KATONA JÓZSEF

BÁNK BÁN
Dráma öt szakaszban, előversengéssel

Eredeti szöveg, 1819

Nyomtatásban megjelent az alábbi könyvben:
Bánk bán : eredeti szöveg és mai magyar prózai fordítás : párhuzamos kiadás / Katona József ; 
[a szöveget gond., a mai magyar fordítást és a jegyzeteket kész. Nádasdy Ádám] 
Magvető, Budapest, 2019

SZEMÉLYEK

II. Endre, a magyarok királya
Gertrudis, a királyné
   Béla, 
   Endre,   }  kis gyermekeik
   Mária, 
Ottó, Berchtoldnak, a merániai hercegnek fia, Gertrudisnak testvéröccse
Bánk bán, Magyarország nagyura
Melinda, a felesége
Soma, a fiacskájok az udvarnál
Mikhál bán, 
Simon bán,     }  Melinda bátyjai
Egy zászlósúr 
Petur bán, a bihari főispán
Myska bán, a királyfiak nevelője
Solom mester, ennek fia
Bendeleiben Izidóra, thüringiai leány
Egy udvornik 
Biberach, egy lézengő ritter
Tiborc, paraszt

Zászlósurak, Vendégek, Udvornikok, Udvari asszonyok, Ritterek, Békételenek, Katonák, Jobbágyak

Történt az 1213-ik esztendő vége felé. 
___________________________________________________________________________

ELŐVERSENGÉS (PROLÓGUS)

Ottó és Biberach jönnek.
OTTÓ (örömmel vonja be Biberachot)
Ah Bíberach! Örvendj! Bizonnyal az
enyim fog ő – az a szemérmes angyal –
enyim fog ő lenni, kiért sokat
oly nyughatatlan szívvel éjtszakáztam!
Ó, Bíberach, enyim bizonnyal ő!
BIBERACH
Hm, hm, ugyan bizon! Melinda? Jó!
OTTÓ
Ó, mely hideg! – Mit is beszélek én
ezen megúnt fagyos személy üres
szívének, aki eddig sem tudá azt,
hogy mit tegyen forróan érzeni.
BIBERACH
Ej, sőt igen nagyon tudom, kegyes
herceg, ha csak reá találok is
gondolni, könnybe lábbad a szemem,
olyan nagyon tudom heves szerelmünk
áldott javát-savát megérzeni.
OTTÓ
Hallgass! – De mégis – halljad csak: Melinda –
Ó, addsza halhatatlan életet,
vagy csak szünetlen álmot, ég! – Örök
Mindenható! hahogy Melinda hold:
Endymion lehessek általa. – –
Halljad csak: ő – Melinda szánakoz
rajtam, midőn komor tekéntetem
tartom szegezve rajta, azt sohajtván:
„Mért nem maradtam a hazámba’?” –
BIBERACH                                                   Még
innét az ördög ássa azt ki, hogy
szeret.
OTTÓ           De sírt, midőn valék vele –
sírt, Bíberach!
BIBERACH              Nevetni vagy pedig
könnyezni: az mindegy az asszonyoknál.
OTTÓ
Úgy, úgy; de a szemem közé se néz. –
BIBERACH
Páh, milliom! midőn nekem Luci
nem néz szemem közé, előre már
tudom, Lucim megént csalárdkodik.
Jó hercegem, vigyázz! talán világnál
útálat a szerelme – és ha nem: mint
Bánk hitvesétől, meglesz a kosár.
OTTÓ
Akkor Melindáról lemondok, és
színlett feláldozásom annyival
jobban kötöz szivéhez. Ó, bizon
egy asszony álma vajmi gyenge a szép
hívségről, és – Melinda is csak asszony.
BIBERACH
De Bánk – az áldozat-kipótoló –?
OTTÓ
Ej, őtet a nagyúri hívatal –
BIBERACH
El fogja úgy-é majd vakítani?
Ó, jó uram, csalatkozol, szerelmes
Bánk bán szemének íly titok nehéz.
OTTÓ
És még ma kell, hogy ő enyém legyen!
Szerelmet érzek én, s csak az meríthet
vég nélkül édes Elysiumba, hol
önnön szerelmünk önkirálynénk,
szép életünk világa, valódi jó,
forrása annak, ami nagy, koporsó
ürében élet, és kivánt jövendőnk
egyetlen egy kezesse– az, de az! –
BIBERACH
Kárával a szegény hitesnek? Ó,
te elragadtató szerelem te! A-
mely Éva csábítója volt, ugyan-
ilyen szerelmet érezett az a
kigyócska. Prosit a fölöstököm!
OTTÓ
Embertelen! Most oktatásra nincs
szükségem.
BIBERACH           Ej, herceg, hiszen – no – jó.
OTTÓ
Távozz előlem –
BIBERACH                   Imhol a királyné – –
GERTRUDIS (belép)
Ottó, no jőjj! látod, leereszkedek
s magam jövök hozzád: de mondhatom
neked, hogy ez ma udvaromban az
ily esztelenkedések közt utolsó
fog lenni; mert azért, hogy a király
után való bánatjaimat kiverjem
fejemből, avagy téged, hercegem
örvendezőbbé tégyelek – soha
jobbágyaim kedvét nem áldozom fel! –
Te holnap útazol! –
OTTÓ (dörmögve)                 Csak célomat
érjem – ha a pokolba is – megyek.
(El, Gertruddal.)
BIBERACH
Ej, ej, kegyelmes úr, vigyázz, vigyázz; mert
egy ily keszeg, sovány fiút az izmos
Bánk bán – bajúsza egy végére tőz.
(Utánok ballag.)

ELSŐ SZAKASZ

A mulatópalotának vendégszobája. Több asztalokon kész italok. Gyertyák égnek. Gyakor jön be néhány vendég, iszik s ismét megy. Kívül táncmuzsika, mely hellyel-hellyel megszűnik. Mikhál egy asztalkánál szundikál.

ELSŐ JELENET

SIMON (belép)
Hm; hátha mégis úgy lehetne? Furcsa!
(Meglátván Mikhált) Ej, lássa bár az ember, e bizon
alszik megént! – No, bátyám! ébredezz!
Ki s be járnak emberek s reád mosolygva
nézgélnek. (Mellé ül)
MIKHÁL (felveti szemeit, s kezét nyújtja Simonnak) Ősz hajam vagyon, Simon,
jó lelkiesméretem: azért biz’ én
nem gondolok velek.
SIMON                                 De mégis, én-
velem csak fogsz ürítni egy pohárt?
No – a bojóthi Mortundorfok! (Pohárt emel)
MIKHÁL (eszmélkedve, kezét mejjére nyomja s sóhajt) Ah!
Hazám! szerette jó hazám, Bojóth! 
De vége! Már nekik is – jó éjtszakát! (Felkapván az ezüstpohárt)
No, éljetek fenn ott, bojóthiak!
Ott, ott van élet; itt csak éjtszaka. (Iszik)
SIMON
De hátha mégis úgy lehetne itt is?
MIKHÁL
Olyan csodálatos hangon felelsz.
Simon, reménylesz? – Ej, jó éjtszakát!
SIMON
Nem gyötrelek, Mikhálom, hát vele.
Még gyóntatómnak is csak esküvés
alatt nyilatkoztathatnám ki; de
neked – neked, Mikhál, nem: én atya
vagyok.
MIKHÁL (feláll) Simon!
SIMON                           Tán kétségeskedel?
Negyvenhat esztendősnél nem vagyok
több.
MIKHÁL      Ó, Simon, nem hal ki a bojóthi
gróf-faj! Spanyol hazánkba vissza kell
mennünk – csak ott kell a bojóthi fajnak
zöldelni –
SIMON               Vagy Magyarországban. Magam
is gondolám már s elvégeztem azt,
hogy minden országból Bojóthra vinném;
de itt nem aljasúl el a spanyol –
Elég, ha mind megannyi jó magyar
háznépnek ők lehetnek törzsöki.
MIKHÁL
Ők?
SIMON       Hét fiú.
MIKHÁL (elszomorodva leül) De már ez csúnya tréfa.
SIMON
Hallgass meg engem: tegnap estve a
vadászaton egy őzet kergeték,
és – egy banyát találtam. Ő alig
látott meg engemet, s leroskadott
térdére és tudtomra adta, hogy
feleségem immár megszült. Szinte el-
indultam; amidőn hatot felém nyújt.
„Ó, légy kegyelmes (úgymond) asszonyodhoz!
Ő egykor egy szegény koldús személyt
elkergetett magától s becstelennek
nevezte, mert kettős szülöttje volt:
hogy most az Istenség adott hetet
neki, nyomban emlékébe jött az, amit
mondott. Megindulván azon, nehogy
feslettnek ítéltessen, egy fiat
megtart magánál – a többit hogy öljem
meg, azt parancsolá –”
MIKHÁL                                Tigrisanya!
SIMON
Megesketém és titkon általa
neveltetem mindnyáját.
MIKHÁL                                 Hát az anyjok?
SIMON
Mindég keservesen zokog, midőn
az egyet a kezébe vészi és
nem tudja azt, hogy én tudom, miért sír.
MIKHÁL
Aztán mi lesz?
SIMON                      Mikor majd nagyra nőnek,
akkor fogom mutatni csak, hogy ő
haljon meg akkor – de örömébe haljon.
Minő öröm lesz ez! Már elhagyom
Endrének udvarát, s velek leszek. –
Mikhál, miért sírsz oly keservesen?
MIKHÁL
Nem hal ki a bojóthi nemzetem!
SIMON
Nem. Nem. De hát ne sírj!
MIKHÁL (poharat kap)                  Öröm miatt. –
Ott cimbalom, síp, hárfa zengenek:
ott azt hiszik, hogy ők örvendenek –
Nem, nem csak egy az, aki itten örvend,
Mikhál az, a bojóthi. (Iszik)
SIMON                                        Nézd, ezek nem.
Vendégek jönnek vegyest békételenekkel, kik komoran, minden valakire való ügyelés nélkül leüldögélnek, isznak.
SIMON (Mikhál mellé ülvén, poharat tölt)
Nézd, mintha orra vére folyna, úgy
kullog be némelyik. Manó vigye
vígságtokat, hol a szabad magyar
érzés az itt erőltetett feszesség
láncába kénytelen harapni.
EGY BÉKÉTELEN (rossz kedvvel nyújtja poharát egynek az öszveütésre) No! –

MÁSODIK JELENET

PETUR BÁN (belép, vadon körülnéz, Simon mellett egy székre veti magát)
Így? – Ördög és pokol! Bizon, majom
mind egyröl egyig. – Ó, te szép nevű
magyar – Magyar? – Hej, félre, oktalan
aggódalom! mit használ itten a fog-
csikorgatás? (Főbe üti magát) Bolondos agyvelő!
(Dömmög.) Szabad kivánna lenni mindenik,
és torkukon kegyes nagyasszonyuk
sült-főttje oly mohon rohan le, hogy
majd szinte megfulladnak. Lévnyalóvá
lettél, dicső Árpád gyümölcse, te?
SIMON
Bán, hát mi lelt?
MIKHÁL                      Petur, nem vagy magad,
Nyelvedre vígyázz.
PETUR                              Úgy? Igaz – helyes. –
Mikhál, Simon, miért spanyol hazátok-,
Bojóthotokban nem maradtatok?
MIKHÁL
Csitt, csitt, ez itt (Szívére mutat) sebet ver. Ó, fiam!
SIMON
Ember, belőled a rossz lélek ordít!
Ott élni nem lehet nekünk. Spanyol-
ország halálos ágyában nyögött
ránk nézve, hogy kiléptünk abbol egykor.
Azólta megholt.
MIKHÁL                      Meg bizon. De csak
békével –
PETUR                Átkozott jámbor te! Ki
békével? Én talán! Ég és pokol!
A békés egy bolond; s az is bolond, ki
békételen: de én békételen
mégsem leszek, míg nem bolondulok meg.
Ó, célra! célra! Így különben egy
bárányi békeség – mi több, maga
epét okádna itt a békeséges
tűrés, kiáltva: ördög és pokol!
MIKHÁL
De, ember! Ej, eredj, eredj haza,
aludd magad ki – menj, menj!
PETUR                                             Én?
MIKHÁL                                                 No, leg-
alább beszélj hát egy kicsinyt alantabb
hangon: az emberek néznek –
PETUR (felugrik, de majd leül)               Ki? Hol? –
No, jó! – nem is beszélek – még csak egy
szócskát se. Mindenik kimondatott szó
hazud, s az emberekben nyargaló
tüdő csak a hazugság ördögének
lakása. Így ni, (Az asztalra könyököl) hallgatok.
MIKHÁL                                                                  S kiálts
jó éjtszakát!
PETUR                   Jó éjtszakát? Igen –
majd amidőn egy nemzetség kipusztul;
vagy csontjaimmal a meráni gyermekek
fognak tekézni, – akkor – – Most, fogok
hallgatni – még ma néma lenni, mint egy
Carthusianus. (Ismét dömmög) Ó, mikép tekéntett
le ránk! Csak a merániakra néz.
Bámulja a harisnyát – a magyar
csak hátul áll, s sohajt az ily hazánk
nagyasszonyán. Haj! Istenemre, leg-
alább csak egy vidám tekéntetet
mutatna hát, ha színből is: nem esne
olyan nagyon szivére a magyarnak! –
Ő is meráni! – –
SIMON                        Hát honnét akarsz
már most barátokat? midőn sem a
meráni, sem pedig magyar – –
PETUR                                              Ki mondta
azt? Én s meráni?! Hát mikor nevezte
testvérnek a tűz a vizet? – Csupán
csak bennetek van még egyetlenegy
bizodalmam! A ti húgotok –
MIKHÁL, SIMON                           Melinda?
PETUR
Felesége a nagyúrnak: ő, vele
kedvére játszhat; ti pedig húgotokkal.
MIKHÁL
Szegény teremtés vagy, ha célodat
csak asszony által gondolod kivinni! –
Hát nemzeted? – –
PETUR                              Ne ingerelj fel! – Ó,
a nemzet! – ahány fő, szintannyi ész.
Kényes becsűlete, mint a köntöse –
sértsd meg csak, öszvetörni kész; de adj
neki hirtelen vagy egy jó szót, s világot
teremtve öszverontja ellenségidet.
Nézzétek – itt is – ott is – úgy kiválnak
a többi lévnyalók közűl, miképpen
egy medve több vakondokok közűl.
Nem méreg az, mely őket oly komorrá
teszi – bánat az, hogy bort adnak nekik,
de ami egy fillérbe sem kerülne –
jó szót, figyelmet, nem találnak itt.

HARMADIK JELENET

Myska bán egy ritterrel jön
MYSKA (egy üres ivóasztalhoz megy s tölt)
Úgy, úgy, vitéz úr: a magyar bor ollyan,
mint a magyar barátság – mentől óbb,
annál erősebb. (Leülnek)
PETUR (bosszankodva néz reá) Hogyha nem dohos.
MIKHÁL
Csak a dologra mostan.
PETUR                                     Ah, soká jön –
MIKHÁL, SIMON
Kit vársz?
PETUR                De el fogjátok-é hát hinni?
MIKHÁL, SIMON                                         Szólj!
Szólj!
PETUR         A nagyúrt.
MIKHÁL                        Bánk bánt?
PETUR                                              No csak ne oly
csodálkozást! – Utána küldtem egy jó
futó legényt titokba’. Lássa azt,
hogy itt mik esnek.
SIMON                             Petur, Petur!
PETUR
Csitt! – Nektek erről egy kukkot se kell
ám tudni. Nagy – nagy, ami fenn forog
játékon: a haza és Melinda.
MIKHÁL, SIMON (hirtelen az asztalon által Petur kezét megkapják). Mit?
Melinda, mondod?
MYSKA (poharat emel)        A mi nagy királynénk!
VENDÉGEK
Éljen sokáig!
PETUR (vad tekéntettel s vérrel forgó szemmel felugrik, öklével süvegét szemére nyomván ordítja)
                     A magyar szabadság! (Iszik)
BÉKÉTELENEK (felugrálva, dörömbölve viszonozzák)
Éljen soká!
(Myska s a vendégek bámulnak.)
EGY UDVORNIK (jön) Utolsó tánc! 
(Ismét elmegy.)
MIND                                                 Jerünk!
(Elmennek.)

NEGYEDIK JELENET

Bánk bán úti köntösben, zavarodva, egy szugolyban lévő ajtócskában mutatja magát. Nemes méltóság, mindenben gyanakodó tekéntet, fojtott tűz, mely minden pillanatban kitörni láttatik, és minden környülállás azt árulja el, hogy mindenkor nagyobb indulat dühösködik belőlről. Petur, meglátván Bánkot, hátramarad.
BÁNK (midőn mind eltakarodtak, előresiet)
Petur! Hah! – hogy mindent így kelletik
találnom! –
PETUR                    Jaj, kegyes nagyúr! sokat
fogsz még te itt találni, ami akkor
nem volt, midőn elmentél. Ó, de hálá,
hogy itt vagy ismét. Orvosolj, ha tudsz.
BÁNK
Hazánk külön-külön vidékein
jajt s bánatot találtam; s itt, ime
ellenkezőt találok, s nem tudom,
melyik tehet rémítőbbé. – Köjön
táján talála engem a serény
követ. Petur, miért hivattatál
te engem vissza? Mégpedig titokban?
PETUR (körültekint)
Titokba’, bán, titokba’ – azonba’ szólni
itt nem lehet – hiszen magad tudod, sőt
látod, (Csúfosan kimutat) hogy egy jól megteríttetett
asztal legyekbe’ nem szűkölködik.
Ezek donognak, és lehet talán, hogy
a titkom is kidonganák –
BÁNK                                        Titok?
PETUR (szinte súgva)
Úgy van, kegyes nagyúr, úgy van, titok,
és mégpedig setétben –
BÁNK (megijed)                          Bán!
PETUR                                              Te is
bele vagy keverve, és ha veszteségre
jön a dolog, tied lesz a nagyobb.
BÁNK
Bán! bán! Hamar beszélj!
PETUR                                      Nem, ó nagyúr!
Mert azt kivánni, hogy megsúgjanak
mindent az emberek, csak annyi, mint
abban találni kedvét, hogy ha sok
irígye, ellensége van: pedig
mindenkor a legördögebb nadály
a sugdosó maga, – én az nem vagyok; de
jőjj még ez éjjel – itt ha eloszlanak –
házamhoz. A jelszónk lészen: Melinda!
(El.)

ÖTÖDIK JELENET

Biberach, aki éppen kevéssel előbb mint valakit kereső, belépett, amint Bánkot meglátja, megijedve vonja egy szegletbe magát, és alighogy Petur elvégzé beszédét – hamarébb kisuhan.
BÁNK (elkiáltja magát)
Melinda!? (Sok ideig nem tudja magát szóra venni) Az – Melinda – Jelszavok!
Melinda szép, mocsoktalan neve
ma szemfedélül szolgál egy setétben
ólálkodó csoport között! – Titoknak
lett zára a Melinda szabad neve!

