolakodnak.” (141.) (En el aire conmovido / mueve la luna sus brazos / y enseña, lúbrica y pura, / sus senos de duro estaño.).

{503} Ángel SOPEÑA IBÁÑEZ, Concepto de la mujer española en la obra  de García Lorca, Madrid, Liade, 1967. Az 1991-ben, 78 éves korában elhunyt orvos, annak ellenére, hogy a Spanyol Kommunista Párt tagja volt és egy ideig száműzetésbe is kényszerült, ebben a művében – valószínűleg a cenzúra kijátszására – a tradicionális, katolikus spanyol nemzeti nőideálra helyezi a hangsúlyt, ütköztetve azzal a lázadó, az élet teljességét kereső nőtípussal, aki Lorcánál mindig a bukásra ítélt hősnő. Jóllehet napjainkban ez az írás már nem tűnik haladó szelleműnek, a 60-as években igencsak reformernek számított.

{504} Federico GARCÍA LORCA, A csodálatos vargáné, in: Federico García Lorca válogatott művei, op. cit.,, 420. Benyhe János fordításában.

{505} Leandro Fernández de MORATÍN (1760-1828) híres drámája az El sí de las niñas, melyben a drámaíró a fiatal lányok társadalmi és családon belüli kiszolgáltatottságára, valamint a nagy korkülönbséggel köttetett érdekházasságok – demográfiai szempontból is – nyomasztó problémájára hívja fel a figyelmet.

{506} Constitución de la República Española – 1931. Título III Capítulo I, Artículo 36, 40; Capítulo II, Artículo 43

{507} Federica Montseny Mañé (Madrid, 1905 – Toulouse, 1994) anarchista szülei, Juan Montseny és Teresa Mañé – Federico Urales és Soledad Gustavo álnéven – a 20. század első harmadában a spanyol libertárius eszmei irányzat legjelentősebb lapjának (La Revista Blanca) szerkesztői voltak. Lányuk, Federica 1923-tól 1936-ig vett részt a folyóirat, illetve egy másik anarchista napilap, a Solidaridad Obrera szerkesztésében. 1931-ben lépett be a CNT-be, a spanyol anarchista szakszervezetek országos föderációjába. A CNT 1936-os zaragoza-i kongresszusának egyik főszereplője volt. A polgárháború kirobbanása után – 1936 novemberétől 1937 májusáig – a köztársasági kormány egészségügyi minisztere lett. Nagyszabású terveinek végrehajtását, amelyek között árvaházak építése, terhes nők élelmezése, fogyatékosok foglalkoztatása, abortusz törvény megalkotása is szerepelt volna, miniszterségének rövid időtartama megakadályozta. A polgárháború után Franciaországba emigrált. A náci és a francóista rendőrség többször is követelte a kiadatását, amit azonban a francia hatóságok elutasítottak. A második világháború után Toulouse-ban telepedett le. Franco halála után, 1977-ben visszatért Spanyolországba.

{508} Prestont idézi La mujer durante la Guerra Civil española, 2002. november 5.  http://bib.cervantesvirtual.com/historia/tertulias/tert_mujer_guerra_civil.shtml, (A letöltés ideje: 2012. 11. 05.)

{509} Juana COBO, „La mujer trabajadora en la II República”. http://revolucionespanola.elmilitante.org/articulos/mh_4.htm,  (A letöltés ideje: 2013. 12. 10.)

{510} Fernando HERNANDEZ HOLGADO, La prisión militante: las cárceles franquistas de mujeres de Barcelona y Madrid (19391945). Doktori értekezés, Universidad Complutense de Madrid, 2011, 36.

http://eprints.ucm.es/13798/1/T33104.pdf, (A letöltés ideje: 2014. 01. 13.)

{511} Idem.

{512} Encarnación BARRANQUERO TEXEIRA – Matilde EIROA SAN FRANCISCO – Paloma NAVARRO JIMÉNZEZ, Mujer, cárcel, franquismo. La Prisión Provincial de Málaga (1937-1945),  Málaga, Imagraf, 1994, 30.