HATODIK JELENET

TIBORC (ugyanazon ajtón, melyen Bánk bejött, becsúszik)
Ni, boldog Isten! Mégis ő biz’ az!
Bánk bán – nagyúr –!
BÁNK                                  Elárultattam?
TIBORC                                                     Én
Tiborc vagyok, kegyes nagyúr – no, lám!
BÁNK
Tiborc – (Gondolkodva járkál)
TIBORC            Igen – mert szólni kellenék
nagy dolgokat –
BÁNK                           Melindáról?
TIBORC                                            Nem arról.
BÁNK
Nem!
TIBORC        Lopni jöttem ide; mivel a szegény
anya s gyermekek velem – (Elfojtódik)
BÁNK                                          No jól van – úgy.
TIBORC
Ó, én szerelmes Istenem! Hiszen
nem is figyelmez rám – Bánk! – bán! – nagyúr –
BÁNK
Melinda! és mindég Melinda! – szent
név! égi s földi mindenem javát
szorossan egybefoglaló erős
lánc, úgy elomla törhetetlen élted,
hogy abbol a gazoknak is jutott? (Fellobban)
Mennyben lakó szentséges Atyám! Ide
mindentudásod égi cseppeit!
Nekem – nekem, hogy e nagy fátyolon
átlássak és eszemmel a halandók
szívébe nézhessek, mint a tükörbe.
TIBORC
Nagyúr –
BÁNK                 S ugyan továbbra láttak ők,
mint a szerelmes? És azért futom-
e én az országot, hogy addig itthon
fojtsák meg üdvösségemet? – Talán
ez a királyos asszony azért tetéz
munkákat a munkákra, hogy szemem
elkábulásakor, szivemben a benn-
lakó becsűletet megölje? – Jaj! –
S most már ezen setétben bújdosók
volnának, akik engemet bolond
álmomba’ szánva háborítani
igyekszenek s a végveszélybe’ forgó
becsűletem felett rikoltanák:
„Bán, ébredezz; mert meglopattatik Bánk!”
Azonban – ezek talán csak úgy fogadt
szolgái voltak egy veszett irígy
embernek, aki nyúgodalmamat
sajnálva, itt (szívére ver) szorongatást okozni,
s döbbentni szívemet kivánta – (Megijed) Meg-
döbbenni? Ezt előttem egykor úgy
festék le, jól tudom, mint egyikét a
lélek betegségének. – – – – – –
Az sem lehet hiszen szünetlen ép! (Reszketve)
Bánk! Bánk! Te nem mered kimondani
talán? Ki, csak ki! hogy kacagja a
visszhang is árva gyengeségedet –
TIBORC
Ó, szent Teremtő!
BÁNK                              A szerelme-féltő
Bánk bán! (Kacag) Tüdő, hazudsz! hazudsz!
(Fájdalommal fejét kezei közé szorítja)
Mit nyughatatlanítsz, setétes álom-
kép! Mit gyötörsz, incselkedő chimaera!? 
Hát a világnak egyik pólusátol a
más pólusig, szerelmeimben, én
miért öleltem mindent egybe? mért
mindent? Miért tebenned, ó Melinda!?
S egy ember – egy haszontalan por – az
ütné ki őtet karjaim közűl?
Őtet!? Ki lenne az? Ki lenne az? – –
Világot, itt! világot! (Hirtelen) A setétben
ólálkodókhoz elmegyek.
(Elmegy, amerre jött.)
TIBORC                                    No, itt hágy. –
Ah, mintha jönnének – jönnek – csak el! –
Éhezzetek, szegény férgek: nem ért
még a lopáshoz ősz Tiborc apátok.
(Rettegve Bánk bán után siet.)

HETEDIK JELENET

Ottó és Biberach jönnek.
OTTÓ
Frissen – beszélj – találhattad magát?
BIBERACH (jelentőleg)
Találtam – a galamb helyett oroszlánt.
OTTÓ
Talán haragszik? Mit szólott?
BIBERACH                                      Hogy: eljön.
OTTÓ (örömmel)
Eljön!
BIBERACH   No, csendesen! – Dicsérd csupán
múltával a napot.
OTTÓ                            Hiszen maga
mondá Melinda, hogy eljön?
BIBERACH (fagyosan elmosolyodik s futva azon ajtóra veti szemeit,
melyen Bánk elment)                 Maga.
(Hangosan, vélvén, hogy Bánk hallgatózhat)
Germannicust, ki elrejté magát,
hogy majd kilesse, mit beszéllenek
felőle, nem jó ám követni mindég,
mert a szelíd Germannicus tudá
az indulatjait mérsékleni.
OTTÓ
Miért beszéled ezt nekem?
BIBERACH                                   Csak úgy –
OTTÓ
Te indulat nélkül való teremtmény,
esmérlek-é immár én tégedet?
Vagy egy csodálatos embernek óhajtsz
látszani, úgy-e? – Légy nekem barátom!
BIBERACH
Én nem.
OTTÓ               Nem? és miért?
BIBERACH                                Hogy más legyen.
OTTÓ
Derék!
BIBERACH    Azon bolondság, amidőn
az állapotját elfelejti az
ember, nevetségessebb, mint ha a
természetét erején fellyűl feszíti.
OTTÓ
No, adj tehát tanácsot most.
BIBERACH                                     Miben?
OTTÓ
Te esmered Melindát –
BIBERACH                             Tán – igen.
OTTÓ                                                        Szólj!
BIBERACH
Hm –! minden, ami a fehérszemélyek
szív-büszkeséginek hízelkedik,
egyúttal az már tetszik is nekik.
Ők a legundokabb kirugdalózót
is még dicsőségesnek esmerik,
ha benne egy kis rendkivűl-való van.
Egy herceg – egy királyi néne – egy
kereszt – arany lánc, mind egérfogók
az asszonyokra nézve.
OTTÓ                                    S a derék
Bánk bán, Melindára?
BIBERACH                           Férj, kit szeret.
OTTÓ
Elvesztem!
BIBERACH          Ó, dehogy! A férj se várjon
az asszonyának szívétől soha
többet, csak amit egy becsűletes
kalmártól: ez bármillyen szentül is fel-
fogadja a kiválasztott jószáginak
a félretételét – mégis hazud:
egész örömmel adja által a leg-
elsőnek, aki értek többet ád.
OTTÓ
Mért könnyezett hát, hogy velem beszélt?
BIBERACH
Ez éppen a fő bökkenő! Uram,
hidd el, hogy asszonyink ravaszbak ily
esetbe’, mint az ördög, amidőn
az elragadni egy bűnöst törekszik.
OTTÓ
Ó, hát enyim Melinda!
BIBERACH                            Nem hiszem.
OTTÓ
Nem?
BIBERACH   Mért akarsz elvenni egy szerencsét,
melyet nem adhatsz vissza?
OTTÓ                                           Bíberach!
Mi lesz tehát ebből? Hisz egyszer így,
máskor pedig másképp szólsz –
BIBERACH                                          Mert sem a
búdban, sem a szerencsédben soha
ok lenni nem kivánok.
OTTÓ (felbosszankodván; megvetőleg) Ostoba!
(El.)
BIBERACH (egyedül)
A repkedő kicsinyke lelkek oly
sokan donognak a világba’, mint
a szúnyogok; de vajjon hol van az
az ember, aki abban elhitetné
magát, hogy ő közikbe tartozik?
Sokszor derék, ha egy ily ostobát
jól megzavarhat az ember, ámde úgy,
hogy ő megént mást légyen kénytelen
zavarni. Rajta csak, kegyelmes Ottóm:
ugorj! de Bíberachod hátra áll.
S ilyen szegény egy ember? éspedig
uralkodó ember! Mégis kezében
a nénje szíve, akit egy nagy ország
fél – ! Tartományok hát csak machinák,
amellyeket kis gyermek is megindít,
ha félelem s reménység mindenik
kereket helyén maradni kényszerít.
(Gondolkozik) Itthon vagyon tehát – Melinda a jel –
jó, jó – – de csak vigyázva. Meglehet,
Bánkhoz szegődök. Ott van a haza,
hol a haszon – s miért ne húzzam azt?
Hisz aminek meg kell történni, az
anélkül is megtörténik. (Kitekint) Hah! más
oldalra a palásttal, Bíberach.

NYOLCADIK JELENET

IZIDÓRA (sietve jön)
Ő volt az! Úgy-e ő –?
BIBERACH (vállat vonyít)      Kisasszony! én
száraz reménnyel nem tudlak tovább
éltetni.
IZIDÓRA      Mit? – Leselkedő! Ezért
csaltad tehát ki titkomat –?
BIBERACH                                  Hisz Isten
én nem vagyok – ha mást szeret.
IZIDÓRA                                             Való
tehát? Melinda –
BIBERACH                  És te is tudod?
IZIDÓRA
Ha mások észrevehetik, én legyek csak
vak? – Bíberach, ó, szólj, tudná magát
Melinda elfelejteni?
BIBERACH                       Talán. Hisz asszony.
IZIDÓRA (dölfösen)
Asszony? Te érzéketlen ember! és
te is tudod közelről e nemet
esmerni –
BIBERACH        Megtanultam, emberi
elmém ezernyi baklövésivel.
IZIDÓRA
Melinda eszerént –?
BIBERACH                         Asszony.
IZIDÓRA (méreggel)                             S azok –?
BIBERACH
Az ördögökkel is elenyelgenének,
ha nincsenek körülöttök férjfiak. (Kitekint)
Jönnek! (A legnagyobb hidegséggel ott akarja hagyni)
IZIDÓRA (szemeit tenyerével elfedi) Jaj a szemeknek, mellyek ezt
látják – jaj a szívnek, mely érezi! –
Ó, Bíberach, ne hagyj el!
BIBERACH (visszaballag)           Érted azt
is megteszem. – De térj ki most előlök!
Egyetlenegy tanácsadásom ez:
kövesd Melindát, szép kisasszonyom,
s ne ess utána Ottónak nagyon.
Sok férjfiak – tudom magamról – az
olyat, ki könnyű győzedelmet ígér,
azért se’ szívelik; de légyen a
meghóditás nehéz, már akkor ők
csak puszta büszkeségből is belé-
szeretnek.
IZIDÓRA (megsértetve) Ah, te szemtelen!
(Elsiet.)
BIBERACH (könnyű vállvonyítással)         Szegényke!
(Szünet után) Kár illyen egy csinos főért, hogy a
velő hibáz belőle! Benne van
szép két szem, amely hóditón beszél;
szép ajkak, édesen beszéllenek;
és még egy elcsábíthatón beszélő
szajkói nyelv – és minden, ami csak
beszélhet, azt beszéli, hogy:
az ész hibázik, a fejecske kong.
(Elkullog.)

KILENCEDIK JELENET

Melinda s Ottó belépnek
MELINDA
Távozz!
OTTÓ              Melinda!
MELINDA                     Távozz, mondom!
OTTÓ                                                         Egy
szót csak, Melinda –!
MELINDA                          Édes Istenem,
mi lett belőle! –
OTTÓ                          Énbelőlem?
MELINDA                                      Ál-
orcádból, undok ember! Ó, szerelmes
jó Istenem, be megcsalatkozék!
OTTÓ
Ó, én is – én is megcsalatkozék!
MELINDA
Kiben?
OTTÓ            Melindában. Midőn bejöttem ez
országba – mindjárt szemembe tűntél.
Egy szív után esenkedék, hogy e
szívem felosszam. A sok udvari
szívek között – bocsáss meg – a tied volt
legegyügyűbb, ártatlanabb, Melinda!
MELINDA
Úgy, úgy! ezért kellett tehát nekem
ide jönni, és ezért nem ille Bánk
bán hitvesének a magányba’ lakni?
Mert udvarunknak nagy szüksége volt
tapasztalatlan, egyűgyű szivekre. Ó,
ez fáj – kimondhatatlanul.
OTTÓ                                        Midőn
Fülöp király ölettetése végett
gyanúba jővén, szenvedésemet
elébeszéltem, oly szerelmes érzés
csillámla kedves könnyeidben –
MELINDA
Jaj, jaj, tehát azon könnyeknek!
OTTÓ                                                 Engedj
meg! Vak valék, mivel szerettem. Ottó
többé nem az, ki volt. Ottó oda
maradt Merániában: más terme itt
már általad, Melinda. Akkoron
levék teremtve, amidőn először
megláttalak; mint gyertya által a
világ lesz – úgy valék melletted, úgy
követtelek; s levésemnek legelső
pillantatában eltűnt lételem.
Vétek-e ez?
MELINDA           Ó, hogy én csak sírhatok!
OTTÓ
Melinda, kéméld könnyid záporát!
És mégis – esküszöm – drágák ezek
előttem és vigasztalói meg-
átkoztatott jövendőmnek –! (magában) Helyessen
mondád, ravasz kölyök!
MELINDA                               Sajnállak. – Ó,
herceg! Szerelmem által egy lehet
csak boldog és szerencsés – az pedig
Bánk.
OTTÓ           Ó, bizonnyal az ő – egy boldog ember!
(Sóhajtva, Melindának lecsüggő keze után hajol, s azt hosszasan homlokához nyomja.)

TIZEDIK JELENET

BÁNK (az ajtócskán ismét visszajön)
Vad indulat, mért kergetsz vissza ismét?
(Meglátván őket, tenyerét szemeire csapja)
Ó, véghetetlen szent könyörűletesség!
(Erős muzsika; Bánk megijedve szédeleg ki, vissza az ajtón.)
MELINDA
Ah, oszlanak!
OTTÓ                       Csak egy szót még, Melinda!
MELINDA
Bocsáss!
OTTÓ (szavakat láttatik keresni) Melinda! Ó, mért kell nekem
olyan nagyon szeretni, mint soha
még nem szerethetett egy szív is! Ó,
mért kell nekem csak nyögni ott,
hol minden érző szív megrészegedne
örömébe’! – Mért hogy reményem szerencsém
vígságait haladja és szerelmem
oly vágyakat nevelni kénytelen,
melyek talán elmémtől fosztanak meg –!
(hevesen) Lennél csak egyszer enyim, Melinda, úgy
az álmot útálnám, mivel szemed
szememtől elvenné – a szelet, mert elragadná
tőlem lehelleted – s a napvilágot,
mert képedet csókolná tőlem el.
Eszelős szerelmem egy egészen új
világot álmod őrültségiben,
melynek csak Ottó a lakossa és –
Melinda. (Letérdel)
MELINDA (megretten) Térdepelsz?!
OTTÓ                                              Előtted, akit
imádok. Ó, engedd meg gyermeki
báb-módra minden gondolatjaim
enyészni, és csak a Melinda édes
nevével agyvelőm betölteni.
MELINDA
S ő térdepel! – Bánk, Bánk emlékezek
szavadra –
OTTÓ (felemelkedik) Bánknak a szavára?
MELINDA                                              Arra.
Midőn kezem megkérte, nem rogyott
ő térdre –! szép se volt igen; de egy
Alphonsus, egy Caesar állott előttem.
„Szabad tekéntet, szabad szív, szabad
szó, kézbe kéz és szembe szem – minálunk
így szokta a szerelmes; aki itt
letérdel, az vagy imádkozik, vagy ámít.”
Ő mondta ezt, ámító! és bizon
Bánk nem hazud: s ezért megvet Melinda.
(Egész bosszúval el akar sietni; de szemközt jön Gertrudis.)

TIZENEGYEDIK JELENET

Gertrudis az udvari asszonyokkal megjelen, s hol a bosszús Melindát, hol a magát feltalálni nem tudó Ottót nézvén, egy ideig megáll hátulról; végre szúrósan felszólal.
GERTRUDIS
Hogy sokszor oly hivatlan érkezik
az ember! és – (indulattal) mi volt ez itt, Melinda?
MELINDA (keserűn)
Édes – mulatság –!
GERTRUDIS                    Nem reményleném!
MELINDA
Mindent lehet. Köszönöm, nagyasszonyom,
hogy oly kegyes valál s átláttad azt,
hogy a bojóthi Melindának nem illik
falun magányban lakni, mert nagyúrné,
s alkalmatosságot szerzél nekem
ezzel (Ottóra mutat) sok édes múlatságra is –
ó, mert hiszen Melinda együgyű!
(Szinte illetlenül elsiet)
GERTRUDIS (ajkát harapva néz utána)
A kis majom harap. (Szünet) Negyednapig
előmbe nem bocsájtatik. (Járkál, végre az udvariakhoz szól) Magam
fogok maradni. –
(Azok elmennek.)

TIZENKETTEDIK JELENET

GERTRUDIS                    Ottó! Hát mi volt ez?
OTTÓ
Kedves királyi néném!
GERTRUDIS                         Félre azzal!
OTTÓ
Ő – ő –
GERTRUDIS   Mit ő? mi ingerelte oly
nagyon fel őtet?
OTTÓ                           Szívem.
GERTRUDIS                            Szíved?
OTTÓ                                                   Az.
GERTRUDIS
Ottó!
OTTÓ          Mi lelt?
GERTRUDIS            Azt kérded, bíborunk
bemocskolója?
OTTÓ                        Istenemre –!
GERTRUDIS                                  Mit?
OTTÓ
Tűrtesd magad –
GERTRUDIS                 Ki vagy te? És ki én?
Az én anyám, s hazám, Meránia
szült téged? A nagy Berchtold vére így
fajúlt el?
OTTÓ               Egyszer minden útakat
számomra készíted – azután pedig meg-
gyalázol!
GERTRUDIS   A célod nem, de módjaid
útálhatom. Magam készíték útat,
mivel beteg testvérem megvidámítása
volt késztetőm; nem tiltottam soha
tőled szerelmet! Vidámság, öröm,
minden csak a szolgálatodra volt;
s most fajtalan véred tilalmas úton
Melinda bírására csergedez.
Itt áll im a gyülöltetett; s az a
szép győzedelmes, kit meg kellett volna győzni,
amott meg – útálván ezt, engem is
kerűl.
OTTÓ          De hallgass meg!
GERTRUDIS                          Meráni herceg –
egy férjfiú nem tud kifogni egy
asszonyszemélyen; s egy Gertrudis – egy
asszony tud országok felett megállni.
OTTÓ
No jó! tehát lemondok róla.
GERTRUDIS                                 Le-
mondasz? S te tudhatnád azt tenni? Úgy
lelkemre mondom: hát nem is szeretted.
OTTÓ
Szerettem, esküszöm; de most eszem
szólt fel.
GERTRUDIS    Hazudsz! – Az a tűz, mellyet a
természet alkotott az asszonyok
szemébe, oly sebessen elragad,
hogy azt csak egy nyájas szó is dühös
lángokra gerjeszti, s az erőtlen ész
elhallgat: ekkor már az észbe’ bízni
csak annyi, mint egy nagy tüzet csupán
buzgó imádság által oltani.
OTTÓ
De könnyeit tekéntvén –
GERTRUDIS (elkomorodik)         Sír is! (Keserűen elmosolyodik) És
te róla mégis le akarsz mondani?
Nem ösmered tehát az asszonyi
szív gyengeségeit? Sem a hanyatló
virtusnak e fogásait? – Hiszen
könnyezni kell, hogy áldozatja színlett
becsét nagyítsa és a könny az a
gyöngy, mellyel a halálos ágyba’ fekvő
szép virtus ékesíttetik! Ki ekkor
is még lemond, az oktalan – bolond.
OTTÓ (unatkozva)
Néném, tehát mi lesz kedved szerént?
Majd bíborunk bemocskolása, majd
megvettetett szerelmem által a
rád háromolható szégyen gyötör.
GERTRUDIS
Tudd meg, kicsinylelkű, hogy e dolog
ha Melinda érdemét temette volna
el, úgy kikergettetni kész lehetnék
országaimból – és mégis, ha azt
megérni kellene, hogy reám mutatva
susogni hallanám: „ni, itt megyen
Gertrud, az öccse kinek kontár vala
Melinda elszédítésében!” – Ottó!
OTTÓ
De – Istenem! – tehát szólj, mit tegyek?
GERTRUDIS
Te engemet megláncolál, s magadnak
egy gödröt ástál; mostan mégis én –
én húzzalak ki abból?
OTTÓ                                  Csak te, ó,
Gertrudis! Add tanácsodat nekem,
hogyan lehessen enyim Melinda szíve?
GERTRUDIS (elsárgulva visszarezzen)
Hallatlan! (Járkál; végre kikiált) Asszonyok! – – Megyek.
OTTÓ                                                                                      Kegyes 
néném! (Ölelni akarja Gertrudist)
GERTRUDIS (visszalöki) Hah! Vessz el itt arany kalitkád
ürében, árva bíboros teremtmény –
mit gondolok veled!
(Elsiet, az asszonyok követik.)
OTTÓ                                Hah!
(A bosszúság és a szégyen közt habozván, végre kikiált) Bíberach!

TIZENHARMADIK JELENET

Biberach belép és parancsolatot vár. – Ottó valamit akar mondani, de ismét abbahagyja, ki is akar menni, de nem bír magával, és végre az elmosolyodó Biberachon akad meg kérdő szeme. – Biberach vállat vonít. Ottóhoz akar menni, de a kis ajtó figyelmessé teszi. Végre megfogja Ottó kezét és az ellenkező oldalnak elejére kivezetvén ezt súgja:
BIBERACH
Eredj utána – mutass előtte ki-
derűlt tekéntetet – kérj engedelmet –
mondd, hogy sokat hallottál a magyar
feleségek állhatatosságáról – ez
csak próba volt. Örömében még maga
fog a királyné elvezetni hozzá,
s a résztvevésig úgyis megpuhult
Melinda tán öleléssel is köszön
el nem rabolt bizodalmáért. Kikérsz
elútazásod végpillantatán
egy János-áldását üríteni.
Ott leszek én majd a pohárnok; a-
vagy légy magad – ne, itt egy kis hevítő;
(Porokat ád által) emez pedig nénédnek altató.
Ha ezt az álom elszólítja onnan,
te vissza is mehetsz Melindához megént – (Elmosolyodik)
OTTÓ (megrázkódik az öröm, félelem és Biberach eránt való utálat s szeretet között)
Irtóztató – de köszönöm. Úgy van! ő
enyim bizonnyal. –
(A királyné után siet.)
BIBERACH                        Hogyha bőkezűbb
lettél s fizettél volna, jobb tanácsot
is adhaték. Most jobb lesz tartani,
jó herceg, a magyarsággal. – No csak menj!
(Le akar egy székre ereszkedni, de mintha valami jobb jutott volna eszébe, halkkal felemelkedik, és a belépő Izidórának Ottó után mutatván, a másik oldalon elmegy.)

TIZENNEGYEDIK JELENET

Izidóra fájdalommal néz mind a kettő után, azután elsiet Ottó után. – Bánk eléjön a rejtek-ajtóból meztelen fegyverrel; magánkívül sok ideig tipeg-topog.
BÁNK
Hogy e tetem fagyos, hogy e szemek
vakok, hogy e fülek dugúlva nem
valának! – Egy királyné és – Melinda –
Ó, ó! (Hidegülve) Megént lehellhetek, megént,
és érzem azt, hogy élek. A homály
eloszla – megviradt – felébredék.
Irtóztató kilátás a jövő
nappalra! – Vond ki, lelkem, most magad
azon setét ködből, mely eltakarta
előled a világot, s emberi
vak bízodalomba szőtt! – És illyen asszony
őriz meg, ó, magyar hazám? Hah, egy
fertelmes asszony, kit hogy ördögi
érzésiben ne lephessen meg a
jobb ember, érthetetlenül beszéli
kétféleképpen gondolatjait. –
De hát Melinda! Ó! hát a haza!
Itten Melindám, ottan a hazám –
a pártütés kiáltoz, a szerelmem
tartóztat. – Énrám bíz a szunnyadó
gondatlan – énreám tevé le a
szegény paraszt elfáradt csontjait:
nem vélik ők a zendűlést, mivel
Bánk a király személye – esküszöm,
meg is fogok felelni ennek, és
habár tulajdon síromon fog is
a békeségetek virágzani. –
Szedd rendbe, lélek, magadat, és szakaszd
szét mindazon tündéri láncokat,
melyekkel a királyi székhez és
a hitvesedhez, gyermekidhez oly
igen keményen meg valál kötözve!
Úgy állj meg itt, pusztán, mint akkor, a-
midőn az Alkotó szavára a
reszketve engedő chaos magából
kibocsájta. – Két fátyolt szakasztok el:
hazámról és becsűletemről. A
bocsánatot hörgés közt is mosolygom,
ha ölettetésem ezekért lészen! – Egy
ménkőcsapás ugyan letépheti
rólam halandóságom köntösét: de
jóhíremet ki nem törölheti.
Függöny

MÁSODIK SZAKASZ

Setét boltozat Petur házában. Hátul középen egy fekete asztal, mely körül Mikhál bán, Simon bán s a békételenek ülnek, sokan pedig körülöttük állanak. Petur bán az előlülő; a feje felett, a falon egy kép függ, melyen egy a trónuson büszkén ülő asszony látszik. Mindenik békételen mellett a székhez egy béfedett paizs van támasztva. Nagy függőlámpás világít. Az előbbeni éjtszaka.

ELSŐ JELENET

PETUR
A hajnal érkezik, s még mind csak ily
határozatlanul? – Szorongatást
okoz talán a jó szerencse? Vagy
csak öszvetett kezekkel várakoztok,
hogy majd helyettünk fog dolgozni a sors?
Hát nem ti voltatok, kik olly mohon
kaptátok érc-pohártokat, midőn
vagy három órával ezelőtt ivék a
magyar szabadság hosszú életére!?
Úgy, úgy! Hiszen meg kellett volna azt
gondolni, hogy csak akkor mernek a
kis gyermekek mást megfenyegetni, a-
midőn hiszik, hogy azt nem tudja senki.
SIMON
Boldog, ki hisz, mert meg nem váltja a
jelenvaló kisebb rosszat talán
rosszabb jövendővel. Mi lesz hazádból
akkor?
PETUR           Megállja még az a sarat.
SIMON
De mégis – úgy lehet, hogy elmerűl.
BÉKÉTELENEK (dörmögve)
Igaz.
PETUR       Hah! Ördög és pokol, biz’ úgy
kívántok itt világosíttatást, mint-
ha a dolog csak engem érdekelne,
és bőrötökre tán építeni
magamnak egy uralkodást akarnék.
SIMON
Mikhál, te szólj.
MIKHÁL (aki szundikált) No mit? – Csináljatok,
mit tetszik, és ahol közegyezéssel
megállapodtok, ott megegyezek. (Ismét szundikál)
SIMON
Hm! Csalhatatlan a közegyezés?
BÉKÉTELENEK (dörmögve)
Kérdés!
PETUR            Tehát ti szűntelen csak a
visszhangi vagytok e szőrszálhasító
fontolgatásinak? Mért jöttetek
ide hát? vagy a pillantatnak közel-
létébe’ kívánnátok visszamászni?
Ó, gyáva lelkek! Mondom: a jövő
éjjelre.
SIMON (homlokát dörgölve) És olyan hamar?
BÉKÉTELENEK (nyughatatlansággal)         Hamar.
PETUR
Zárt néki, míg nekünk nem adja ő.
Tő asszonyok kezébe, nem királyi
pálcánk – le onnan, édes asszonyom! (A felette lévő képet ellöki)
Egy oly teremtés, akinek nem ez
hazája, – cinteremjeinkben a-
kinek lenyúgodott szülői nem
tevék le csontjokat, – ki gyermeki
játékainkban is nem osztozott volt:
bennünket az vajjon szerethet-e?
BÉKÉTELENEK (elevenebben)
Nem, nem!
SIMON                  De hátha mégis úgy lehetne?
PETUR
Hallgass, Simon! – Nem érdemes talán
az, ami játékon forog, hogy a
kockák vetésén kissé karjaink
fárasszuk?
(Felkapván a mellette levő paizst, arról a takarót lerántja, és a címer rajta egy, a trónus alatt vérében fetrengő asszony.)
                 Ím, csak ide tekéntsetek!
Nem érdemes mászásra e derék
szőlőgerezd? Nem érdemes, hogy a
király megént király legyen, s nyakunkra
ne hágjon a dölfös Meránia?
(Mind bámulva vonják le mellettük levő paizsaikról a takarót s mindeniken az előbbeni címer látszik.)
Egy véres asszony a királyi szék alatt. – – –
Nincs senki is? – No, menjetek haza
tehát, s vegyétek fel magatokra a
töredelmeseknek köntösét, ha ez
vétek; s zokogjatok, mint a bolondok,
kik vétkekért csapra ütik véreket –
BÉKÉTELENEK (felzúdulva kardot rántanak s az asztalra csapják)
Sokáig éljen a magyar szabadság!
MIKHÁL (felütődik)
Mi az? Mi végződött?
SIMON (ingadozva)                Én nem tudom.
PETUR (egy szegletbe dobván a nála levő paizst)
Le a királyi székből, asszonyom!
BÉKÉTELENEK
Véressen is!
MIKHÁL               Mit? Ó, nagy Istenem!
PETUR
Mi lelt, öreg? – Vagy úgy! Hát a jövő
éjjelre –
BÉKÉTELENEK Pártütés!
MIKHÁL (felugorván, egyik széktől a másikig tántorodik) Hah! Pártütés?!
PETUR
Utálatos beszéd! Nem pártütés –
Kicsikort szabadság! – Csak nyugodj, öreg.
MIKHÁL
Ó, nyughatatlan éjtszakám! Simon,
Petur – ti – emberek! – Irtóztató
álomba rengettetek el engemet.
Mikhál – öreg! Mi lett belőled? – Ébredj! (Magát mejjénél rázza)
PETUR
Csak csendesedj! Neked semmit se kell
csinálni –
MIKHÁL            Ó, bán, bán, ez már gyalázat!
Simon, Simon! te is közöttök? Ó, nem!
SIMON
De hátha mégis –
PETUR                           Ő is fegyveres-
társunk –
MIKHÁL            Csalárd vagy, bán: az én öcsém ő!
Uram Teremtőm, szánj! Mire
jutottam? (Térdre esik) Irgalom meg irgalom,
irgalmas Isten! Ah, hová jutottam! (Elhanyatlik)
SIMON (felfogja)
Bátyám!
PETUR             No, hagyd el, üljetek le csak.
A vének ollyak, mint a gyermekek,
kik mindenért sírva fakadnak. Nem is hal
ő meg.
SIMON           De hátha mégis úgy lehetne –?
AZ ŐR (kívül)
Ki vagy?
SZÓZAT           Szabad magyar.
AZ ŐR                                        Mi jelszavad?
SZÓZAT
Melinda.
PETUR              Jön.
BÉKÉTELENEK     Ki az?
SIMON                                Melinda?

MÁSODIK JELENET

BÁNK (betoppan)                                   Bánk.
Az Isten e gyülekzet álmodott
céljával, az ha elsül, és igaz, jó!
PETUR
Nem álmodott ez, elsül, és igaz, jó.
BÁNK
Úgy hát szerencsét kívánok.
PETUR s a BÉKÉTELENEK        Köszönjük.
MIKHÁL (feleszmélkedvén Bánkhoz siet)
Bánk, kedves, édes öcsém! Isten hozott
egy ősznek oltalom-pajzsul! Te ments
meg engem e haramiák közűl.
BÁNK (kardjához kap)
Haramia?
BÉKÉTELENEK Hogyhogy?
PETUR                                    Semmitől se tarts, bán!
BÁNK
De hát mért reszket ez az ősz?
PETUR                                               Mivel
csak gyermek.
MIKHÁL (égre vetett szemekkel) Ó, uram, bocsásd magadhoz
e gyermeket, s adj neki jó éjtszakát!
BÁNK
Öreg! világosíts meg e dologban.
MIKHÁL
Úgy vélekedtem, hogy Peturnak egy
vitézi társaság lesz célja, mint-
hogy a Kalandosok már elhagyatnak. 
Azonban képzelhedd érzésimet,
midőn felébredék s kiáltni hallom:
„Le a királyi székből! – Pártütés!”
BÁNK (egészen kirántja a kardját)
Való tehát?
PETUR                  Nem egészen. Csakhogy egy
asszonynak engedelmeskedni nem
fogunk.
BÁNK              S miért?
PETUR                          Miért? Miért? Te kérded
azt, bán? Szegény lélek, sajnálhatom
szép gyengeséged.
BÁNK                              Gyengeségemet?
PETUR
Ne erőszakoskodjál magadon! Tudom
én jól, hogy elvesztette lelked egy
részét arany nyugalmának. – Panasszát
nem hallod elnyomattatott
hazádnak, és nem látod, mint potyog
hazádfiának orcáján le könnye? –
Ez a merániaknak izzadoz;
amaz merániaknak a hasát
hízlalja vérverejtékével; ez
bőrét siratja, mert merániak
takargaták be abba testeket.
Román ugyan csak zendítő vala:
meg is fizette Zavichosztnál halállal;
de a szegény Miciszlavic Miciszláv
mit véte, e meráni büszke asszony
hogy tartományait kivánja el?
Bánk bán! Barátim! A szülők Polyák-
ország felé néznek kisírt szemekkel,
mert tán fiúk Endrével ott veszett,
azért, hogy egy ötesztendős gyerek
nyerhesse a galíci tartományt.
Légy boldog, Endre! Ha te királyi pálcád
kezébe adtad asszonyodnak, és
jóságodat dicsérni hallván, úgy veszed
incselkedését, mint jó pénzt – ime:
alattvalóid így segítenek.
BÁNK
S mit véte nektek e meráni asszony?
PETUR
Ó, bán! Ez a derék asszony nagyon
értett azon közönséges szokáshoz –
de engemet csak nem fog lépre csalni –
jól tudta ő azon mindennapi
fogást, mikép kelljen az alattvaló
nagyoknak orrára az édes reménység
üvegszemét nevetve tenni fel;
de úgy, hogy azt ők észre sem vegyék –
az ollyanoknak, mint te vagy, nagyúr,
ő rang, igéret és aranyhegyek
zacskóba zárt szelével el tudá
mázos kegyelmét osztogatni,
s a jó bolondok, hogy helyét találják,
kiveték zsebekből ön vagyonjokat.
BÁNK
Amit magok vetettek el, királyjok
vérén vegyék meg azt ismét?
BÉKÉTELENEK                            Nem úgy van.
PETUR
Mi a királyt imádjuk – ámde egy
Endrében – egy férjfiú-királyt imádunk.
Meráni asszony nem kell itt soha.
BÉKÉTELENEK
Nem, nem!
PETUR                 Görög, gubás, bojér, olasz,
német, zsidó, nekem – mihelyst fejét
a korona díszesíti – mindegy az,
mert szent előttem a királyom; és az
asszonyt becsűlöm – ah, de mégis annak
én engedelmeskedni nem tudok.
Nem, nem tudok, mint Endre, a királyunk! –
Midőn Pozsonyvárban Erzsébetet
általvevé Lajos thüringi herceg
számára a követség – ó, mikép
állt ottan ő! Egész ország csupán
nyelvén lebegni láttatott: „Köszöntöm
uratokat (így szólt), mondjátok neki,
hogy ezen csekélységgel elégedne meg;
ha Isten éltet, még idővel a leg-
több drágaságokkal fogom tetézni!” –
S kirakta a szörnyű sok kincseket,
amellyeken Thüringia elvakult.
Hogy álla ottan Endre, hátul egy
szegletben – Endre, a magyar király! –
Pirúlva morgott a magyar, s te, Bánk,
a köntösét rántád, hogy előbbre menjen. –
Sírt bennem a lélek, hogy a pazarlást
szemléltem és minden magyar szeme
könnyekbe lábbadt. – Honnan volt az a kincs?
Bánk, nem felelsz? – Tulajdonunkat el-
vevé s od’adta a hazájabéli
cinkossinak, s kihúzta a szegény
magyarnak a kezéből a kenyért, s azt
megette a meráni fegyveres.
Lerontatá atyáink várait,
s meráni fegyverest rakott oda;
elszedte hívataljainkat és
a puszta „bán” névvel cifráza fel.
Eckbert, az öccse, alig törölte le
Fülöp királynak a vérét kezéről
s itt a scepúsi földet elnyeré.
Berchtold az üstökét se tudja még
befonni, s már érsek, bán, vajda, s Bács-
Bodrog megyékben főispán leve.
Bánáti Bertalan kihal fimag
nélkül: s ez asszony egy jött-ment Jerindó
Di Vegliát atyjafiává teremt –
BÁNK
Igen – de Ráskai Demeter, pohárnok –?
PETUR (megütközik s ajkát harapja)
A sógorom? Hm! A derék s haszont-
hajtó pohárnok a vámot  valóban
elnyerte Újfalun, mert szorgalommal
töltötte a királyné kancsóit. – Sokáig éljen!
(Egy kancsót magasan felemel, azután kiönti a földre)
MIKHÁL
A gyermekek tapossanak anyjokon,
midőn az atyjok messze tartományban
fárad szerencséjek miatt? – Gonoszság! –
PETUR
Minő szerencséért? Hogy enged egy
asszony kevély áhítozásinak
s Kálmánnak, a fiának, hogy dobot,
vagy egy kicsiny kürtöt nyerhessen – űzi
Galíciából el Miciszlavict?
BÁNK
És így hazátok elbúsúltjait
játszani akarjátok s királytokat
úgy tenni a királyi székre, hogy
Gertrudis estén szíve megrepedjen?
Fájdalmiban megölni érzeményit,
hogy társitoknak könnyeit soha-
se lássa többé – egyszersmind szeretni
is, ölni is szándékoztok; mivel
Gertrudis éppen a király maga!
PETUR
Ne élne vissza hát azzal s ne kapna
vasas marokkal a magyar javak
közé; mivel részemről én bizonnyal
orrára kész vagyok koppintani.
BÉKÉTELENEK
Mi is!
BÁNK          De ő azért mégis csak az marad.
PETUR
No nekem ugyan nem az! ha egyszer ő
rabló, királyném is megszűnne lenni –
ezt esküszöm, míg Endre élni fog.
Meg kell erősítenie régi (szent
első királyunktól kitett) szabadság-
beli jussainkat; vagy ha megmutatja,
hogy a hazám boldogságán segít
ezen szabadság eltörlése – egy szót
se szólok: ámde míg ez a szokás,
e század, Árpád vére, a magyar
érzés, magyar javak virágzanak,
mindaddig azt fogom kiáltani: „Üsd az
orrát, magyar, ki bántja a tied!”
BÉKÉTELENEK
Üsd, üsd!
BÁNK                S ezen szokást tekintve, mi
szükség setétben bódorogni? Ha
törvény s szokás szerént cselekszetek, nem
csak én, hanem minden magyar segítő
kezét sietve nyújtaná –
MIND (Peturon kívül mintha hályog esne le szemökről) Igaz.
BÁNK (csendességgel)
Az őseink becsűlettel s vitézi
lélekkel estek egykor el kicsiny
vagyonoknak elnyeréseért, vagy inkább
értünk: s mi azt mostan magunk javára
tartsuk hazánknak omladékain?
Azokon; mivelhogy zendülésbe’ nem
fog-é kiömleni az ártatlanok-,
a felebarátjainknak vére is? mely
bugygása közben fogja a szabadság
jajos tüzét átkozni – hörgeni.
És tagja légyek e rossz társaságnak
itt én is? Ártatlan vért ontani
segítsek? És abban eszköz legyek, hogy
jajgasson a szabadságunk miatt
szegény magyar hazám? –
Az élteket s a nyúgodalmokat
kockára tégyük polgártársainknak,
kik, mint szülőinket, bennünket is
tápláltak! – És miért? Mivelhogy ez
asszonynak a hatalma bűntetetlen
teszi azt, mit a közönséges zsivány
talán fizetne életével is?! –
Vétkül tulajdonítsuk azt neki,
hogy a felekzetét jobban szeretné,
mint a magyarságot? – Ha németek
között közűletek király lehetne
egyik, nem elsőbb volna-e előtte
még ott is a magyar?
BÉKÉTELENEK (gondolkozva, dörmögve) Hisz az való.
BÁNK
És ennek ellenét kivánja még-
is mindenik; sőt azt akarja, hogy
úgy tégyek én is. – Nem, magyarok! Soha
azt tenni nem fogom. Való, hogy engem
az emberek bolondozása meg-
mulattat; ó, de a vérekbe és
az életekbe forró ösztönöm
markolni nem kíván, se játszani. –
Hogy Bánk leüljön a setét szövetség
gyász-asztalához, ahhoz nem csekélyebb,
mint bánki sértődés kivántatik.
BÉKÉTELENEK (egymásra nézvén)
Jól, jól beszél.
PETUR                     Nem jól beszél, ha mondom.
SIMON
Ispán! de hátha mégis úgy lehetne –?
BÁNK
Ha oly hatalmatok lehetne is,
mint volt Leventa- vagy pedig Kupának –
De nékik is elsűlt-é?
SIMON                                Mikhál! Gyerünk!
MIKHÁL (örömmel)
Öcsém!
BÉKÉTELENEK (mind felkerekednek) Gyerünk!
PETUR                                                              Pokolba! hát talán nem
esküdtetek meg itten?
BÉKÉTELENEK (ismét le akarnak telepedni) Az való!
BÁNK
Kérlek, ne bántsd őket, különben én
tőlük fogok kivánni egyet itt
mindjárt. Ne engedj jönni annyira –
úgyis felelned kell még egyre – egyre,
mely őrülésre hoz: de félre ezt
most egyszer! – Emberek, jertek velem!
Előbb való a hit parancsolatja:
Istennek a kenettje egy királyi felség.
BÉKÉTELENEK (Bánkhoz állanak)
PETUR (eleikbe futván)
Az Istennek kenettje Endre, nem
Gertrud! Ez a rabló az nem lehet!
Azért csak érjem el, torkon fogom,
s királyi széke kárpitjának a
zsinórival fojtom beléje lelkét.
Mint vízözön zúgok mindenfelé,
s ahol találom, ottan rontom öszve
ez asszony annyit átkozott fejét.
BÁNK
Várdán, belőled most a nemzeti
rút gyűlölet, nem az igazság beszél.
Jertek velem, magyarok! Szánjátok őtet,
mert nem gonoszságért gyűlöl, hanem
azért, mivel más más köntöst visel.
MIND
Gyerünk!
PETUR              Kiholtak szabaditóid, ó,
te vasravert hazám! No, nyeld le a bilincsed
jajgatva s edd magadnak a halált!
Nem kényszerítelek – magam is tudok
hóhérja lenni azon utálatosnak! (El akar)
BÁNK
Megállj! – Ezen haza- s felségárulót
láncokba verjétek – parancsolom,
én, a király személye, én – maga
parancsol Endre, a király!
PETUR (Bánk lábaihoz hajol)          Királyom!
BÁNK (elérzékenyedve felemeli)
Petur, Petur, kedves bátyám, ölelj meg!
Látod, hová tud téged csak neve
is vinni Endrének! Ládd, mint buzogsz
érette, mégis a szívét akarnád
kitépni! – Hát jut-é eszedbe még a
testvéri háború? Te ott is Endre
pártján valál – s midőn jószágidat
elszedte Elmerik király –
PETUR                                       Eressz!
BÁNK
Hozzám jövél szökésed éjjelén,
még egyszer elmentünk a cinterembe
együtt – lerogytál ott atyádnak a
sírjára, s azt mondád: „Igazad vala,
atyám: az Isten nem segít soha
felkent királyok ellen! Nem maradt
semmim, csak egy szivem: már legyen a
föld, melybe’ nyugszol, akárkié; de sírod
ölelése s e mondás enyim marad.”
PETUR (Bánk nyakába esik)
Öcsém! – az Isten nem segít soha
felkent királyok ellen! – Már legyen
akárkié a föld és a vagyon –
Egy szív marad; s így – szent haza, békeség!
MIND (Bánkhoz tolakodnak)
Az – békeség! –
MIKHÁL                     Öcsém! Uram Teremtőm!
BÁNK (mintha mind egybe akarná ölelni)
Ó, Endre! Győzedelmeskedj te bár
országokon; de ilyen győzedelmet,
mint Bánk neked nyert most, nem nyersz soha!
AZ ŐR (kívül) Ki vagy?
SZÓZAT                       Szabad vitéz.
AZ ŐR                                                Jelszód?
SZÓZAT                                                          Melinda!
BÁNK
Melinda! ó, ki gyógyít engemet meg?!
MIND (egy oldalra tolódnak)
Hah! árulás!