{513} HERNANDEZ HOLGADO, op. cit., 36.

{514} A malagai börtönt 1933-ban hozták létre, Victoria Kent reformjainak keretében. (Lásd 13. jegyzet)

{515} BARRANQUERO TEXEIRA – EIROA SAN FRANCISCO – NAVARRO JIMÉNZEZ, op. cit., 39.

{516} Mercé RIVAS, „Recordando a las „pelonas”, ,http://www.memoriahistoricacartagena.com/2011/08/recordando-las-pelonas.html, (A letöltés ideje: 2014. 01. 14.

{517} „Presas de Franco – Las rojas”, www.todoslosnombres.org, (A letöltés ideje 2013. 11. 05.)

{518} Victoria Kent (Málaga, 1898 – New York, 1987) Politikus és ügyvéd. Ő volt az első nő Spanyolországban, aki ügyvédként praktizálhatott. Az 1930. december 12-i jacai sikertelen köztársasági felkelés után a vádlottak védőügyvédje lett. A Második Köztársaság létrejöttét követő júniusi alkotmányozó gyűlési választáson parlamenti képviselői helyet szerzett. Manuel Azaña kormányra kerülése után kinevezték a börtönök főigazgatójának. Ezt a posztot az 1933-as parlamenti választásig töltötte be. Hivatali idejében erőfeszítéseket tett a spanyol büntetés végrehajtás megreformálására. Politikai meggyőződése dacára ellenezte a női választójogot. A polgárháború után Franciaországba, majd Mexikóba emigrált. Franco halála után engedélyezték a hazatérését. 1978-ban tért vissza Spanyolországba, de nem telepedett le végleg hazájában. 1987-ben New York-ban halt meg.

{519} http://museomemoriarepublicana.blogspot.hu/2008/10/crcel-de-ventas-presas-de-franco.html, (A letöltés ideje: 2014. 01. 11.)

{520} HERNANDEZ HOLGADO, op. cit., 218.

{521} http://todoslosrostros.blogspot.hu/2008/07/mujeres-republicanas-presas-de-franco.html, (A letöltés ideje 2013. 11. 05.)

{522} Ricard Camil TORRES FABRA ismertetése Fernando HERNÁNDEZ HOLGADO kötetéről: Mujeres encarceladas en la prisión de Ventas: de la República al franquismo, 1931-1941, Marcial Pons, Madrid, 2003.  http://www.nodo50.org/foroporlamemoria/documentos/marcial_pons_feb2004.htm, (A letöltés ideje: 2013. 11. 04.)

{523} BARRANQUERO TEXEIRA – EIROA SAN FRANCISCO – NAVARRO JIMÉNZEZ, op. cit., 67.

{524} http://todoslosrostros.blogspot.hu/2008/07/mujeres-republicanas-presas-de-franco.html, (A letöltés ideje: 2013. 11. 05.

{525} HERNANDEZ HOLGADO, op. cit., 218.

{526} http://todoslosrostros.blogspot.hu/2008/07/mujeres-republicanas-presas-de-franco.html, (A letöltés ideje 2013. 11. 05.

{527} HERNANDEZ HOLGADO, op. cit., 98; 102.; BARRANQUERO TEXEIRA – EIROA SAN FRANCISCO – NAVARRO JIMÉNZEZ, op. cit., 52.

{528} http://todoslosrostros.blogspot.hu/2008/07/mujeres-republicanas-presas-de-franco.html, (A letöltés ideje: 2014. 01. 11.)

{529} HERNANDEZ HOLGADO, op. cit., 526.

{530} http://todoslosrostros.blogspot.hu/2008/07/mujeres-republicanas-presas-de-franco.html, (A letöltés ideje: 2014. 01. 11.

{531} HERNANDEZ HOLGADO, op. cit., 687.

{532} Mary NASH, „Rojas: las mujeres republicanas en la guerra civil”, http://www.kclibertaria.comyr.com/lpdf/l255.pdf, (A letöltés ideje:  2014. 01. 11.)

{533} Ley de la Memoria Histórica – Ley 52/2007 de 26 de diciembre, http://www.boe.es/boe/dias/2007/12/27/pdfs/A53410-53416.pdf, (A letöltés ideje: 2014.  01. 11.)

{534} Neus CATALÀ, „Fuimos las olvidadas entre los olvidados”, in: El Periódico, 13 de abril de 2013. http://www.elperiodico.com/es/noticias/ocio-y-cultura/neus-catala-fuimos-las-olvidadas-entre-olvidados-2362521, (A  letöltés ideje: 2013. 10. 02.)

{535} Archivo de Historia oral sobre Refugiados españoles en México (Guerra civil y exilio)

{536} Alicia ALTED VIGIL, „El exilio republicano desde la perspectiva de las mujeres” in: Arenal, Revista de historia de las mujeres, Granada vol. 4, núm. 2, julio-diciembre, Granada, 1997, 223-238.

{537} Rosa Lavina varrónő, Antonio SORIANO, Exodos. Historia oral del exilio republicano español en Francia, 1939-1945, Madrid, Crítica, 1989.

{538} Javier RUBIO, La emigración de la guerra civil de 1936-1939, Madrid, Editorial San Martin, 1977.

{539} Geneviève DREYFUS-ARMAND, El exilio de los republicanos españoles en Francia. De la guerra civil a la muerte de Franco, Barcelona, Crítica, 2000.

{540} ALTED VIGIL, op.cit., 223-238.

{541}A körülményeknek köszönhetően a kutatások szerint az első hetekben körülbelül 15.000 ember vesztette életét, főleg idősek, gyermekek, betegek és sebesült katonák.

{542} Ez kb. 12.000 főt jelentett.

{543}  Például a spanyol kommunista párthoz kötődő Agrupación de Mujeres Antifascistas és az anarchista alapítású Agrupación de Mujeres Libres.

{544} Isabel MUNERA SÁNCHEZ, „Las grandes olvidadas: las mujeres españolas en la Resistencia francesa”, Comunicación del Congreso Mujeres, libres y libertarias, celebrado en Madrid en 2005. (az internetre feltöltve: 2006. július 21.) http://www.ciudaddemujeres.com/articulos/Las-grandes-olvidadas-las-mujeres, (A letöltés ideje: 2013. 10. 15.)

{545} María Fernanda MANCEBO, „Las mujeres españolas en la Resistencia Francesa”, in: La España del exilio, Cuadernos del Mundo Actual (Historia 16) 14.

{546} MUNERA SÁNCHEZ, op.cit.

{547} Idem.

{548} Neus CATALÁ, De la resistencia y la deportación. 50 testimonios de mujeres españolas, Barcelona, ADGENA, 1984.

{549}Juventudes Socialistas Unificadas (Egyesült Szocialista Ifjúság)

{550} MUNERA SÁNCHEZ, op.cit.

{551} Monserrat ROIG, Els catalans als camps nazis, Barcelona, Edicions 62, 1977.

{552} Elisa BELENGUER, Neus Catalá, memoria y lucha, Barcelona, Pere Ardiaca, 2006.; Mar TRALLERO, „Neus Catalá: la mujer antifascita en Európa, Barcelona, Mina, 2008.

{553} De la Resistencia y la Deportación, http://www.ceibm.org/neuscata0101.html, (A letöltés ideje: 2013. 11. 03.)

{554}MUNERA SÁNCHEZ, op.cit.

{555} Carme MARTÍ, Cenizas en el cielo, Barcelona, Roca Editorial, 2012.