HARMADIK JELENET

BIBERACH (jön)     Csak Bíberach.
BÉKÉTELENEK                           Hah! Halj meg!
BIBERACH (nyugodtan visszalép)
No lassan! Ejnye milliom! Biz’ úgy
nekem estek, énhelyettem hogyha itt
más állna, tán a nyavalya is kitörné.
Kedves vitézek, csendesen! Biz’ az
ördög nem alszik! Ej, szégyen, gyalázat
kardot ragadni! (Csalfa alázódással) Egy magyar csak egyik
bajúsza végével pokolba űzhet
egy ily szegényke németet.
SIMON                                         Melinda!
MIKHÁL
Hol loptad el húgomnak a nevét?
BIBERACH
Ahol magát más lopta: a királyné
dombérozó mulatságában.
BÁNK, MIKHÁL, SIMON           Ember!!!
BIBERACH
No, hadd beszéljem hát magam ki; de – (Igazán megszeppenve)
ördögbe is! valóba’ most eszem
fel kell tekerni – átkozott hajón evez szerencsém,
s elül, hahogy reája nem vigyázok.
BÁNK
Kóbor! hogyan jött a Melinda név
nyelvedre?
BIBERACH          Páh! Tehát mégsem tudod? –
De igaz! Hisz a királyné prüszkölő-
becs-rang-porátol egész bolondulásig
elszédülél te. No, de szó ami szó,
ők szépen is fogának a dologhoz,
úgymint: „Nagyúr – ej – Bánk bán – így, meg így;
nem illik, ország első nagyja, hogy –
így, meg-meg így.” – Felhozta hát ide
szép együgyű feleségét a nagyúr,
bármint dörömbözött szerelme-féltő
nagy szíve.
BÁNK                   Ember!
BIBERACH                       Csak csendessen, ó,
bán! Most az egyszer úgy kell már viselni
magamat, hogy a hajlandóságodat
megérdemeljem; mert ebül leszek.
Ládd, bán, sokan tudták ezt a regét;
és ha igazat kell szólni, addig én is
sípot faragtam nádatok között,
míg benne ülhettem s hiú szemekkel
néztem magam körül – nevetve mást.
Véletlen így tanultam azt ki, a-
mit szorgalommal sem tudtak sokan.
Ispán uram, te oly merőn tekéntesz
rám, s nem tudod, hogy csak ezen éjtszakát
lett volna szükség el nem lopni Bánk bán
nagyúrtól, és hogy addig, míg ti itt
vele vagytok – otthon Ottó és Melinda –
MIKHÁL, SIMON
Melinda, húgom?
BÁNK (egyszerre) Fattyú, megöllek!
BIBERACH                                  Ezt ugyan bizon
szolgálatomra nem reményleném.
Ládd, bán: királyod a kezedbe adta
egész hatalmát; s így hogy egyikének,
vagy másikának útjában ne légy,
el kelle ország-vizsgálásra menned.
PETUR (mérges kacajjal emeli fel ökleit)
Gyalázat! Ellágyúlhattam? – No Bánk,
hát nem kacagsz velem?
BÁNK (öszvecsapván kezeit)          Pokolbeli
irtóztatóság büntetései –
földünkre jöttetek hát már? Hiszen
ni, itt világos egészen, amit én
üres fejű, ki nem tudtam találni! –
El, a királyhoz – a császárhoz, – a
pápához elmegyek; s hogy elpiruljon,
lerántom e parázna bíborosról
a szép álorcáját kacagtatón.
Ó, légy velem hidegvér, légy velem!
Ne hagyj el, állhatatosság! hogy merőn
nézvén szemek közé, becsűletes
tekintetemnél elvakúljon a
szentségtörő. Meggyilkolom ott előtte
a bíboros gazembert; és ha a
vesztőpiacra hurcolnak, kiáltom:
„Azért jutott hóhér kezébe Bánk, mert
hitvesse virtusát boszúlta meg!”
BIBERACH
Páh, milliom! Bizon tán nem tudod,
hogy csóka csóka-társának szemét
ki nem kaparja? Mert ám mintsem oly
nagyot bakázzon a bíbor, bizonnyal
előbb feláldoznak tíz Bánkot is.
De gyilkod is haszontalan fened:
az útakat jól tudjuk elállani;
vesztőhelyet se fogsz te látni, hogy
ottan rikolthassál – az ily rikoltót
titokba’ szoktuk ám eloltani.
BÁNK
Német! Te megnyitottad a szemem!
S ily kábaságot akartam tenni? – Nem!
Szeggel szeget! Hisz a tilalmas és
megengedődhető ravaszkodás
úgy állnak el, mint a hazug s igaz.
Megmenthetem talán még – nemde? Ó,
szólj, Bíberach, lehetne még talán
meggátlanunk? Szólj, szólj!
BIBERACH (öklét öszveráncosított homlokához nyomván, igen mély,
de rövid gondolkozás után) Talán. – Gyerünk!
BÁNK
Ember! Ha még késő nem volna – ó,
angyal! szerezd meg üdvösségemet. –
Ne menjetek széjjel mindjárt, barátim,
hogy megtaláljalak, hahogy talán
lehetne szükség rátok – (Mikhálhoz) Ősz, remélj
egy nyúgodalmas éjtszakát.
MIKHÁL                                       Uram,
szent Isten! Adj te!
MIND (morogva)               Ámen. Úgy legyen.
SIMON
Szabadítsd szerette húgomat, Melindát!
BÁNK
Csak egyszer őtet a kezem közé
vehessem, ó, mikép fogom kacagni
a gyáva herceget; s ha húsomat
lerágja a kerítő asszony akkor,
még csontomon is elviszem Melindát.
Egy elhagyattatott helyen legyen
inkább kenyéren s vízen, mintsem itt
pompába’, bíbor és a hermelin
bemocskolásra eszközül vetessen,
S szolgáljon egy bujának, akinél még
drágább s becsesb előttem a kutyám.
(El.)
BIBERACH (maga eleibe dörmögve, követi)
És – jó ez is. Csak egyik nyerni fog!
(El.)
PETUR (egy ideig merően nézi mindnyájokat, kik elgondolkodtak)
No – üljetek le hát; azt mondta, hogy
maradjatok. –
MIND (székekhez ballagnak, leülnek, s az asztalra békételenül könyökölnek. A többiek körül-körül a fal mellett levő padokra telepednek, és vagy térdekre bókolnak, vagy fejeket hanyatt a falnak támasztják)
                       Jó, jó. Maradhatunk.
MIKHÁL
Bojóth! Bojóth! – Kopácsolásokat
lelkem menyasszonyi ágynak gondolá;
pedig becsűletünknek egy koporsót
szegeztek. Ó, Melinda! (Bánatosan lehajtja fejét s végre elszunnyad)
SIMON (melléje ül)                   Még hiszem,
tán jóra fordulhat minden (Maga elébe néz) De hát
ha nem? Kevély spanyol szív, hol maradsz? –
Hamar tünő örömremény, mi vagy
te? Játszi képzete a kivánkozó
észnek: mosolyg s – meghal.
PETUR (az ablaknál egy székbe vetette magát) Jó éjtszakát!
MIND (anélkül, hogy megmozdulnának, dörmögik) 
Jó éjtszakát!
PETUR (magába morog) Virad. – Nem úgy, nem úgy,
ti földi istennék! ne gondoljátok azt,
hogy minden irtózik hatalmas hangotoktól!
(Hirtelen visszateként) Hát alszotok?
MIND (lassabban)                                      Jó éjtszakát!
PETUR                                                                        Aludj,
mohon kilobbant hazafiság! –
(Elragadtatva néz ki a hajnalcsillagra) Dicső fény-
csillag! (Hirtelen gúnyolva) Lopott fény! – ej! – (Lassan) Jó éjtszakát!

Függöny

HARMADIK SZAKASZ

Melinda szobája.

ELSŐ JELENET

BÁNK (az asztalnál állva kezére bókolt)
Hazudsz!
MELINDA (előtte térdepel) Igen; miólta hitvesed
megszűnt Melinda lenni, mindenik
vétek lehetséges. Hazudni? Ó!
Ó, vajha angyalom lehetne az.
BÁNK
Mit térdepelsz? Az Isten nincsen itt –
állj fel! Beléphet egy meráni állat,
és azt hihetné: őtet illeti. (El akar menni, de ismét visszajön)
Hát nem cselekszed?
MELINDA (térdein eleibe csúszik) Ölj meg engemet,
Bánk! Ölj meg engemet –
BÁNK                                        S egy semmi asszonyt!
MELINDA
Ó, Istenem! de én nem az vagyok.
BÁNK
Ártatlan? És az udvar nyelve e
névvel nevezte-é becsűletem?
MELINDA
Nem, azt ne mondja az udvar, mert hazud
mindenkor – ez ne mondjon engem annak.
Ah, én szerencsétlen személy vagyok! (Lerogy a földre)
BÁNK (felemeli)
Szegény, szerencsétlen Melinda! (Merően néznek egymásra) Mit
akarsz? Mi kell? tehát te engemet, mint
egy Tantalust az el nem érhető
végcél után csak hagysz kapkodni? – Sírsz?
Felelj; de szóval és ne így! Hiszen
szép könnyid elbúsíthatnák az ég
lakossait, s az angyalok magok
szánnák kigördülésit. Elveszek, s én
így férjfi nem vagyok. (Elereszti) Mégsem hiszek.
Ottó s Melinda egyaránt örültek! –
MELINDA (térdeit kócsolja)
Bánk, Bánk! Taposs meg legalább engemet!
Én bűntelen vagyok. Ó, ne mondd meg ezt
testvéreimnek: nem feleség – anya.
BÁNK (belök egy oldalajtót)
Te átkozott kis alvó, mit mosolygsz?
MELINDA (sikoltva felugrik)
Ember, tudod te, mit mondtál fiadnak
most? – Átkozott! – (Merően néz maga elébe) Atya-átok egy anyáért!
BÁNK
Mint vándor a hófúvásokban, úgy
lelkem ingadoz határtalan
kétség között, s eszem egy nagy óceánban
lebeg, veszejtve minden csillagot.
MELINDA
Atya-átok egy anyáért! – Kábaság! –
Ha a szegény hold férjhez adja szép
leányait, mondjátok, hogy királyi
lakadalma van két nyíllövésnyire.
BÁNK
Boldogtalan! –
MELINDA                 Jó név. Pokolbeli
tűz ége csontjaimban, s a királyné
aludni ment – álmos volt. Ébredezz!
Add vissza gyermekem, te nagy királyné!
(Elsiet.)
BÁNK
Menj, menj, hová a történet viszen! – –
Úgy, úgy: aludni ment – álmos vala.
Helyes, helyes, meráni asszonyom! – Nap,
küldd oktalan Phaétonod, hogy a
világot öszve, meg-meg öszverontván,
pörköljön engem is pokolra le!
De istenemre, lehetlen mégis ez –
Nem! nem lehet! Tanácsot álmod e
szív, s a kimérhetetlen irgalom
által susogja azt a jó reménység
lelkembe: nem lehet. – Setét remény!
(Karjait kinyújtja az ablakon, ölelve)
Ne rontsa ezt el a világod, ó,
Auróra!
Hiszen Melinda úgyse tudja, mit
beszéle – – Ég és föld! De hát ki az
oka, hogy szegény nem tudja, mit beszél?!
És a királyné álmos volt! – Nem-é? (Megijed) Hah!
Mely gondolat lesz agyvelőmben első
zsengéjekor már meghatározás? – –
Épülj fel! Izmosodj meg, gondolat! –
Veled épül ismét csak fel, örök lenyugtom
felett, megéledő becsűletem! (El akar)

MÁSODIK JELENET

IZIDÓRA (felszakaszt egy oldalajtót, dölfössen kilép)
Kiállhatatlan!... Elfelejtkezél
rólam, gyalázóm? Úgy hát zárodat
kitörve karjaimmal, megmutassam,
hogy Bendeleiben Egenolf vére foly
ereimben? és – nagyúr, ki adta azt a
hatalmat, engemet hogy itt bezárj?
BÁNK (csak maga elébe néz)
Ha engemet Prometheusom csak egy
hangyának, és az égi tüzet talán
még abban is sajnálva, egy hideg
szerszámnak alkotott meg volna, úgy
szolgálatodra tán lehetne hangom –
IZIDÓRA
Nagyúr! Királynénak barátja a nevem.
BÁNK (elébe mutat)
Nézd, nézd az árnyékot – hallgass, oroszlán,
az a királyné – ó, hazug! csak árnyék.
IZIDÓRA
Bán, bán, mi lelt téged? – Nagyúr, mi lelt?
Könyörűletességből felelj –
BÁNK                                            Ki innen!
IZIDÓRA
Megengedek, mert meg vagy háborodva. (El akar)
BÁNK
Egy szót csak irgalmas lélek: hiszem
az éjjel Ottóval még a mulatság
után soká beszéle a királyné –?
IZIDÓRA
És a kegyelméből csaknem kijött:
de majd Melinda megbékélteté.
(Elsiet.)
BÁNK
Kígyói nyelv! – – Megbékélt; álmos is volt!
Szépen kidolgozott csalárdkodás –
Így megcsalatva egy pokolbeli
kísértet által, akitől levésekor
már úgy megundorodott az Alkotó,
hogy félbe’ hagyni dolgát kénytelen volt.