{556} Inmaculada de la FUENTE, „Una biografía novelada para Neus Catalá, superviviente de los nazis”, 25 de mayo de 2012, http://blogs.elpais.com/mujeres/2012/05/neus-catala-novela.html, (A letöltés ideje: 2013. 10. 24.)

{557} De la Resistencia y la Deportación, http://www.ceibm.org/neuscata0101.html, (A letöltés ideje: 2013. 11. 03.)

{558} María Luisa BROSETA, „Dossier Dolores Martí Domenech: Souvenir d’enfance et d’exil. Radio Calamidad”, in:  Temoinages d’exils entre parole et silence aux XX. siècle, Exils et migrations iberiques au XX. siècle, Centre de Recherches Iberiques, 1, Paris, 2004, 13-119.

{559} Pilar DOMÍNGUEZ PRATS, „Silvia Mistral, Constancia de la Mora y Dolores Martí: Relatos y memorias del exilio de 1939”, in: Revistas de Indias,. vol. LXXII. núm. 256. , 2012, 816.

{560} Katalán származású tanár, újságíró, politikus, az első Népfront kormányban közoktatási miniszter.

{561} DOMÍNGUEZ PRATS, op.cit., 819.

{562} Ibidem, 820.

{563} Idem.

{564}Az iskolai nevelésről a rezsimhez felétlenül hű katolikus egyház gondoskodott. Ebben az esetben tehát nem arról volt szó, hogy az iskolát kívánták volna ellensúlyozni más szervezetekkel, hanem a serdülőket még hangsúlyosabban igyekeztek a fennáló ideológia szellemében nevelni.

{565} Enrique GONZÁLEZ DURO, El miedo en la posguerra, Madrid, Oberon, 2003, 188, 192-193, 220.

{566} Isolina BALLESTEROS, „Mujer y nación en el cine español de posguerra”, in: Javier HERRERA – Cristina MARTÍNEZ-CARAZO (eds.), Hispanismo y cine, Madrid – Frankfurt am Main, Iberoamericana – Vervuert, 2007, 368-371.

{567} Ibidem, 376-377.

{568} Az elnevezés a monumentális díszletek építőanyagára utal.

{569} María Asunción GÓMEZ, „Mujer, nación y deseo en Locura de amor de Juan de Orduña y Juana la Loca de Vicente Aranda”, in: FilmHistoria Online. Vol. XVI, No. 1-2. 2006, http://www.publicacions.ub.edu/bibliotecadigital/cinema/filmhistoria/2006/REVISTAS/Ensayo_MujerNacionDeseo%20_1.htm, (A letöltés ideje: 2015. 02. 14.)

{570} Santiago JUAN-NAVARRO, „La Madre Patria enajenada: Locura de amor, de Juan de Orduña, como alegoría nacional”, in: Hispania, 88.1, 2005, 206-213.

{571} Jean-Claude SEGUIN, „Locura de amor”, in: Julio PÉREZ PERUCHA (ed.), Antología crítica del cine español, 1906-1995. Flor en la sombra, Madrid, Ediciones Cátedra – Filmoteca Española, 1997, 230-232.

{572} Román GUBERN – Doménec FONT, Un cine para el cadalso, Barcelona, Editorial Euros, 1975, 57-58.

{573} A filmhez kapcsolódó cenzori jelentések valóban nem tartalmaznak semmilyen lényeges módosítási javaslatot. Lásd: Archivo General de la Administración, Cultura, 36/03331-es doboz, 08318-as köteg és 36/03336-os doboz, 08451-es köteg.

{574} Antonio CASTRO, El cine español en el banquillo, Valencia, Fernando Torres, 1974, 296.

{575} Félix FANÉS, Cifesa, la antorcha de los éxitos, Valencia, Institución Alfonso el Magnánimo, 1982, 175-177.

{576} Archivo General de la Administración, Cultura, 36/03389-es doboz, 09973-as köteg és 36/03391-es doboz, 10031-es köteg.

{577} Latin-Amerikában először Ecuadorban vezették be az általános női választójogot (1929), utoljára pedig Paraguayban (1961). Lásd Katalin JANCSÓ, “Mujeres peruanas en la vida política a principios del siglo XX”, in: Iberoamericana Quinqueecclesiensis, Tomus IV, Pécs, 2006, 663-678.

{578} Denise DRESSER, “¿Tenerlo todo?”, in: Reforma, 13.05.2013. http://www.reforma.com/editoriales/nacional/699/1397945/default.shtm (A  letöltés ideje: 2013. 10.30.)

{579}Héctor AGUILAR CAMÍN, “PRI: ¿El poder para qué?”, in: Nexos, 2009.03.01. http://www.nexos.com.mx/?P=leerarticulo&Article=207 (A letöltés ideje: 2012.05.27.)

{580} Elba LUNA – Vivian ROZA – Gabriela VEGA, El camino hacia el poder: ministras latinoamericanas 1950-2007. Washington D.C., Banco Interamericano de Desarrollo, 2008, 21.

{581} SZILÁGYI Ágnes Judit, „Nők helyzete, politika és feminizmus az elmúlt két évtizedben Latin-Amerikában”, in: Eszmélet, No.95, Budapest, 2012, 79.

{582} Comité Pro-defensa de Presos, Perseguidos, Desaparecidos y Exiliados Políticos de México.

{583} Spanyolul: „Vivos los llevaron, vivos los queremos”.

{584} Jelenleg a Vicente Lombardóról elnevezett humántudományi kutató- és oktatási központot vezeti (Centro de Estudios Filosóficos, Políticos y Sociales Vicente Lombardo Toledano).

{585} “Instituto Federal Electoral: Elección de Presidente de los Estados Unidos Mexicanos, 2012, Cómputo final del TEPJF”, in: Sistema de Consulta de la Estadística de las Elecciones Federales 2011-2012, Atlas de Resultados Electorales Federales 1991-2012, http://siceef.ife.org.mx/pef2012/SICEEF2012.html# (A letöltés ideje: 2013.11.12.)

{586} Juan Alberto CEDILLO, “Vázquez Mota confirma que buscará la presidencia del PAN”, in: Proceso, 2013.06.21. http://www.proceso.com.mx/?p=345447,  (A letöltés ideje: 2013.12.20.)

{587} Instituto Federal Electoral, Estadísticas y resultados electorales, 1994-2006. http://www2.ife.org.mx/portal/site/ifev2/Estadisticas_y_Resultados_Electorales/ (A letöltés ideje: 2012.05.20.)

{588} Jelenleg Mexikó brazíliai nagykövete.

{589} “Griselda Álvarez vivió entre la poesía y el poder”, in: Siempre! 2013.04.13.

http://www.siempre.com.mx/2013/04/griselda-alvarez-vivio-entre-la-poesia-y-el-poder/ (A letöltés ideje: 2012. 11.11.)

{590} LUNA, op. cit., 15.

{591} Mujeres. Participación política en México en 2012. Programa para las Naciones Unidas para el Desarrollo, Mexikó, PNUD-ONU Mujeres-Tribunal Electoral, 2013, 3.

{592} Az Intézményes Forradalmi Párt főtitkára (2005-2006); a Matías Romero Intézet igazgatója, szenátor, nagykövet, az UNAM oktatója.

{593} A nyolcvanas évek elejétől a mexikói külügyi szolgálat tagja, nagykövet.

{594} Több könyv is megjelent Marta Sahagúnról férje elnöki ciklusa alatt. Például Rafael LORET DE MOLA, Marta, México, Océano, 2003; Amparo ESPINOSA RUGARCÍN, Caminando, México, Planeta, 2005 és Olga WORNAT, La Jefa. Vida pública y privada de Marta Sahagún de Fox, México, Grijalbo, 2003 és Debolsillo, 2005. Anabel HERNÁNDEZ y Arelí QUINTERO, El gobierno de cambio bajo sospecha de corrupción (México, Grijalbo, 2005) című munkájában is Marta diktál, a valós életben és a címlapon is. Utóbbin az elnök pénzeszsákok közt ül, Marta pedig mellette áll.