HARMADIK JELENET

TIBORC (bizodalom s félelem közt besompolyog)
Bánk bán, nagyúr! Jó reggelt.
BÁNK                                             Útonálló!
TIBORC
Igazán? Lehet meglátni képemen?
BÁNK
Minek is becsűlet emberek között!
TIBORC
Való igaz; megőszült a fejem.
BÁNK
Miért?
TIBORC        Időm eljárt, jaj s panasz közt.
BÁNK
Azért teremtettem –
TIBORC                             Köszönöm. Ma már
nem háborogsz úgy, mint az éjtszaka.
BÁNK
Munkálkodó légy, nem panaszkodó –
TIBORC
Ó, istenem! tekéntenél csak egyszer
házamba – élve látnád a panaszt
előtted. Mért valék becsűletes!
Holott gazember lévén, mostan is
tied lehetnék.
BÁNK                       Mely boldogtalan
az, akinek bármely bilincsei
boldogtalan módon oldóznak el!
TIBORC
Ó, mint örültem, hogy szabad levék!
BÁNK
Mikép örültem én bilincseimnek!
TIBORC
Hiszen való, hogy jó is az: de már
mióta a merániak –
BÁNK                               Hah! – ó!
TIBORC
Sok pénzre van szükségek: és mivel
mi annyit adni nem tudunk, tehát
sovány nyakunkra izmaelitákat
ültettek – ez már égbe kiált.
BÁNK                                             Piha!
TIBORC
Míg tűrhetém, tűrtem becsűletessen:
most már gazember is lennék, de késő –!
Ősz fő, kiszáradt kar: hová megyek?
BÁNK
Haramia – nincs itt más kigázolás.
TIBORC
Ma éjtszakán először kezdtem el
próbálni azt a mesterséget; ó,
hiszen beteg feleségem és öt éhes
porontyaimnál szívem majd kiugrott.
De látja Isten, hogy nem értem azt.
Lenn a királyi ház előtt soká
ólálkodék. Vígan valának abban.
És sokszor azt vettem csak észre, hogy
nyelvem kiöltém, mintha azt akarnám
felnyalni, amit ott fenn ellocsoltak.
Akkor lopózkodtál be a kapun –
hallám az őrzővel beszédedet –
én is tehát utánad mentem, és
mivelhogy azt meg tudtam mondani:
ki ment be oly titokba’, mindenik
azt hitte, hogy Bánk bánhoz tartozok.
BÁNK
Pih! minden eszerént tehát hamis
s megcsal – keresse bár az ember a-
hol akarja – legtisztábbnak mutassa
magát, de egyben mégis mocskos az.
TIBORC
Mért bélyegez meg a szükség vele!
BÁNK
De hogyha jól meggondolom: maga
a tiszta hívség, ó! – de, ej, mi meg-
gondolni is való van itten? A
hívség? Kisértet, melyről minden ember
fecseg; de még nem látta senki is.
TIBORC
No, édes Istenem! Ismét azt hiszem, hogy
velem beszél –
BÁNK                        Beszélj, beszélj; igen
jól hallom én panaszod; de a magam
panassza is beszél –
TIBORC                            Uram Teremtőm,
Még a nagyúrnak is van? – No hát
nem vétek a szegény Tiborcnak, egy
titkos szövetségben hitét letenni.
BÁNK
Hah! – ezt hogy elfelejthetém – Istenem!
TIBORC
Van más kigázolás? – Vitézkedést
ugyan ne várjanak tőlem; de hisz
a háborúban szabad fosztani.
E gondolat legjobbnak látszatott.
BÁNK (búsan néz ki az ablakon)
Magyar hazám! –
TIBORC                        A jó merániak
azt háború nélkül is megteszik; mert
hisz a zsidók eleget fizetnek; a-
kiket tulajdonképpen tán nem is
lehetne embernyúzóknak nevezni –
nyúzásra bőr kivántatik, holott
azt a merániak magok lehúzták
már csontjainkról; így tehát ezek
a húsba kénytelenek bemetszeni –
igaz, hogy a metéltetett sikolt; de
hisz arra nem szükség hallgatni, csak
haszon lehessen. – S a nagyasszony –?
(Keserű megvetéssel lódítja el a kezét)
BÁNK (fejét az ablakfához nyomván)                  Ó!
TIBORC
Ő cifra és márványos házakat
építtet; és mi – csaknem megfagyunk
kunyhónk sövényfalai közt! –
BÁNK                                               Átkozott!
TIBORC
Ő csorda számra tartja gyűlevész
szolgáit, éppenséggel mintha minden
hajszála egy őrzőt kivánna; sok
meránit, olykor azt hinné az ember,
hogy tán akasztani viszik, úgy körül
van véve a léhűtőktől, s mi egy
rossz csőszt alig tudunk heten fogadni.
Ő táncmulatságokat ád szünetlen,
úgy, mintha mindég vagy lakadalma, vagy
keresztelője volna: és nekünk
szívünk dobog, ha egy csaplárlegény az
utcán előnkbe bukkanik, mivelhogy
a tartozás mindjárt eszünkbe jut.
A jó merániak legszebb lovon
ficánkolódnak – tegnap egy kesej,
ma szürke, holnap egy fakó: – nekünk
feleség- s porontyainkat kell befogni,
ha veszni éhen nem kivánkozunk.
Ők játszanak, zabálnak szűntelen,
úgy, mintha mindenik tagocska bennek
egy-egy gyomorral volna áldva: nékünk
kéményeinkről elpusztúlnak a
gólyák, mivel magunk emésztjük el
a hulladékot is. Szép földeinkből
vadászni berkeket csinálnak, a-
hová nekünk belépni sem szabad.
S ha egy beteg feleség, vagy egy szegény
himlős gyerek megkívánván, lesújtunk
egy rossz galambfiat, tüstént kikötnek,
és aki száz meg százezert rabol,
bírája lészen annak, akit a
szükség garast rabolni kényszerített.
BÁNK
Hogy úgy van!
TIBORC                    Ők monostort, templomot
építenek, hol úgy sípolnak, úgy
megzengenek, hogy a szarándokok
táncolni kénytelenek a sáros útcán;
nekünk pedig nincs egy jó köntösünk,
melyben magát az ember egy becses
védszent előtt mutathatná meg a
templomban.
BÁNK                       Ó, buzogj vér! csak buzogj!
TIBORC
Hahogy panaszkodni akarunk, előbb
meg kell tanulnunk írni; mert az ily
szegény paraszt az úr elébe nem
mehet be többé – úgy rendelte Béla
király, s merániak hasznát veszik –
hisz öszvekarmolázná a szegénynek
patkója a szép síma padlatot!
S ha tán utolsó fillérünkre egy
törvénytudó felírja a panaszt:
ki írja fel keserves könnyeinket,
hogy jó királyunk megláthassa azt. – –
BÁNK
Te Isten!
TIBORC            El kellene pirúlniok,
midőn ezüst-arannyal varrt övek
verődnek a lábszáraikra, mert
véres verejtékünk gyümölcse az.
Lelkemre mondom, egy halotti fátyolt
kötnének inkább a hasokra – leg-
alább csak úgy külsőkép is mutatnák
a gyászt azon szegény nyomorúltakért,
kiket kiállhatatlan sajtolásaikkal
a sírba döntenek –
BÁNK                               Tűrj békeséggel –
TIBORC
Tűrj békeséggel, ezt papolta az
apáturunk is sokszor: boldogok
a békeségesek, mert Isten fiainak
hívatnak – úgy, de tömve volt magának
a gyomra. Istenem! Mi haszna! Ha
szorongat a szegénység, a pokolt
nem féljük – a mennyország sem jön oly
szép színben a szemünk elébe.
BÁNK
Kirontjuk a korlátokat, lezúzzuk
a jó barátot, ellenséget; és
aztán ha célra értünk, sírni kell csak:
szánom keserveiteket, emberek!
TIBORC (nevetve)
Te szánsz, nagyúr? Ó, a magyar se gondol
már oly sokat velünk, ha zsebe
tele van – hisz a természet a szegényt
maga arra szánta, hogy szülessen, éljen,
dolgozzon, éhezzen, sanyarogjon és –
meghaljon. Úgy van, úgy! Esmérni kell
az élhetetlenek sorsát, minek-
előtte megtudhassuk szánni is.
BÁNK (haraggal teként reá, de szeme Tiborc homlokán lévő sebhelyen akad fel)
TIBORC (észreveszi, s kevés hajával igyekszik eltakarni)
Huszonhat esztendő előtt vala ez –
még gyenge ifjonc voltál. – Jáderánál
egy rossz velencei akart tégedet s
atyádat – Ej, hisz az régen vala!
BÁNK (Tiborc homlokát megölelvén, melléhez szorítja, majd egy erszényt nyom a markába)
Engem s atyámat – menj, menj, menj, Tiborc!
TIBORC
Szép pénz; de adhatsz-é hát mindenik
szűkölködőnek? Visszaadja-é
ez a halottakért hullt könnyeket?
Ha mást nem adhatsz, úgy annál, kinek
adsz, még szegényebb vagy. Vigyázz, hogy egy
zsivány, tömött erszényeiddel együtt,
ne lopja el nagylelkűségedet.
BÁNK (méltósággal)
Tiborc! Tiborc! kivel beszélsz?
TIBORC (térdre rogyik)                         Uram-
isten! Hisz azt akarom, hogy vesszek el.
Én nem vagyok gonosztevő – azért nem
bátorkodom magamat elölni, mert az
Isten haragjától félek.
BÁNK                                   Tiborc!
Menj, menj; keresd fel asszonyomat, s ha meg-
találtad, úgy jöjj, s várakozz reám.
Hazamentek – ott megmondhatod, hogy él
még Bánk.
TIBORC               Igen. – Kedves szomszédok, él
még Bánk atyánk! – fogom kiáltani.
(Sírva elmegy.)
BÁNK
Atya? – Úgy – ez is még hátravan – (Megáll a belökött ajtónál) Hah! fel,
fel puha ágyadból, gyermek, nehogy
megvesztegessen udvarunk szele.
(Bemegy.)

NEGYEDIK JELENET

BIBERACH (jön)
Bán! Asszonyod magánkívül futott el.
(Az oldalszobába besiető Bánk után néz; azután egész maga alkalmatosságával le akar ülni, de a visszajövő Bánk tekéntete visszatartóztatja)
BÁNK (az álmos kis Somával jön vissza)
Ne sírj, ne sírj, gyermek; hisz egyszer akkor
ébredni kell. (Vezetvén kifelé) Menj tigrisek, fene-
vadak közé, szelídíts hyaenát,
s ha mindened feláldozván nekik,
háláadással megnyalják kezed –
öleld, szorítsd melledhez és kiáltsd
örömmel: ó, mégis találtam embert!
BIBERACH
Bán! Őrülést mutat tekénteted!
BÁNK
Tudom, tudom: de hallom is közel-
létét eszem lerontatása hír-
kürtjének, és azért kivánom azt
használni addig, míg egészen el nem
veszejtem.
(El a fiával.)
BIBERACH          És magam maradjak itt! 
(Utána néz, azután járdogál)
De nem hiszem biz’ én, a gyáva herceg
hogy boldogult. – Gyanú kinozza Bánkot. (Leül)
Egy sincsen a sok emberi indulat
közt, melynek oly kevésbe kerüljön a
képzelt lehetség általöltözése
az igazra, mint a szerelemféltésnek.
(Maga eleibe nézvén, egymásra tett lábait lógatja) Biz’ úgy.

ÖTÖDIK JELENET

OTTÓ (lihegve fut be)
Jó, hogy talállak – ó, de mért hogy itten
talállak, itten, Bíberach?
BIBERACH (felemelkedik)          Igen.
Oly sárga a herceg! Hogy jött ide?
OTTÓ
Tudom-é, hogy? – És te, Bíberach is itt?
BIBERACH
Igen. Te reszketsz, jó uram! Mi baj?
OTTÓ
Segíts, segíts!
BIBERACH             Hogyhogy?
OTTÓ                                        Néném kerestet.
BIBERACH
Az semmi sem.
OTTÓ                         De hátha mégis –
BIBERACH                                            Úgy
hát menj el. –
OTTÓ                       Ő kerestet; érted ezt?
BIBERACH
Értem.
OTTÓ            Melinda ott van. Bánk is itthon.
BIBERACH
Láttam.
OTTÓ            Melinda – reszketek.
BIBERACH                                     Soha
bizon –
OTTÓ              Nem a nagyúrtól – nem az egész
országtól; én csak rettentő királyi
nénémtől irtózok; mert hogy gyanút
ne tenne, Myska bán által kerestet.
Elmenjek-é? Hová menjek?
BIBERACH                                   Csak amely
hely legközelb van hozzá: ott nem is
keresnek. – Édes hercegem, de hát
mért félsz; talán vétettél ellene?
OTTÓ
Te kérded azt, tanácsadó? Te?
BIBERACH                                      És
volt annyi lelked azt követni, herceg?
OTTÓ
Csúfolsz, csavargó?
BIBERACH (szepegve)         Megesett a dolog?
OTTÓ (elfogódva szegezi a földre szemeit)
BIBERACH
Hallgatsz? – no – élj szerencsésen.
OTTÓ                                                       Hová?
BIBERACH
Elég nagy a világ.
OTTÓ                            Engemet akarsz
elhagyni? – Rémítőn fogok fizetni
gazemberes tanácsodért.
BIBERACH                                No még
e’ volna szép! – Én szabad ember vagyok.
OTTÓ
Reszkess!
BIBERACH        Miért nem? Gondolod, hogy a
felháborított tengert meg fogod
állítni, hogyha egyszer egy habocskát (magát érti)
vessződdel el tudsz széjjel ütni?... Mit? –
No, nézd ezen kevés hajat. 
(Maga hajából igen keveset morzsol ujjai közé) Nem is
méltó azon kis fáradságra, mellyel
ki lehetne rántani – ha most ennyivel meg
tudnám szerencséd váltni, hidd el, azt
nem tartanám méltónak e csekély erőre.
(A legnagyobb hidegséggel) Még gyermekekhez nem bocsájtkozék le,
miólta csak megszűntem hinni azt,
hogy a tanítómnak vesszőitől
reszketne minden ember. Jobban esmérsz,
jó hercegem, mintsem hogy azt reméld,
egy Bíberachot egy mesés manó is
el fogja tán mindjárt rémíteni.
Első bejöttöm a világra megölt
már egy anyát, s bús tékozló atyám
gyűlölni kezdett – én is rajta kezdtem
gyűlölni minden embert. Néha jól
megöklözém. Egyszer végre feladott.
Bűnöm bocsánatjáért, ölni, a
szentföldre kellett volna mennem; és
az atyám megitta volna addig otthon
minden vagyonkámat. Nem mentem. Akkor
bedugtak egy klastromba; hogy pedig
még életemben szentté lenni kedvem
nem volt, kiszöktem a falak közűl.
Minden vagyon nélkül, köszönhetem,
hogy ott tanultam; s így az emberi
vakságból éltem; elég az ostoba! –
Ritter, paraszt, szegény, úr, hercegek
lettek barátjaimmá, és csak egyszer
forrt szinte a torkomra. Nem kivánom,
hogy többet úgy legyen. (Menni akar)
OTTÓ (eláll szeme, szája)             De oly hideg
vérrel?
BIBERACH    Miért nem? Én beüthetem hűs
vérrel Lucim nyakába kardomat,
hát tégedet miért ne tudjalak
hűs vérrel itten hagyni? – Hogyha úgy áll
előttem egy valaki, mint férjfiú,
biz’ úgy ijedni meg tudok magam
is – most nem.
OTTÓ                        A nyugalmamat tekéntsd,
és adj tanácsot e zavarba’, kérlek.
BIBERACH
Hahogy te is szavadnak embere
lettél s beteljesítted volna szép
igéretid – legengedelmesebb
lett volna Bíberach. A sok jutalmat
özönnel ígérted, mely egykor a
vénségemen segítsen: – és nem úgy lett.
Tudván, hogy a hasonló emberek
kények szerént várják meg a tanácsot,
kétféleképpen adtam mégis azt,
és rajtad állt abban választani.
Most hát sziszegj azon gödörben, a-
melyet magad véstél magadnak. Azt
csak meg fogod nekem bocsátani,
hogy érted én is abba esni nem
kívánkozok?
OTTÓ                      S valóban oly gödörben
lennék? Tanácsolj, Bíberachom! Ó,
ha vallomásomat kivánod – ím
megesmerem, hogy vigyázatlan
voltam; de nem, sőt oktalan.
BIBERACH                                      Mi, mi?
Még oktalan? – Ti földi istenek,
soha oktalan nem tesztek semmit is;
az égi Isten adja nektek az
Ő csalhatatlan bölcsesség-malasztját;
kérdezd, s megesküszik reá akár-
mely embered. – Te mindenféle földi
s mennybéli bölcseségek öszvesége!
Így hát hogyan lehetsz te oktalan?
OTTÓ
Ember! Csak egy szót még, vagy egy nyomot
tovább, s fejed lábadnál fog heverni.
Bolondokat lelhetsz; de engem a
szerencse itt uraddá tett –
BIBERACH (kissé megdöbbenve)      S miért
tartóztatod tehát intésedet, hogy
végére járjon életemnek? Úgy,
úgy, ölni tudtok, jó urak: bezeg
ha életet tudnátok adni, akkor
érdemlenétek meg az uralkodást.
Még eddig egy kevésre becsültelek,
de most idétlen rémítésedért
megvetlek. Útálnám magam, ha abban
a hiedelemben hagyhatnálak el,
hogy testi-lelki híved voltam: engem
csak a haszon kötött hozzád –
OTTÓ                                                 Vitéz!
BIBERACH
Ne félj, uram; hiszen nem esz meg a
nagyúr – való, hogy éktelen dühös
lett, amidőn a dolgot felfedeztem –
OTTÓ (kardot ránt)
Még ezt is? Ördög! –
BIBERACH (mosolyogva kardmarkolatjára teszi kezét)
OTTÓ (gyengülve ereszti le kardját. Biberach megy. Ottó segítségért akar kiáltani)
                                  Hej!
BIBERACH                                  Ne szólj – uram!
(Hidegen visszatér) Én elmegyek. Te megfogathatol:
de jól tudod, hogy én egyedül tudom:
ki volt Fülöp királynak gyilkolója! (Megy)
OTTÓ (elhanyatlik)
Várj, Bíberach – ne menj! várj! várj!
BIBERACH (elballagva)                                Soha!
OTTÓ (rimánkodva siet a hátra se néző után)
Várj! Várj! – (Midőn utólérte, ledöfi) Pokolba veled, alávaló! –
A holt Fülöp nem fog reám kiáltni.
(Elsiet.)
BIBERACH (visszafordulván, kardot rántott Ottóra; de elgyengülve botlik azon keresztül a földre)
Pih! ez gyalázat! – Átkozott! Halálos
ágyad felett kétségbeesésedet
kacagja árnyékom. – Gyilkos! Segítség! –

HATODIK JELENET

MYSKA BÁN (jön többekkel)
Rejtsd el magad herceg, kér a királyné!
Hol van? Szavát hallottam. – Hej! mi ez?
BIBERACH
Ottó döfött le – hátul – ó, segíts –
gyógyíts – azért nagy dolgokat fogok,
bán, felfedezni, melyek a királynét
S hazádat illetik.
MYSKA                          Hazámat? Ó,
hozzátok őtet frissen hát utánam!
(Felemelik Biberachot, ki a kezök közé hanyatlik.)

Függöny

NEGYEDIK SZAKASZ

A királyné szobája

ELSŐ JELENET

GERTRUDIS (az asztalnál ül, mély gondolatban. Az udvorniknak – aki az asztal megett áll, s egyik kezében egy már megolvasott levelet tart, a másikban pedig egy világtörténet könyvét kinyitva – a levelet kivévén kezéből, feláll, megnézi s ismét visszaveti az asztalra)
Csak szúnyogok – csak szőnyeget nekik. –
Elég! –
UDVORNIK (beteszi a könyvet és néz a királynéra)
GERTRUDIS
            De hol van Ottó? – Törnek ő-
rá; mert öcsém. (Az udvornikhoz) Már elmehetsz.
UDVORNIK (leteszi a könyvet az asztalra s meghajtván magát, elmegy)
GERTRUDIS (az ablakhoz menvén, kinéz)                         Napest! –
(Az asztalhoz megy, felvevén a könyvet, végigpergeti ujjain, s ismét leveti)
Hogy nem lehet Solon s Lycurgus – asszony!
Immár ki háborgat megént?

MÁSODIK JELENET

IZIDÓRA (jövén, távul meghajtja magát) Kegyelmes
nagyasszonyom – –
GERTRUDIS                      Leány! Szerencse, hogy
te vagy – megént büntetnem kellene. (Kezét nyújtja)
IZIDÓRA (megcsókolja azt)
Köszönöm. Igaz, hogy rendelésedet
tudtam, mivel be nem bocsájtatik
még maga Melinda is. De egy kegyelmet
jövék kikérni –
GERTRUDIS              Szólj.
IZIDÓRA                             Bocsáss hazámba.
GERTRUDIS
Izidóra!
IZIDÓRA        Én ez országodba úgy
jöttem be egykor, mint egy asszonyi
szép érdemünkkel büszke lány, de az
ma meggyaláztatott; azért tehát
e büszkeségem megmaradt darabját
engedd hazámba visszavinni még!
GERTRUDIS
Ha hazudsz, leány –
IZIDÓRA (letérdepel)            Nem, Istenemre, nem!
Nem!
GERTRUDIS Szólj!
IZIDÓRA                Szerettem Ottót –
GERTRUDIS                                        Mit beszélsz? –
A herceget?
IZIDÓRA              Nem. Ottót, a vitézt; de a
vitéz bemocskolá magát, s azért
a büszke német lány a bíborost
is megveté.
GERTRUDIS        Leány, az én öcsémet?
IZIDÓRA
Azt.
GERTRUDIS Állj fel!
IZIDÓRA (megteszi)     Oly igen szerethetém
még akkor is, hogy megcsalt engemet:
de már ma félénk gyilkossá leve.
GERTRUDIS
Az én öcsém félénk gyilkos leve?!
IZIDÓRA
Szemérmemet meggyőzve, mindenütt
nyomába’ voltam estve ólta. – Hogy
téged, nagyasszonyom, Melinda mellett
az álom elfogván, feküdni mentél –
előmbe jött lihegve Bíberach;
s midőn lefektedet megtudta, kért,
hogy menjek el Melindához, mivel
italt adott mindkettőtöknek Ottó.
GERTRUDIS
Hah!
IZIDÓRA    Én futottam; nem hozzád, mivel
ez altató volt csak – futottam Ottó
herceghez és Melindához hamar. –
Rendetlenül láttam kifutni onnét
a herceget. Szemmel tartván, alig
értem Melinda ajtajához, amidőn
egy durva lábdobogás riaszta fel.
GERTRUDIS
No –
IZIDÓRA    Vállamat ragadta egy erős
kéz – bélökött Melinda ajtaján,
s előttem állott Bánk bán.
GERTRUDIS (megmerevedik, végre halkkal mondja) A nagyúr?!
IZIDÓRA
Melinda felsikoltva elhanyatlott –
én fagyva álltam, mint egy útazó
az égnek első dördülésekor.
Mindent kivallottam: melyért bezárt egy
oldalszobába, – szabadulásomért
ott várakoztam hasztalan. Segítség
után akartam az ablakon kiáltni
már; s ím kacajt hallottam fel. Szemem-
világa elveszett. – Hajnalban egy
idegen szobában – rajtam a kacaj!
Iszonyú erőt érzettem karjaimban
és felszakasztám Bánknak ajtaját.
GERTRUDIS
Bánk itthon –
IZIDÓRA                 Ó, királyné! ez gyalázat!
eressz hazámba: hiszen ez itt marad.
GERTRUDIS
Ottó! –
IZIDÓRA       Kevés időre alattomossan
megölte ritter Bíberachot –
GERTRUDIS                                 Ezt is?
Ottó!
IZIDÓRA    Szerencsétlenségembe’ kezdem
esmerni udvarod – milyen mohon
kap a gyalázaton, hogy gúnyolódjon!
GERTRUDIS
Ottó! Meránia!
IZIDÓRA                   Midőn elvivé
leányod’ a követség – engemet
itten hagyattál –
GERTRUDIS               Berchtold nemzete!
IZIDÓRA
Jó Bertha, légy leányom anyja, mint
én anyja lészek a tiednek! – azt
mondád te akkor jó anyámnak. – Ó,
kegyes nagyasszonyom! Hazámba vágy
a szívem, és az ott vagyon, hol a
holtteste nyugszik annak, akinek
az életem s lelkem felébredését
köszönöm.
GERTRUDIS       Dicső kinézésim!
IZIDÓRA                                        Nagyasszony!
Hidd el, királyi udvarodra nem
vagyok én teremtve. Itt nekem hideg,
lármás, világos minden, oly nagyon –
GERTRUDIS
Izidóra!
IZIDÓRA        A magányosságnak édes
ölében voltam én nevelve, ott
tanultam esmerni egy jobb világot. Ottó!
GERTRUDIS
Átok reád, fiú, ki örök mocsok
közé keverted a hazádat!
IZIDÓRA                                   Ott
fogok talán én megnyugodni; vagy
könnyezni, elfelejteni.
GERTRUDIS                         Izidóra!
Jöjj máskor el. –
IZIDÓRA                     Reménylhetek?
GERTRUDIS (kezét nyújtja, anélkül, hogy elfordítaná egy helyről szemeit)
IZIDÓRA                                              Királyné!
GERTRUDIS (széjjelnéz s valamin nagyon láttatik gondolkodni)
Az egy halál –
IZIDÓRA (mohon megcsókolja a kezét) Minden keserveinket
elűzi, és a sírban a sebek
is mind begyógyulnak. – Mosolyogj, remény!
(El.)