{595} Blanca VALADEZ, „Renunica de hija de Elba Esther acabará con división del partido: Panal”, in: Milenio, 2013.09.22. http://www.milenio.com/cdb/doc/noticias2011/ 391101e5839f937979c85333ee36cf70, (A letöltés ideje: 2013.10.23.)

{596} Jorge CARRASCO ARAIZAGA, „Viejos delitos, consignación relámpago”, in: Proceso, 2013.03.02.

{597} Arturo CANO y Alberto AGUIRRE, Doña Perpetua: el poder y la opulencia de Elba Esther Gordillo, México, Grijalbo, 2008. A címben a Doña Perpetua kifejezés minden bizonnyal a mexikói karikaturista, Eduardo del Río García, művésznevén Rius, Los agachados sorozatára utal, ahol az egyik karakter, Don Perpetuo, az „örökös” képviselő.

{598} Código Federal de Instituciones y Procedimientos Electorales (COFIPE), 1993, Art 175, in: Instituto Federal Electoral: COFIPE comentado, http://normateca.ife.org.mx/internet/files_otros/COFIPE/cofipe_comentado.pdf, (A letöltés ideje: 2013.11.11.)

{599} COFIPE, 1996, Art.5, in: COFIPE comentado.

{600} COFIPE comentado. 318.

{601} COFIPE, 2008, Art. 219.1. http://www.diputados.gob.mx/LeyesBiblio/abro/cofipe.htm, (A letöltés ideje: 2013.11.11.)

{602} A mexikói történelem során többször használtak egy-egy női nevet általánosságban, a nők egy bizonyos csoportjára. Ilyen volt az Adelita az 1910-es forradalomban, azaz a soldadera; vagy a huszadik század második felében a María, ami az utcai árus szinonimájának számított. A Juanita elnevezés egy 2009-es botrányhoz kötődik, amikor Rafael Costa Ángeles, alias Juanito, miután megválasztották a Szövetségi Kerületen belül Iztapalapa képviselőjének, a tisztséget hol vállalta, hol lemondott róla. A suplente ez esetben hölgy volt.

{603} Victor BALLINAS y Andrea BECERRIL, „Tipifica el Senado como delito la «violencia polítca de género»”, in: La Jornada, 2013.03.22.,16.

{604} Instituto Nancional de Estadística y Geografía, Mujeres y hombres en México 2012, México, INEGI, 2013, 2.

{605} Adrián DE GARAY y Gabriela DEL VALLE-DÍAZ-MUÑOZ, „Una mirada a la presencia de las mujeres en la educación superior en México”, in: Revista Iberoamericana de Educación Superior (RIES), Tomus III, México, UNAM-IISUE/Universia, 2011, No. 6. http://ries.universia.net/index.php/ries/article/viewArticle/96/html_11, (A letöltés ideje: 2013.11.11.)

{606}1 Manuel Jesús GONZÁLEZ MANRIQUE–Alfonso del Río ALMAGRO, „La imagen tradicional de la mujer en el cine español de los años cuarenta», in: Mª Teresa SAURET GUERRERO/Amparo QUILES FAZ (eds.), Luchas de género en la historia a través de la imagen. Ponencias y comunicaciones. Volumen III., Málaga, Servicio de Publicaciones/Centro de Ediciones de la Diputación Provincial de Málaga (Cedma), 2001, 645.

{607} http://www.inmujer.gob.es

{608} Idézhetjük példaként a spanyol irodalom jelentős szerzőjeként nyilvántartott tehetséges írónő, Cecilia Böhl de Faber esetét, aki a XIX. századi Spanyolországban férfi álnéven, Fernán Caballeróként jelentette meg regényeit, így a szerző női mivolta a közönség számára –legalább is egy időre– rejtve maradt.