HARMADIK JELENET

UDVORNIK (jön)
Nagyasszonyom –
GERTRUDIS (egy futó pillantattal) Jöjjön Melinda.
UDVORNIK                                                       De –
GERTRUDIS (elmerülve)
Uralkodás! Parancsolás! – Minő
más már csak ennek még a hangja is,
mint engedelmeskedni – hát minő
ez még valóságában? – Egy Magyar-
országba’! Majd Polyák – Podólia, 
aztán Velence, a kevély Velence –
Európa harmadába’! (Szédülni láttatik) Gyenge lélek,
szédűlsz? – Pirúlj! Ha egyszer annyira
segítne Endre fegyvere, semmivel
se lenne szédítőbb, mint mostan ez.
(Elevenebben) Törvényt kiszabni, és úgy lenni e felett,
miképpen a nap sok világokon! Csak ez
is elfelejtetheti velünk rövid
éltünknek álmatlan sok éjtszakáit.
(Az udvornikhoz) Hah! mégis itt?
UDVORNIK                                        Mikhál bán jönne be
erővel is –
GERTRUDIS       Melinda.
UDVORNIK                      Jól vagyon.
(El.)
GERTRUDIS
Saját eszünket s akaratunkat a
legostobább köntösben is annyira
szentté teremteni, hogy azt egy egész
ország imádja: önmagunknak az
lehetni, aminek szeretjük; és
másnak parancsolhatni, lennie
az, aminek kell lenni – átkozott! Mitől
foszthatsz meg, Ottó, még tán engemet!

NEGYEDIK JELENET

MELINDA (hirtelen belép, megáll, merően néz)
Ez a magyar királyné?
GERTRUDIS                        Kérdezed?
MELINDA
Úgy, úgy, ez a kevély királyi asszony!
GERTRUDIS
Eszelős!
MELINDA       Hiszed, hogy reszketek?
GERTRUDIS                                         Mi kell?
MELINDA
Mi? Kérdezed? Nem, nem! Lehetetlen az!
GERTRUDIS
Micsoda?
MELINDA         Hogy álmos a – rabló!
GERTRUDIS                                        Esze-
Veszett! megengedek. –
MELINDA                               Késő az immár!
Add vissza egy anyának gyermekét –
add vissza testvérnek testvéreit –
add vissza férjét e tökéletessen
megrontatott beteg lelkemnek is.
GERTRUDIS
Szánlak.
MELINDA       Köszönném, hogyha elhihetném.
Nincs, aki szánjon – nincs, nincs, nincs. – Midőn
kifutottam a sárkány elébe, még
Bánkom se jött utánam – szegény,
azt vélte tán, hogy nála nélkül is
elmenni tudnék lakadalomba. – Ó, jaj!
(Fejét kezei közé szorítja)
GERTRUDIS (megijedve néz rá)
Hah! Istenem – Melinda!
MELINDA                                Csak ne lennél
az, ami vagy: megátkoználak. Ó,
ti a szegény Melinda jó nevével
ma egy egész famíliát töröltetek
az üdvözülhetők sorábol el.
Átkozza férjem azt az esküvést,
mely engemet hitvessévé teve –
átkozza a szerette gyermeket,
mert a bojóthi Melinda szülte azt –
GERTRUDIS (csenget)
Udvornik! A nagyúr! –
UDVORNIK (bámul)               Itthon?
GERTRUDIS                                      Siess!
(Udvornik el)
GERTRUDIS (szelíden)
El kell az udvarunk hagynod, Melinda.
MELINDA
El, el? Helyes!
GERTRUDIS           De minden lárma nélkül.
MELINDA
Semmit se félj, hogy pompásan hagyom
el! – Gazdagon jövék abba; és
koldúsi módra költözök ki abból –
GERTRUDIS
Szegény Melinda!
MELINDA                     És – te tudsz így szólani?
GERTRUDIS (kezét nyújtja a csókolásra)
MELINDA (nem fogadja el) El ezzel a szennyes kézzel!
GERTRUDIS                                                             Melinda!
MELINDA
Nem csókolom – nem is csókolhatom
azon kezet, mely útat nyithatott
lelkem kirablására. Úgyde hát
ki állhat a pestisnek ellene,
hogy el ne terjedjen?
GERTRUDIS                      Te oktalan!
Tudod, hol és kivel beszélsz?
MELINDA                                       Veled,
koronák bemocskolója! Aki meg-
loptad királyi férjedet, – kitépted
kezéből a jobbágyi szíveket,
árúba tetted a törvényt – nyomád a
nyomorultakat – mártírrá tetted az
erkölcsöt és (Sírva fakad) testvéri indulatból
egy szennytelen nyoszolyának eltörése
végett, királyházban bordélyt nyitottál.
GERTRUDIS (az oldalajtón kikiált)
Hah! asszonyok!
MIKHÁL (szava kívül)    Melinda!
MELINDA (térdre esik)                 Istenem!...
Ne hagyd bejönni őtet – csak ne most –
ne hagyd, királyné! (Eleibe mászik) Mind csak kérdezé
odakinn: miért sírok, s fehér hajával
törölte könnyeit, hogy nem tudá
meg tőlem azt. Ha benned emberi
érzés vagyon, ne öld meg őtet ön-
gyalázatoddal! (Háborodva) Mondd, hogy a menyegző
két nyíllövésnyi – az Bánk és Melinda.
GERTRUDIS (a bejövő asszonyokhoz – méltósággal, de mégis valamennyire szánakozva)
Vigyétek e szegény tébúltat el!
MELINDA
Mindenható, ments meg kerűletétől
minden tapasztalatlan szíveket!
(Mennek.)

ÖTÖDIK JELENET

MIKHÁL (betör – néhány udvornikok visszatartják)
Gyilkoljatok meg, hogyha sírva kell az
ajtó előtt itt az igazságnak el-
aludni, amíg bébocsájtatik.
Meg kell ezennel tudnom, hogy mi lelt,
Melinda –
MELINDA          Félre! Félre! Eresszetek!
(Kiszalad. Az asszonyok követik.)
MIKHÁL
Hurcoljatok hát sírba engem is! (El akar menni)
GERTRUDIS
Maradj! (Int az udvornikoknak, kik eltávoznak) Hová ragadott indúlatod?
MIKHÁL
Mi lelte húgomat? Miért szalad
előlem el – mint atyját, úgy szeret.
És mégis elfut –
GERTRUDIS              Nem tudod, miért? (Szünet)
Tehát miért kéredzkedél be hozzám?
MIKHÁL
Ni, szinte elfelejtém – Istenem!
A húgom, és – ez –
GERTRUDIS                     Ez? Mi ez?
MIKHÁL                                              Követség –
GERTRUDIS
Micsoda követség?
MIKHÁL                          Ó, jaj, jaj! az eszem,
mint éjtszakáim, felzavarva van
a környülállások boldogtalan
örvényin. (Hirtelen) Óráim kiszabva vannak!
Csak egy szavadba fog kerülni, és az
irtóztatón megindult sors golyóbisa
más, jobb nyomon fog hengeredni el. –
Tekéntsd magad – tekéntsd országodat –
GERTRUDIS
Miért?
MIKHÁL       Hogy azt még kérdezed! – Kezem
reszketve tészem öszve.
GERTRUDIS
                                      Talán
miattam? – én nem reszketek.
MIKHÁL                                              De én
országodért: te reszkess éltedért.
GERTRUDIS
Mit? Éltemért? Tán nem vagyok királyné?
MIKHÁL
Légy hát azoknak anyja is, kik engem
hozzád bocsájtottak –
GERTRUDIS                         Kik?
MIKHÁL (megütközik)                    Kik? – Kik a
hazaszabadító névvel bélyegezték
meg magokat.
GERTRUDIS             Undokság!
MIKHÁL                                    Úgy hittem ez-
előtt csak egy órával én is ezt: de
kik már azólta elérték volna a
célt, várakoznak kérésemre.
GERTRUDIS                                  Pártos!
MIKHÁL
Az nem vagyok; mert itt nem állanék.
Ó, töltsd be kéréseket, és egyről egyig
a lábaidnál láthatod.
GERTRUDIS                      Mi kérést?
MIKHÁL (letérdepel)
Nézd – így fogok beszélni. Nem vagyok
magyar, tehát nem is gondolhatod,
hogy részrehajlás vagy haszon beszél
belőlem: ó, add vissza híveidnek
azt, amit elraboltál –
GERTRUDIS                      Balgatag!
MIKHÁL
A nyúgodalmat, békeséget és
az életen való gyönyörködést –
a volt vagyont, a testi-lelki meg-
elégedést, fazékok mellöl a
fát, ételekböl a húst és ágyokbol a
szalmát –
GERTRUDIS     Hah!
MIKHÁL                   Mert biz’ ezt raboltad el,
s od’adtad a saját hazádbeli
udvornikidnak.
GERTRUDIS (felkapja a levelet – erősen megnézvén Mikhált – ismét visszaveti. Csendesebben) 
                         Állj fel és beszélj,
mint ember emberhez.
MIKHÁL (feláll)                        De jobban is
megmondhatom: Te ok nélkül bocsájtád
el hívataljaikbol a magyar
alattvalóidat s tiéidet tevéd
helyekbe – és lerontatád az ősi
szép várakat s od’adtad a tulajdon
felekzetednek.
GERTRUDIS (szünet után félutálattal) Ó, nem ösmered
te a magyart még!
MIKHÁL                          Sőt igen: sem a meg-
bántást, sem a jótéteményt soha
el nem felejti a magyar – de főkép
felekzetednek.
GERTRUDIS (fellobban) Ősz ember, kik a
békételenkedők?
MIKHÁL                       Meg akarsz ijeszteni, –
pedig tekéntesz ősz hajszálaimra.
GERTRUDIS
S ha arra én tekéntni nem fogok? –
MIKHÁL (megdöbben)
Úgy – elbeszélem, mért őszült meg így:
itt van az elöljáró beszéd – (Áradó könnyeit törölgeti) No már
jó éjtszakát, szívem végnyúgodalma! –
Nem hinni látszol, s tántoríthatatlan
megállni, mint minden kevély eszű.
GERTRUDIS
Úgy?
MIKHÁL     Ez lopá el tőlünk mindenünket.
Nem volt utolsó a bojóthi faj
spanyol hazámban, és pajzsunkon a
taréjos egyfejű sast esmeré
régtől sok ellenség. Már férjfiak
valánk öcsémmel, amidőn anyánknak
születtetett ez a Melinda. Szép
volt, mint az erkölcs. Akkor szült nekem
is egy fiat feleségem. – Ó, ti szép
napok! Ti édes éjtszakák! – Ehol
jövének egyszer a mohádik, és
a maurusok hatalma a spanyol
földön megént egészen eltenyészett.
Minden csak azt kiáltá: „A mohádik!
Nem messze vannak a mohádik!” – Én
szunnyadtam és – de hátha csak mese?
mondá az én nehezen hívő öcsém.
Igy egyszer egy boldogtalan éjtszaka
elvette mindenünket – nemzetünket –
barátjainkat – ős Bojóthot és – (elfojtódik)
egyetlenegy fiamat, reményemet,
lelkemnek egy gyönyörűségét, virágzó
ifjú korában. Boldogok szülőink,
kik már előre elköltöztek! – A
hajam kitépve, futottam a halál
elől, mivel Simon megölt fiamnak a
testével oldalam mellett futott.
Nem akarta eltemetni, mert soha-
sem hitte, hogy meghalt: de ah! midőn
Melinda elfáradván, jajgatott
a test felett – midőn erőtlenül
én ott feküdtem és ő gödröt ásott –
GERTRUDIS
Ember! Ledőlsz – erősödj!
MIKHÁL                                    Majd – igen.
(Tenyerével mázolgatván legörgő könnyeit)
Fájdalma meghaladta a saját
fájdalmamat – kezével véste a
sírt, mintha csak maga akart volna abba
beléfeküdni. Így talála ott
bennünket egy magyar, ki Elmerik
királynak a spanyol Constantiát
vivő követségéhez tartozott –
Kunrád, a nagyúrnak édesapja.
Alig tudák Simont felvonni onnét –
fájdalma meghaladta a saját
fájdalmamat! S én azt mostan neki
háláadatlansággal... –
GERTRUDIS (belevág szavába) Egyike
a pártosoknak!
MIKHÁL                    Hát ki mondta azt? – –
Szegény öcsém! én voltam árulód! –
GERTRUDIS
Fedezd fel őket!
MIKHÁL                     Hallgatásra tettem
le esküvésemet.
GERTRUDIS                Hát mégis egy
az öszveesküdtek közűl –?
MIKHÁL                                      Fiam
sírjára esküszöm, hogy nem vagyok.
De ők mohon kívántak bánni a
dologgal és – Melinda volt eszemben –
kértem, hogy addig csak halasztanák,
míg nem beszéllenék veled: hanem
meg kelle esküdnöm, hogy egyikét
sem árulom közűlök el –
GERTRUDIS                             Oktalan!
Első hited mindég királyodé!
Udvornik!
(Udvornik belép.)
                 Őrizetet! – Tüstént Simon
bán elfogattasson.
(Udvornik, beszólítván őrzőket, elsiet.)
MIKHÁL                         Ha meg találják
Ezt látni –
GERTRUDIS       Lássák és irtózzanak –
Gertrudis ingadozhatatlan áll.
Vigyétek!
MIKHÁL           Engem? Asszony!
GERTRUDIS                                Esztelen!
Nem fogsz talán csak átkozódni, hogy
az éltemet kivánom őrzeni?
Öcséd kivallja majd, (Gúnyolva) mivelhogy ő
nem esküdött meg. Ah, így megcsalatva
saját teremtményemtől – a magyar
se tette volna ezt... Vigyétek!
MIKHÁL (néhányszor előrevont hajfürtjeit nézvén, visszaveti) Ősz
fejem! – íly gyalázat – ó, Simon!
GERTRUDIS                                        Hisz őtet
átkozhatod –
MIKHÁL (magát rendbe szedvén) Fiamnak sírja mellett
fájdalma meghaladta a saját
fájdalmamat. Jó éjtszakát! Te nagy
sorsodban elvakult kevély eszű,
reszkess szerencsédtől! – Jó éjtszakát.
(Az őrizet közt ellézeng.)
GERTRUDIS (merően néz utána)
Reszkessek a szerencsémtől? Miért?
Gertrudis a szerencsétől legyen
reszketni kénytelen? –
UDVORNIK (bejön)                A nagyúr.
GERTRUDIS (döbög)                               Ne még! –
Jöjjön.
(Udvornik el.)
GERTRUDIS Szerencsémtől – –? (Kinéz az ablakon) Vitézi módra méssz
le, szép nap! Ah, hol ily halál? Eredj,
eredj! Utól nem érlek – én csak asszony
vagyok.

HATODIK JELENET

BÁNK (belép morogva) Helyessen, Istenemre, az –
Itt van Melinda, azt mondá Tiborc?
GERTRUDIS (remegve néz a földre)
Bánk? A nagyúr?
BÁNK                          Parancsolt a királyném. –
GERTRUDIS
Én-é?
BÁNK          Igen. –
GERTRUDIS          Vagy úgy! Igen.
BÁNK                                             Parancsolj!
GERTRUDIS
A hitvesed –
BÁNK                     Miféle hitvesem!
GERTRUDIS Nagyúr!
BÁNK                         Való, hogy én házas vagyok:
De hitvesem nincsen –
GERTRUDIS (egy ideig nézi, végre elsiet)
BÁNK (kardját félig kirántva)
                                     Jó angyalod
susogta ezt neked! – Tiborc! Tiborc!
TIBORC (ki Bánk bánnal jött, és leghátul maradván csak egy szegletben vonja meg magát s kucsmáját gyömöri)
Uram! iszonyú ezen hideg magad-
viselete!
BÁNK              Nagyravágyás, büszkeség,
kecsegtetés, hizelkedés, csupán
csak csillogó fények; s hogy mégis az
asszonyt becsalhatják a bűn fenék
nélkül való mocsáriba –!
Lelkemre mondom, a nevelésnek egy
jó magva sem marad szivekbe’ meg,
mivelhogy a növésekkor tüzellő
indúlatoknak pestises szele
kifújja mind. Szegény, szegény! De szánni
méltó teremtmények! Hisz esmerem
én gyengeségteket; de hogy ily nagyon
ki légyen a romlandóságnak az
tétetve, nem hihettem még soha. –
Előttem, esküszöm, szentebbek is
lesztek ti, mint egy jó fiúnak a
szülőitől maradt ereklye. A
lehelletem fogom mérsékleni,
nehogy törékeny erkölcstök virágit
lelökje. Asszony! asszony! asszony! – – És
ők ezt tudák! ezt ők is jól tudák!
Mégis vasas marokkal körmölének a pók-
hálóba. – Meg fogok tán nemsokára
nektek fizetni, jó név gyilkolói!
Egész szegény nemzetségem megölt
nevébe’ kívánok majd számadást.
Ó, semmi sincsen oly gyalázatos,
mint visszaélni az asszonyi gyengeséggel!
Az Alkotónak szentségébe be-
törés ez – és kigúnyolása, hogy
a legcsekélyebb férgecskének is
teremte oltalom-fegyvert, csupán
az asszonyállatról felejtkezett el.
TIBORC (a szuglyában térdre esik)
Uram, bocsásd meg, mert nem tudja, mit
beszél! Tudod, hogy ájtatos vala
mindég: ha tán asszonyt nem ismert volna, úgy
ő angyal is lett volna földeden!
GERTRUDIS (jön Melindával)
Itt van.
BÁNK (elfásulva) Melinda!
MELINDA                      Kösd be a fejem,
Bánk! (felkiáltva) Gyermekem!
GERTRUDIS                                Nagyúr! add vissza azt
anyjának –
BÁNK                   Anyjának?
MELINDA                            Hol van Soma?
BÁNK
Biztos helyen.
MELINDA               Megölted?
GERTRUDIS                            Istenem!
BÁNK (eliszonyodva)
Hyaenaszívet vélni egy atyában?!
(Hirtelen kimutat az ablakon) 
Látjátok azt az ősz embert?
GERTRUDIS                                Hah! (Elfordul)
MELINDA                                           Bátyám!
BÁNK
Tömlöcbe vettetik.
MELINDA                        Kezénél a fiam –
BÁNK
Ott, ott. Az elhanyatló nap nem ád
oly tiszteletre méltó fényt maga
körűl, mikép ezen öreg fejér
hajfürtjein sugárol. Ó, királyné,
tekénts ki, kérlek! Nézd, hogyan döcög!
Csak egy tekéntetet! Így megy egy király,
ki elvetette a királyi pálcát,
mivelhogy azt becsébe’ nyomorúltnak
találta. (Szemeit törli) Mikhál, látod e vizet?!
GERTRUDIS (bosszús elkeseredéssel)
Távozzatok!
BÁNK                    Jobbágyaid vagyunk.
(Meghajtván magát, elindulnak.)
GERTRUDIS (Bánkhoz)
Maradj te!
BÁNK (falhoz tántorodva) Vége, vége már neki!
Tiborc, vezesd hát asszonyod. Soká
nem kések én is – úgy-é, jó királyném?
Menj, menj, Melinda, ezen becsűletes
paraszttal, és ne szégyelld el magad –
ő Jáderánál egykor igen sokat
tett – menj csak! A nap elnyugtával az
örvendezők is elnyugodnak.
MELINDA (ki érzéketlenül állván, mejjén lévő pántlikáját tépegeti, végre leveti a földre) El-
hervadnak a menyegzőben – kiholt az
atya-átok – ó, Bánk, látlak-é megént?
BÁNK (szorúlva)
Megént.
MELINDA       Igen – megént! Mély síromon
túl a halál szép halvány angyala
meg fog mutatni megént. (Gertrudishoz fél-eszelősködéssel) Nevetsz, te kis
ártatlan? Ó, vesd le koszorúdat! Az
öröm csak egy pillantatnak szülöttje,
s anyjával együtt meghal. Élj! Az Isten
bocsássa meg, mit oly istentelen
cselekedtetek vélem. Nem volt italtok
méreg, de elszárítá lelkemet. –
Bánk, jöjj hamar!
BÁNK (öleli)                   Köszöntsd helyettem ősi
váram – vezessen békével szerelmem!
Siess Tiborc!
MELINDA (rebegve ténfereg kifelé) Bánk, jöjj hamar! Csak egy-
két nyíllövésnyi – jöjj hamar.
TIBORC (elvezetvén, az égre teként)      Hamar!