{609} A téma egyik korábbi feldolgozása: BERTA Tibor, „Nyelvi és társadalmi változás (A nőnem morfológiai kifejezésének intézményesítése a mai spanyolban)”, in: Tóth Szergej (szerk.), Társadalmi változások – nyelvi változások. Alkalmazott nyelvészeti kutatások a Kárpát-medencében. A XXII. MANYE Kongresszus előadásai. Szeged, 2012. április 12–14. (A MANYE Kongresszusok előadásai 9.) MANYE – Szegedi Egyetemi Kiadó Juhász Gyula Felsőoktatási Kiadó, Budapest–Szeged, 2013, 365-368.

{610} Real Academia Española/Asociación de Academias de la Lengua Española, Nueva gramática de la lengua española, Madrid, Espasa, 2009, §2.1g-h; Emilio ALARCOS LLORACH, Gramática de la lengua española, Madrid, Real Academia Española/Espasa, 1999, §68-70.

{611} Leonardo GÓMEZ TORREGO, Manual de español correcto, vol. II, Madrid, Arco/Libros, 1989, 10.

{612} Leonardo GÓMEZ TORREGO, Hablar y escribir correctamente, vol. II, Madrid, Arco/Libros, 2006, 99-100.

{613} Ibidem, 99-116.

{614} Egyetértünk Calero Fernández megállapításával, mely szerint e főnevek esetében nem lenne szükséges az -a végződéssel ellátott nőnemű alakok megjelenése, és valójában nem is világos, mely kritériumok határozzák meg, hogy az mely főnevek esetében elfogadható, és melyek esetében nem az. Lásd: María de los Ángeles CALERO FERNÁNDEZ, Sexismo lingüístico. Análisis y propuestas ante la discriminación sexual en el lenguaje, Madrid, Narcea, 1999, 166.

{615} A Diccionario panhispánico de dudas szerint például az aprendiz ‘tanonc’, a fiscal ‘ügyész’ és a juez ‘ügyvéd’ főnevek alaktani szempontból az egyalakú főnevek közé tartoznak, bár nőkre vonatkoztatva néha aprendiza, fiscala és jueza alakban is előfordulnak. Lásd Real Academia Española/Asociación de Academias de la Lengua Española, Diccionario panhispánico de dudas, Madrid, Santillana, 2005, s. v. aprendiz, fiscal és juez.

{616} Az más kérdés, hogy ez az úgynevezett hiperkarakterizáció a nyelvtörténet során korábban is megnyilvánult, még pedig függetlenül attól, hogy milyen nemű, egyáltalán személyt jelentő főnévről volt-e szó. Így a lat. cicere h.→sp. chícharo h. ‘borsó’, lat. cortice h.→sp. corcho h. ‘parafa’, lat. passer→vg. lat. passare h. ‘madár’→esp. pájaro h.. Lásd: Ralph PENNY, Gramática histórica del español, Barcelona, Ariel, 2006, 151. A jelenséget a társadalmi változás tehát csak katalizálja, de önmagában nem magyarázza.

{617} LEY ORGÁNICA 3/2007, de 22 de marzo, para la igualdad efectiva de mujeres y hombres. Boletín Oficial del Estado, 2007.

{618} Guía de lenguaje no sexista de la Universidad de Granada, Unidad de Igualdad de la Universidad de Granada, 5.

{619} Marta Concepción AYALA CASTRO, Susana GUERRERO SALAZAR, Antonia M. MEDINA GUERRA, Manual de lenguaje administrativo no sexista, Málaga, Universidad de Málaga/Ayuntamiento de Málaga, 2002, 49-59.

{620} Ignacio Bosque: Sexismo lingüístico y visibilidad de la mujer, http://www.rae.es/sites/default/files/Sexismo_linguistico_y_visibilidad_de_la_mujer_0.pdf

{621} SAINT-SIMON herceg Emlékiratai, ford.: Réz Pál, Budapest, Európa Könyvkiadó, 1987. 530.