HETEDIK JELENET

GERTRUDIS (szünet után)
Bánk itt maradt?
BÁNK                           Igen.
GERTRUDIS                        A megsértetett vagy a
sértő?
BÁNK           Igen vagy nem, csak egyre megy.
GERTRUDIS
Adj számot –
BÁNK                      Én?
GERTRUDIS                  Te mint egy éjjeli
tolvaj jövél foglalatosságaidból
az udvarunkba vissza. Illik ez?
BÁNK                                                 Nem.
GERTRUDIS 
Te rangodat, sőt önnön rangomat
megmocskolád – hát ez illik-é?
BÁNK                                                Nem.
GERTRUDIS
Leventa!  egy ártatlanságot el-
zárván, gyalázatba kevertél – becsűlet-
é ez?
BÁNK          Nem. Ó, az én becsűletem
Melinda elbúcsúzásával el-
búcsúza; Mikhál bánnal és fiammal
elzáratott: ha még mi megmaradt,
ezernyi sok szegény között hazámban
felosztva van – minek az is?!
GERTRUDIS (méltósággal) De tűrtesd
magad!
BÁNK             A becsűletes kinoztatik,
megostoroztatik, kipörkölik
szemeit, s midőn minden kitelhető
csapást kiállt, akkor törik kerékbe;
és így, ha későn is, megesmeri,
hogy ugyan becsűletest kell játszani,
de valóba’ lenni mégis oktalanság.
Minő dicső ellenben becstelennek
a sorsa, csakhogy tudja a közönség
jó véleményét meghódítani:
akkoron azonban, hogy a becsűlet ál-
orcája mellett büntetetlen el-
követhet undokságokat, vakon
a hír legemberebbnek szenteli –
főhívatalra lép; ottan rabol
mindent el a szegény bahóktól, ahol
akarja; minden emberek vele
ohajtnak egybeköttetésbe’ lenni;
gazdag s hatalmas léte barátinak
lehet javokra; sőt a mennyet is
gyakorta úgy megnyerheti
részére, gazdagságából kitellő
több áldozattal, hogy sokkal becsessebb
lesz még előtte, mint az a szegény
becsűletes, ki semmit sem tud adni.
GERTRUDIS
Istentelen! Távozz!
BÁNK (közelebb lép)           Nem. Avagy azt
hiszed, hogy nem maradtam volna itt
parancsolásod nélkül? (Magában) Meglehet –
tán nem maradtam volna mégis itt! –
Nagyasszonyom! Melinda helyett köszönni kell!
GERTRUDIS
Jobbágy!
BÁNK               Nem úgy van, asszonyom! – Én urad
s bírád vagyok; míg a király oda
lészen, királyod is vagyok.
GERTRUDIS (a csengetyűhöz akar nyúlni)
BÁNK (elkapja s zsebébe teszi)
GERTRUDIS                               Udvor...
BÁNK (kardját félig kirántva)                        Egy
szót! – Ülj le! – Hasztalan kiáltsz te most,
mert nem szabad bejönni senkinek
is; úgy parancsolá Bánk bán, Magyar-
ország királya.
GERTRUDIS             Bánk!
BÁNK                                  Bejártam az
országot, és mindenfelé csak az
elbúsulást találtam. Udvarod
átkozza minden és hazádfiit. –
Szerette jó királyunk, Endre! Hogy
fogod találni népedet? Polyák-
országot elnyered, s tán a Magyart
veszted helyette el! – Midőn ti leg-
először, asszonyom, hazánkba jöttetek,
a békeségnek édes istene
Pannóniára monda akkoron
egy átkot, és a romlás angyala
mormogta rá az áment.
GERTRUDIS                          Ember! Azt
mondom, ne törj túl a korlátidon!
BÁNK
Egy szájjal, egy lélekkel azt kiáltá
minden magyar hozzám: „Ez egynehány
keserves esztendők alatt magyar
törvényeink magyar hazánkon úgy
fityegnek, amiképpen egy pelengér-
oszlopra állítotton mocskos tettinek
táblája.”
GERTRUDIS   Ó, hazug! miért nem úgy szól
a hír tehát?
BÁNK                   A hír csak esztelen
kongás – ha a hordó üres, leginkább
kong; mégis – a hír a királyi szék
fő Bël-je; ennek oltárára kész a
magyar lerakni mindenét; való,
hogy azt is a dicső udvornikid
emésztik el; de hangzik is az ország
négy része, megdicsértetésitől
a bőkezű adakozónak –
GERTRUDIS (elbámulván)        Talán úgy?
BÁNK
Vak voltam én is udvarodba’; de
már látok. Egykor egy öreg paraszt
akadt előmbe – szárazon evé
a megpenészedett kenyért. – Igaz s hív
szolgája volt hazánknak, mondja, negyven
esztendeig: de nyúgalomra ment.
Miért? Helyet kellett csinálni egy
hazádfiának. (öszvecsapja kezeit) Istenem, Istenem!
Egy tiszteletre méltó ősz kezébe, negyven
esztendeig való szolgálatért,
száraz kenyért nyújtasz, magyar hazám? –
Tűrt a szegény. – Végtére egy követ
hírül hozá, hogy itt mik esnek. Ál-
köntösbe’ visszajöttem és találtam – 
(nyögve) ó, többet is, mintsem reménylheték! (Szünet)
Azt, büszke lélek, fel nem érted ésszel,
hogy gyermekem miért adám amaz
öregnek? Asszonyom! Ha útam innen
hóhér kezébe vinne engemet? – –
GERTRUDIS (elsárgulva támaszkodik az asztalra)
BÁNK
Ugyan ne gondoskodjon egy eszes
atya gyermekéről? –
GERTRUDIS (székébe rogyik) Bánk! Mit akarsz velem?
BÁNK
Te engemet magadhoz hívatál
szikrát okádó vérem éktelen
dühében. Itt előszobádba’ láttam
Mikhált gyalázatán kesergeni –
ó, egy tekéntet, melly az ördögöt
magát is arra bírta volna, hogy
egy megszorúlt szentet segíteni
siessen. Így – od’adtam a fiam; mert
tudom, hogy ő előbb saját kezével
megfojtja kedves húga gyermekét,
mintsem hogy azt csak tőle elvegyék is.
GERTRUDIS
Itt is talán hibáztam még?
BÁNK                                         Neked
csak egy szavadba kerülne, mégis a hit-
szegést előbbvalónak gondolád –
neked csak egy kicsiny reményt vala
szükség hazudnod – egy csekély igéret
a zendűlést elnyomhatná; de az
erőszakos rimánkodás szokatlan
nálad. Te híveidnek a porig
alázatossakat véled, kik úgy
mosolyganak, mikép parancsolod.
Nem látod azt, hogy többnyire a saját
hasznokra egy kalitkát épitettek
a büszkeségeden, hízelkedéssel,
hol elveszel.
GERTRUDIS        Ha úgy találna lenni!
BÁNK
Azt képzeléd, hogy Isten vagy, mivel
letérdepeltek híveid, midőn
a láncokat reád rakták. Magyar
nem volt neked soha embered, mivel
hallatlan Endre idejéig az még,
hogy a Teremtőjét kivéve, más előtt
is térdre essen egy magyar.
GERTRUDIS                               Ha a
királynak a hitvesse nem nyer is
alattvalójától becsűletes maga-
viseletet – add meg azt, leventa, egy
asszonyszemélynek!
BÁNK                                Aki nem érdemes, 
hogy a szerette jó királyom áldott
szivét kezébe’ tartja; aki lábat
ád a bujálkodónak, és tovább
az áldozatra így teként le – ő,
holott nem érdemes, hogy a saru-
szíját megoldja; mert kenőcsli testét-
lelkét – –
GERTRUDIS (megsértett büszkeségének legnagyobb dühével felugrik)
               Gonosz hazug! ki tette azt? –
Légy átkozott Melindáddal! Legyen
örökre átkozott az a kölyök, kit
gyalázatomra szült Meránia!
BÁNK
Melinda jó nevét te hagytad az
udvarnak a nyelvére tenni: légy most
Isten s hitesd el véllek, hogy Melinda
Bánk bánra érdemes: úgy letérdelek,
s imádlak, én, kit ők nevetnek.
GERTRUDIS (keserűen)                      Úgy? –
Csak hadd nevessenek; hisz a hasonló
történet életünknek azon szokott
és kedves ízetlenkedésihez
tartozhat, amely megnevettető. –
Már úgy születtetünk, mint a szegény
emberbarátink kárán tapsolók;
hiszen ha hét az utcán hétszer el-
esett, azon szint’annyiszor kacagjuk
magunkat el – (komoran néz Bánkra) s a szánás akkoron
jön csak, midőn látjuk, hogy egyike
többé felállni nem tud.
BÁNK                                      Szörnyeteg! kész
lennél te is kacagni? –
GERTRUDIS (kiált)              Emberek!
OTTÓ (az oldalszobából jön)
Néném! Az istenért! – (megijedve) Bánk bán!
(Visszaszalad s becsapja maga után az ajtót.)
BÁNK (hasztalan igyekezvén a bezárt ajtón utána rontani) Hah, fattyú!
Hogy e dühösség, melly a testemet
emészti, százezer mértékbe’ fussa
el lelkedet! Hogy a kín, a maga
egész minéműségében, csekélység
legyen tulajdon kínaidra nézve! –
Az ételednél undorodásba jöjj
és férgesedjen az italod – gyötörjön
éhséged annyira, hogy a sírból a
halottakat kivánd kirágni! El-
csúfíttatott árnyékom mindenütt
kövessen és véressen álljon ott,
ahol lefekszel, ott, ahol felébredsz!
Örökre átkozott légy, átkozott!
És átkozott a hely, melyben születtél!
GERTRUDIS (Ottó megjelenésével undorodva rogyott székébe, majd az ablakhoz szalad; végre használni akarván az alkalmatosságot, el akar sietni; de Bánk utolsó szavára, mint egy tigris, nekidühödve, tőrt kap, és Bánkba akarja ütni)
Hitvány, ne bántsd hazámat!
BÁNK                                             Én? – Kerítő!
(Megfordúlván, kitekeri kezéből a gyilkot)
GERTRUDIS (sikoltva fut az asztalig)
BÁNK (utoléri és agyonszurdálja)
Sziszegj – sziszegj, kígyó! Te itt maradtál.
GERTRUDIS (lerogy)
Ah!
BÁNK (merően áll, reszketve egyenesíti ki ujjait – a tőr kiesik kezéből, melynek zördülésére felijed)
      Vége! Volt – nincs; de ne tapsolj, hazám! –
Ni! – reszket a boszúálló –
KIVŰL (zörgés, s több kiáltás)          Hamar!
BÁNK (megijedve néz az ablak felé ki)
Örvendj, becsűletem, lemosta mocskod’
a vérkeresztség! – Ó, Melinda! – Ki!
Ki! A tető mindjárt reám szakad!
(Elváncorog.)
GERTRUDIS (fel akarna emelkedni)
Meghalni – nem királyi széken – ah!

NYOLCADIK JELENET

MYSKA BÁN (még kívül kiált)
Mentsd meg magad, királyné! Pártütés!
Ezt mondta a haldokló. (Bejön) Istenem!
Késő!
GERTRUDIS Nem érdemeltem – gyermekek –
Hol vannak a gyermekeim? – Még ne is
láthassam őket? – Endre – gyermekek –
MYSKA (kezei közé szorított süvegét az ég felé emelvén)
Uram Teremtőm! hallatlan Magyar-
országban ily eset!
GERTRUDIS                   Ottó!
(Kívül lárma, verekedés.)
MYSKA                                      Zendülés!
OTTÓ (berohan)
Gertrudis – oltalmazz, megölnek! Ó, jaj!
(Ordítva rogy mellé, midőn meglátja)
Gertrudis!
GERTRUDIS (elfordított ábrázatját a földhöz nyomja)
                Ottó! Ottó! Gyilkosom!
MYSKA
Ottó?
OTTÓ           Nem az! nem az!
MYSKA                                   Nagy királyné!
Igy kell kimúlnod –?
GERTRUDIS                      Így – ártatlanul –
(Meghal.)
PETUR BÁN (kívül)
Az egész nemet kiirtsátok!
MYSKA                                        Mit? Az 
egész nemet? Hol vannak a király-
fiak? – Velem légy, Istenem! Segíts! –
Azoknak élni kell! – Megmenteni –
meg kell, kik egykor még királyai
lesznek fiamnak, unokáimnak is!
(Elsiet.)
OTTÓ
Vígy el magaddal, Gertrud! – Bíberach!
Mért nem követtelek?
(El akar szaladni; de szembejön Petur bán, Simon bán, békételenek.)

KILENCEDIK JELENET

PETUR                                 Megállj –!
OTTÓ (visszaszalad s Gertrudisra borul)    Segíts!
SIMON
Én nem megyek tovább! Hol van Melinda?
PETUR (Erősen fújva, néz Gertrudisra)
Elég is. Itt hever már; s a dühös
tenger magát örömmel engedi
egy kis gödörbe elszorítani,
csak ottan is zúzhassa a hajókat.
(Ottót megragadván, felrántja, s egy békételenhez lódítja)
Fel innen, ördög! Úgyis számtalanszor
térdeple sírva itt az emberi
szeretet; de senki sem nyitott neki
ajtót! Keresztények valának ők,
kik csak tanúlságul szemléltek az
imádtatott keresztre – látni, hogy
ők is mikép feszegethessék az embert,
először elrabolván mindenét.
(Kívül kürtölés, lárma.)
SIMON
Mi az?
SOLOM MESTER (kívül) Ti csillapítsátok!
OTTÓ (kiáltva)                                           Szabadság!
PETUR
Kínokra hurcoljátok!
OTTÓ (kétségbeesve, midőn vinni akarják) Ó, hogy oly
irtóztató legyen majd sorsotok
egykor – legyen bár akkor, amikor –
hogy a meráni csontokat siratva
a földből is kaparjátok ki, s mint
megannyi szent ereklyét légyetek
imádni kénytelenek – s hogy minden el-
szánt törekedéstek önvédelmetekre
olyan siker nélkül való legyen,
mint kínozásom után esenkedéstek.
(A Bánk által elejtett tőrt felkapja, s magába akarja ütni)
PETUR (elkapván tőle, kiteként)
Vágjátok öszve! – – A királyi nép!
SOLOM (berohan katonákkal)
Alattomos királyi gyilkosok!
(Viaskodás.)
PETUR
Hazudsz, hazudsz, istentelen gyerek!
Sohasem alattomos a magyar.
OTTÓ                                               Szabadság!
Gertrudis, engedj meg – hisz elűz Magyar-
ország!
(Elszalad.)
PETUR (kivágván magát kiált a társainak) Kövessetek!
SOLOM (dühösen utánafut, kiáltván a katonáknak)       Kövessetek!
Függöny

ÖTÖDIK SZAKASZ

A királyi nagy palota, melyből hátul a középen egy nagy bolthajtás egy másik szálára vezet, mely eleintén földig érő fekete kárpittal el van fedve. Udvornikok, nép, majd a király több zászlósurakkal, Izidóra, asszonyok. Mind gyászban.

ELSŐ JELENET

UDVORNIK
A népet immár tartóztatni nem
lehet a halottnézéstöl. A király, azt
mondják, hogy a lováról is lefordult –
de sérelem nélkül mégis. Egyéb-
iránt, barátim, a vén Myska bán
legtöbbre ment; mert elnyeré Zalában
Zelelgeh jószágot, fiastol együtt.
Hm – mintha más szintúgy megmenteni
nem tudta volna a királyfikat.
(Kívül lassú zúgás hallik: a király! a király! A bolthajtás kárpitjai kétfelé nyílnak, melyeket végig két udvornikok tartanak. Látszik, miképpen Gertrudis királyi pompával nagy emeleten egy koporsóban fekszik. Mellette az epekedő Izidóra a királyfiakkal. Az emelet lépcsőin körül az udvari asszonyok. A király az emeleten állván, egy ideig csendes magaalávetésével a sorsnak, öszvekócsolva kezét, néz a halottra.)
UDVORNIK (lassan a többiekhez)
Szánom szegény királyunkat –
(Király meghallja. Egy nehéz sóhajtással magát hidegségre erőlteti. Már lejött a lépcsőkön, midőn gyermekeit utána indulni észreveszi. Szívrehatólag öleli egybe mind a hármat.)
IZIDÓRA                                            Csak azt
tudnám, ki volt azon gonosztevő! Ó,
mert kész lehetnék e fájdalmaimban
ön gyilkosommá lenni! – Ah igaz,
hogy a királyné kedves nem vala;
de ezt ugyan mégis nem érdemelte!
(Király, ki ezalatt gyermekeit magától elhárítván, azok Izidórához visszamentek, most elfogódva kijön előre. Néhány zászlósurak követik.)
UDVORNIK (magok közt)
Sír a király.
KIRÁLY (hirtelen közikbe teként) Ki mondta azt? – Nem úgy van.
Csak víz – (tenyerével eltakarja)
UDVORNIK (tartózkodva közelít hozzá) Királyom, mért takartad el?
KIRÁLY
Mert nem szabad.
UDVORNIK                   Dehogynem!
KIRÁLY                                               Én király
vagyok.
UDVORNIK   De ember is –
KIRÁLY                                 Érzem. Egy királynak
kell látni minden könnyeket: magának
könnyezni nem szabad.
UDVORNIK                            Ne kéne bár!
KIRÁLY
Ő isten. Istenit kivánva néz
reája minden. Éppen akkor sírhat egy
szegény, midőn királya; s a király
nem látja azt meg a könnyek miatt. –
Gertrudis! így kellett találni meg!
(Székbe váncorog s lebókol)

MÁSODIK JELENET

SOLOM MESTER (bejön, mélyen meghajtván magát, egy véres kardot tesz a király lábaihoz)
Engesztelődjél sorsoddal, királyom!
Elérte bosszúálló fegyvered
karom által a gyilkost.
KIRÁLY                                 Ifjú vitéz!
IZIDÓRA (égre vetett szemekkel)
Ó, nyújts borostyánt bosszulónk fejére!
SOLOM
Királyom azt parancsolá: siessek
előre, mint győzdelmes érkezése hír-
mondója. Tűzben s vérben leltem itt
mindent. Atyám is a királyfiakkal
futott előmbe: alig küldhettem el
egy biztos ember által őket. Az
apám kiáltá vissza még: „Megölték
nagyasszonyunkat, és ártatlanul!”.
Tüstént rohantam fel, s a gyilkos Ottó
hercegre mondta éppen a halált.
KIRÁLY
Ottó! Tehát még ő is?
SOLOM                                  Elfutott;
de nem tudom, hová. A zenditők
kitörtek. Én nyomokba’ voltam a
legényeimmel és körülvevék egy
házat – meg is jutalmazám: azon
vason Petur bán vére gőzölög.
KIRÁLY
Petur?
UDVORNIKOK (lassú zúgással viszonozzák) Petur.
SOLOM                                                                Királynénk asztalán ezen
levelet találtam, hogy jövék.
(Király mohon elkapja a levelet, de halkkal adja azt egyik zászlósúrnak.)
ELSŐ ZÁSZLÓSÚR (olvassa)            „Glogonca:
1213. Kilencedik hava 20-án, mint Sz. Lestár napján.
Áldás s szerencse néked, nagy királyné!
Országod alsó részei nemsokára
inkább mutatnak egy kovácsműhelyt,
hol vízre lesz csak szükség a tüzet
öntözni, melyben most a kardokat
edzik. Nagyasszonyom! Vegyen Kegyelmed
kormányozásban más szabásokat –
itt pártütéstől félhetünk. – Igaz
ember tanácsol –
                            Pontio di Cruce,
                            Templomvitézitek nagymestere,
                            s jóvoltotokból itt az illirok
                            között királyi helytartótok.”
KIRÁLY                                                                Úgy van!
ZÁSZLÓSÚR
Mi van úgy, királyom?
KIRÁLY                                Ő hibás; hiszen
másképp nem ölte volna meg magyar.
SOLOM
Az Istenemre, kit imádok; ősz
atyám fejére esküszöm – magyarról
el nem hiszem, mert az előbb a világ
láttára tenné, mint alattomossan.
KIRÁLY
Remény! remény! Becsűletes hazug,
mely egy igéretet sem teljesítsz,
és végre gúnyolódva hagysz el ott,
ahol csak egy-két könnyet tudhatunk
hullatni éktelen kárunkon.
SOLOM                                       Engedj!
(Elsiet, majd bevezeti Simon bánt.)