{622} Ethel C. HARGROVE, Progressive Portugal, London, T. Werner Laurie, LTD, 1914, 31-32. (ford. a szerző)

{623} Alcileide Cabral do NASCIMENTO, „Vida e esperança: o tarbalho feminino no criação de bebês no Recife (1789-1831)”, in: Revista Esboços (Florianópolis) Vol. 14. No. 17. (2007), (75-89) 76-77, 86-87.

{624} Az adatokat vö. Worldwide Guide to Women in Leadership,

www.guide2womenleaders.com (letöltés 2012-05-06)

A témáról ld. még Mala HTUN és Jennifer M. PISCOPO, „Presence without Empowerment? Women in Politics in Latin America and the Caribbean”, in: SSRC Conflict Prevention and Peace Forum (2010 december) tanulmányai, http://webarchive.ssrc.org/pdfs/ (A letöltés ideje: 2012.05.28)

{625} Vö. a Quota Project - Global Database of Quotas for Women adatai, http://www.quotaproject.org/ (A letöltés ideje: 2012.05.28)

{626} Lamia OUALALOU, „Hogyan változik a nők helyzete Latin-Amerikában?” (ford.: Makádi Balázs), in: Le Monde Diplomatique (magyar kiadás) 2012. február 20-24. http://epa.oszk.hu/01800/01827/00029/pdf/ (A letöltés ideje: 2012. 05. 07)

{627} Donna GOODMAN, „The Struggle for Women’s Equality in Latin America” című 2009. március 13-i bejegyzése, http://dissidentvoice.org/2009/03/the-struggle-for-womens-equality-in-latin-america/ (A letöltés ideje: 2012. 05. 06)

{628} Bővebben lásd Karen KAMPWIRTH, „Abortion, Antifeminism, and the Return of Daniel Ortega in Nicaragua, Leftist Politics?”, in: Latin American Perspectives, issue 168, 35.6 (2008  november) 122-136.

{629} A témáról lásd Enrique Desmond ARIAS - Daniel M. GOLDSTEIN (szerk.), Violent Democracies in Latin America, Durham, Duke University Press, 2010.

{630} Vagyis a Concentración de Partidos por la Democracia (Pártszövetség a Demokráciáért) elnevezésű tömörüléshez a chilei baloldal, balközép és centrum pártjai tartoznak, 1990-2010 ez volt a kormányzó erő, jelenleg Sebastian Piñera jobboldali kormányának legfőbb ellenzéke.

{631} Susan FRANCESCHET, „Democratization, Transnationalism, and Gender Politics in Argentina and Chile”, a Kanadai Politikatudományi Társaság éves konferenciájának anyaga: 2007 Annual Conference of the Canadian Political Science Association,  Saskatoon, Saskatchewan, 2007.

http://www.cpsa-acsp.ca/papers-2007/Franceschet.pdf 6-7. (A letöltés ideje: 2012. 05. 06).

{632}Bila SORJ és Aparecida Fonseca MORAES, „Paradoxes of the Expansion of Women’s Rights in Brazil”, in: Peter Birle - Sérgio Costa - Horst Nitschack (szerk.): Brazil and the Americas – Convergences and Perspectives, Madrid – Frakrurt am Main, Iberoamericana – Vervuert, 2008, 122-124.

{633} OUALALOU, op. cit.

{634} Bővebben lásd KAMPWIRTH, op. cit.

{635} Az adatokat vö. Jean-Michel CAROÎT: „Eleições na Nicarágua reacendem o debate sobre o aborto”, in: UOL Notícias, 20011.11.05. http://m.noticias.uol.com.br (A letöltés ideje: 2012. 07. 02)

{636} Gioconda BELLIvel készült interjú „El poder femenino cambia las reglas del juego”, in: La Nación, 2012.

június 25.