HARMADIK JELENET

SOLOM
Ez itt az öszveesküdtek közűl
egy. – Lásd, mitévő léssz. (Hátra áll)
KIRÁLY                                      Háláadatlan!
SIMON (kard nélkül, szomorúan)
De hátha mégis –
KIRÁLY                           Látod ott!
SIMON (megilletődve néz a halottra, azután fejével int)
                                              Igen.
KIRÁLY
Minden tökélletességgel ruházta
fel őtet a természet – benne csak
a halhatatlanság hibáza: itt
kétségbe lévén, azt irígyelétek.
SIMON
Mi? Uram király!
ZÁSZLÓSÚR                Petur.
SIMON                                   Petur? Esküszöm,
hogy nem Petur bán ölte meg a királynét.
ZÁSZLÓSÚR
Pártos!
SIMON           Talán az sem vagyok –
ZÁSZLÓSÚR                                      Miért
vagy elfogatva? –
SIMON                           Az való, de én
csak a folyó szerént úsztam. Petur bán
gyűlölte a királynét, s mégis, a-
midőn öreg bátyám rimánkodék,
hogy várakozzanak csak addig, amíg
ő a királynéval beszéllene –
megtette még azt is Petur; de egy
kevés időre Mikhált láttuk a
tömlöcbe késértetni – melyre az
egész gyülekzet öszveháborodva
rontott ki, s megszabadítá.
KIRÁLY                                         S a királynét?
SIMON
Már halva leltük –
KIRÁLY                           És Ottó?
SIMON                                            Petur bán
halált kiálta a fejére. Ez
ifjú vitéz betört ránk akkor és meg-
mentette. – Majd Peturtól elszakadtam.
Mentemben egy fedél alatt nyögést
hallottam: éppen az volt ez, kinél
nagyasszonyunk (mint e polgár maga
vallá ki) hétezer márk aranyat el-
tett bérbe. Ottó azt erőszakossan
ragadta tőle el; magát pediglen egy
halált-hozott sebbel jutalmazá.
KIRÁLY
Gertrudis! – Ottó –
SIMON                              Hogy Peturt veszély
közt lenni hallám, védelmére mentem;
és e vitéz ifjú ott elfogott – –
KIRÁLY
Háláadatlanok! ne szóljatok!
Miért akartok már megfosztani
A holtakért való bánattol is? –
Vigyétek el!

NEGYEDIK JELENET

Mikhál bán a kis Somával jön
MIKHÁL                Király – – Uram – –
KIRÁLY                                                 Te is?
MIKHÁL
A jó nevében öszverontatott
ősz én vagyok. Hogy ezt meg kelle érnem! – –
Ha egykor ősz hajad leszen, fogod
érezni, hogy minő keserves annak
megmocskolása. – A mohádik el-
vették szerencsém, nyúgalmam, fiam –
azt gondolám, hogy mindenem: nem! Én
még nem valék szegény: Gertrudis azzá
tett.
KIRÁLY      Mit beszélsz?
MIKHÁL                           Késő vénség fehérlik
fejemen – mocsok nem volt rajtam soha
más, mint kiontott vére a haza
és szent igazság ellenséginek;
most mint közönséges tolvaj vitettem
tömlöcbe, és a külső nemzetet
anélkül is megútált nép szeméttel
dobála. Ezt Gertrudisod tevé,
mert nem akarám testvéremet megölni.
SIMON
Érettem ennyit –
MIKHÁL (elragadtatva)    Fiamért annyit! Ó,
Simon, hogyan felejthetném el azt? (Öleli)
KIRÁLY (magában küszködve)
Utálatos beszédek! Lopjatok
csak a szememből minden könnyeket
ki, melyek oly édessen törlik a
fájdalmamat szivemböl el. Miért
kell félelemnek a bánat helyére
férkezni? Meg volnék rabolva? meg?...
Ó, félre! félre! A nyájas halott,
mely fekszik oly víg ábrázattal ott,
nem törheté ki azt a támaszot,
melyhez királya úgy ragaszkodott. (Fenn)
Vigyétek el! Vigyétek el! Hazudnak!
MIKHÁL
Igen! Megyünk. – Állandóság, öcsém,
nincs e világon. Átok fekszik a
bojóthi Mortundorf fajon! – Minek-
előtte mennék: király, ne, ez!
(Somát elébe vezeti)
Melinda gyermeke. Atyja adá ide;
csak Endre az, kinek kezére bízni
bátorkodok. (Megöleli a gyermeket) Ha az anyád kérdezi,
hogy hol vagyon Mikhál? mondd meg, hogy ő
Simonnal elment számkivetésbe. Élj!
(El akarnak)

ÖTÖDIK JELENET

BÁNK (egész elszánással belép)
Hová? (meglátva Somát, a király mellől elkapja) Szerencsétlen, mi vitt ide?
UDVORNIKOK (dümmögik)
Bánk!
BÁNK          Gyermekem! Szerette gyermekem!
(Körülnézi magát)
Mi bennem illyen bámulásra méltó?
Zavart eszem? Nem. Borzadó hajam?
Király! Magyarság! Jól emlékezem,
hogy atyja vétke végett egykor a
kis Béla elvesztette két szemét –
MIKHÁL (hirtelen magához kapván Somát, mind a két kezével elébe szorítja)
Gyermek! (Mind zúgnak)
BÁNK                Király! Gertrudisod koporsó-
aljára vágom a hatalom jelét – (Nyakláncát odaveti)
Ott van. Vereslik is még vére rajta.
(Nagy zúgás van.)
IZIDÓRA (bosszút szomjúhozásának elaludt reményével a testre hanyatlik) 
Ó!
KIRÁLY (elfedett ábrázattal az asztalra borul s onnét egy nehéz sóhajtással székébe sikamlik)
BÁNK      Vége – !! –
MIKHÁL                   Meg van a bojóthi faj
átkozva – eltört végistápja is!
BÁNK
Szükségtelen beszélni tetteit:
felért az égre a sanyargatott
nép jajgatása, s el kellett neki
akármikép is esni, hogy hazánk
ne essen el polgári háborúban!
KIRÁLY
Polgári háborúban! –
BÁNK                                  Zendülés
lappanga mindenütt, s csak ő vala
a gyűlöletnek tárgya; a legelső
magyar, ki a hazáját kedveli,
megtette volna rajta áldozatját.
KIRÁLY
Magyar?
BÁNK              Vagy azt hiszed, hogy az engedi,
mint egy kifestett kép, magát nehány
szoros vonás közé szorítani?
Nagy volt az a hatalom, melyet kezembe
tettél le. Itt dörgött markomban egy
ország felébe mért ménkőcsomó;
s mégis kezét csókoltam volna a
gyilkosnak, aki véremet megölte,
csak azért, mivelhogy gyűrűjére egy
rangbéli címer volt felmetszve?
KIRÁLY                                                Gyilkos?
BÁNK
Az. Több. Ha tízszer, harmincszor megölt,
ha kincsemet rabolta el, ha széjjel-
szaggatta gyermekimet, feleségemet –
még tán megengedhettem volna; de
ő jó nevét ölé meg nemzetemnek
rút öccse által, s a feláldozott
becsűletet kiűzte udvarából.
KIRÁLY
Hallgass! (Magába’ küszködve) Ez a győzedelmi pompa, mely
Galíciából jöttömet fogadja?
Reszketni kell Endrének hitvese
holtteste mellett önmagyarjitól!
Gertrudis, ennyit érdemeltem én,
hogy győzedelmes jöttöm innepén
romlásodat könnyeznem sem lehet!? – –
(Nagyon) Vigyétek el, míg el nem érkezik
bírája!
BÁNK           Az te nem lehetsz, szerette
királyom! Árpád és Bor vére közt
folyó dologban bíró csak Magyar-
ország lehet. Jobban be van neved
mocskolva, mint az enyém. (Kimutat az ablakon) Nézd azt! Amott
hurcoltatik Petur bán és egész
háznépe lófarkon. S azt kurjogatják,
hogy: éljen a király!
KIRÁLY (az ablakhoz akar, de véletlen Solomon akadnak meg szemei)
SOLOM                              Uram király!
Ezt, Istenemre mondom, nem tevém.
(Elsiet.)
BÁNK
Azok tevék ezt, akiket te külső
földekröl országodba csőditél!
Mint pártosok feje és nagyasszonyunk
gyilkossa, úgy ölettetett le, és
midőn alig mozogva ott hevert,
házára törtek ismét és nevedben
a gyilkolásért e boszút veszik:
holott csak én öltem meg a királynét!
KIRÁLY (maga eleibe néz)
Még azt akarják, hogy kivessem itt
a kedvesért való fájdalmamat
szívemből és egy pártoson kesergjek! –
BÁNK
Midőn te bátyád, Elmerik király
ellen kikelvén, Kheene várban el-
zárattatál; jut-é eszedbe még,
mit szenvedett ő érted? És ezen
egész az őrülésig téged kedvelő
ember hideg gyanúból veszti el
irtóztatólag éltét s házanépét:
pedig én, csak én öltem meg a királynét!
SOLOM (visszajön)
Késő! Kiszenvedett már – gyermekit
kérdezte. Egy átkot nyögött ki még
nagyasszonyunkra és az alattomos
gyilkosra; téged áldott csak, királyom,
és a hazát – nem hallá többet egy
szavunkat is – lelkét kiadta ott.
KIRÁLY
Tépjétek el csak mind mellőlem azt,
amelyhez a sors édesen ragaszt –
tépjétek! Én is embernek születtem.
BÁNK
Petur engem átkozott alattomos
gyilkosnak –
MIKHÁL                És a nagyasszonyt.
SIMON (magában felsóhajtva)                   Petur! –
KIRÁLY
Nincs senki a jelenvaló leventák
közűl, ki e szennyet nagyasszonyán
nem undorodna hagyni? Senki sincs?
MIND (gondolkodva szegzik le szemeiket)
BÁNK
Petur engem átkozott alattomos
gyilkosnak – ámde őt is átkozá!
KIRÁLY
Nincs senki a jelenvaló leventák
közűl, midőn Árpád s Bor vére közt
folyó dologban bíró csak Magyar-
ország lehet? Hiszen úgy szerettelek
titeket szünetlen, mint szintén magam.
Minden javam tinektek engedém,
királyi székem koldussá tevém –
azt hittem: a jobbágynak csak legyen;
úgy addig a király se lesz szegény! –
Szegény, szegény király! be megcsalatkozál.
(Könnyes szemekkel elfordul)
IZIDÓRA (sírva fakad s kitakarja Gertrudist)
Nézzétek e halottnak arculatját:
hol itten egy hamis vonás? hol itten
a gyáva lelkiesmeret nyoma?
Ezen szelíd arcával hagyja el
az öszvebékült ellenségeket
a békitő vitéz – ezen mosolygó
vidám ajakkal vál el egy szarándok
a jótevőjitől, s ezen vonással
megy vissza egy eltévelyedettnek a
vezére kedves kunyhójába – s egy
se volna?
KIRÁLY (magában) Nincs, egy sincs. Jobban remeg
előtte minden, mint előttem. – Endre!
Te gyenge Endre! (Egy kardot kap) Magyarok! Második
Endrét tehát lássátok vívni meg-
holt hitvesének jónevére. (Bánkhoz) Állj ki!
BÁNK
Királyom! Én veled nem harcolok!
Szent vagy te énelőttem – Istenem
s hazám után a legszentebb. (Kardját leoldván, elébe teszi) Megölhetsz.
SOLOM (tisztelettel előlép)
Tehát velem.
KIRÁLY                  Fiam!
IZIDÓRA                         Segítsd vitézedet,
Elköltözött! –
BÁNK (merően nézi)    Kedves fiú, miért
akarod fejed bezúzni egy gonosz
asszony miatt? Szánd e tüzet hazánknak.
Kétségbe kéne esnem, hogyha egy
meráni asszonyért hasítanék
ilyen nemes szivet ketté. Eredj!
SOLOM
„Ártatlan” – ezt nyögé utólszor az
elhunyt szerencsétlen, hallotta ezt ősz
atyám – az ő szavára megvivok.
Gyerünk!
BÁNK                Gyerünk, szegény buzgólkodó!
(Kiindulnak.)
MYSKA (sietve jön)
Fiam, hová?
SOLOM                  Megvívni a nagyúrral
nagyasszonyunk haláláért.
MYSKA                                        Megállj!
Az orozva gyilkoló hát ő?
BÁNK                                         Orozva?!
MYSKA
Igen; mivelhogy a nagyasszonyunk
Ártatlan.
KIRÁLY            Az?!
MYSKA                     Semmit sem is tudott
Ottónak ízetlenkedésiről.
Meghittje, Bíberach, ki a saját
házamba’ holt meg, azt vallotta. Ő
hörgése közt tevé az újjait
keresztre és lelkét kiadta e
végszóval: „Esküszöm, hogy a királyné
ártatlan!” – Ő mindent tudott – bizon
mindent tudott! Az ördög is igazat
mondana halála óráján, bizonnyal.
SOLOM
Úgy hát átkozott legyen, ki a nemes
kardot bemártja egy alattomos
gyilkosnak a vérébe – (félreveti)
KIRÁLY                                 Ó, igaz!
Ártatlan ő! Ártatlan áldozat!
Mindent bocsáss meg vérző szív, csak ezt
ne hagyd magadtól elrabolni.
ZÁSZLÓSÚR                                   Őrzők!
Vigyétek el fiával együvé!
MIKHÁL
Fiát is? Ezt bocsájtni nem fogom.
Király! Király! Ne hagyd el e szegény
árvát: vagy aminő igaz, hogy Isten
van, mintsem ő az ősi szokásnak áldozatja
legyen – hüvelykemet nyomom feje
lágyába inkább –
KIRÁLY                          Nem – nem áldozott
le szennyel a nap szent koronám felett.
Ártatlan ő! Király, férj, és atya!
MIKHÁL
Légy atyja hát e gyermeknek, király! –
Magyarok! Velem jön számkivetésbe és
öcsémmel e szegény kicsi – mindenét
itthagyja nektek, csak az egy életért
rimánkodik.
KIRÁLY                 Nem a tiéd –
MIKHÁL                                      Enyim
Melinda; s atyja bízta rám: nem is
adom ki senkinek. Tűz, víz, veszély
és gyilkosok közt is karomon viszem,
és rongyokat s kenyért fogok neki
koldúlni. Ez, szegény, nem vétkezett, mint
az atyja – ezt fogom kiáltani –
„Magyarok! Nem ölte ez meg a királynét,
nem pártütő ez, mint az atyja; ó,
engedjetek csak egy arasz helyet
ez árva gyermeknek, hová fejét
hajthassa – (zokog) Kérlek, adakozzatok
ezen kicsiny mártírnak – ó!”
KIRÁLY (mélyen gondolkodván, halkkal szól) Vigyétek
csak félre egy kissé –
BÁNK (aki mindeddig oszlop módra állott, földre szegezett szemekkel, most hirtelen felkapja kardját)
                                 Ki? Mit?
ZÁSZLÓSÚR                                    Ha! Kardot
emelt –
UDVORNIKOK Királyi gyilkos! El vele!
(Hirtelen messziről egy pásztori síp szomorúan hallatszik – mind közelebb-közelebb. Álmélkodás.)
BÁNK (elcsuklik a karja, reátámaszkodik a kardra, de ez is végre kisikamlik alóla s a földre esik; melynek zördülésére mintegy álomból felébred)
Mikhál, Simon!
SIMON (aki földre szegezve szemeit, csak hallgatja) Melinda éneke.
BÁNK (fájdalommal)
Melinda! – Sírján ezt fuvassam, így
enyelge sokszor. Ó, Melinda! Eltűnt
a szép idő – te fúvasd síromon.
KIRÁLY
Gertrudisén!
(Mintegy magát elfelejtve, siet a holttest felé; de szemébe akad Tiborc)

HATODIK JELENET

Tiborc, ki kevéssel előbb bejött, csak a szegletbe húzza magát.
KIRÁLY                    Ki vagy?
BÁNK (odateként)                     Jaj! Esmered te?
Nem esmerem – nem esmerem.
TIBORC (csak ottmarad)                        Tiborc.
BÁNK
Nem igaz. Tiborc ez nem lehet. Tiborcnak
becsűletesebb ábrázatja volt.
Hol van Melinda?
MIKHÁL és SIMON (megrémülve) Melinda?
TIBORC (kucsmáját rágja)                             Hol?
BÁNK                                                                 Hová
tetted? Ki ott az, akit erre hoznak
oly lassan? (Merően néz az ablakon által ki) Ó, hogy egy zivatar le nem
csavarja szemfedelét képéről! Éktelen
lakossa a pokolnak, mit gyötörsz?
TIBORC
Ha kénytelen –
BÁNK                         Mit? Úgy? – Te sírsz? No, hálá
Istennek, amíg sírnak az ördögök,
addig talán az emberiség örülhet! (Ki akar)
(Néhány jobbágyak öszvekötött botokon hoznak egy betakart halottat és a szín hátulja közepén leteszik.)
BÁNK (visszarezzen s a parasztokat mint esmereteseket merően nézi)
IZIDÓRA (nagy várakozással egy lépcsővel lejjebb jön az emeletről)
TIBORC (tipeg-topog, nyögdécsel)
BÁNK (reszkető kézzel vonván le a szemfödelet – nem hisz szemeinek és elcsukló inain erősen akar megállani)
IZIDÓRA (öröm s fájdalom közt Gertrudisra borulni visszasiet)
Melinda!
BÁNK              Ó, felelj, te mindenütt
jelenvaló! Ki tette ezt? (Lerogyik előtte)
MIKHÁL és SIMON             Melinda!
(Odafutnak és mögötte térdre esvén, reáborulnak.)
KIRÁLY (ki azalatt visszament az asztalhoz)
Ki tette ezt?
TIBORC                 Azt kiabálták azok,
hogy: „Éljen Ottó – nénje bosszulója!”
KIRÁLY
Ottó!
TIBORC       Hogy „a határon várja őket
Ottó, jutalmazással.”
KIRÁLY                              Mindenütt
Ottó! Az, akit én olyannyira
szeretni kénytelen valék, kiért
szintén alattvalóim gyűlölésit
vontam magamra – Ottó! Átkozott!
Örökre zárva lessz előtted az
országom!
BÁNK                   Ó, hogy néked is csak egy
volt életed, te is hogy sebhető
valál! Hol a könny, amely ennyi kárt
fel tudna olvasztani? Szaggassatok
homloktokon sebeket, s vért sírjatok;
letépetett az Istennek remekje.
(Somát, ki anyja fejénél térdel, magához vonja)
Gyermek! Te is sírsz? – Könnyű a te könnyed,
mint egy határtalanságban repűlő
porszem: te kis szegény, hiszen nem is
tudod, mitől fosztottak meg – nem. Ó,
Melinda, serkenj fel; hisz esmeréd
te Bánkodat – nem ezt akartam én –
nem ezt! – Siket fül – szem homályosúl –
hasadj ki szív – (Fejét a földhöz nyomva görgeti)
SIMON                        Melinda! Nincsen a
testvéreid számára egy nyögésed? –
Világot érő szép szemed berogy –
mejjed hideg, mint a márvány – nem éleszt
többé fel egy jajszó is tégedet!
MIKHÁL
És mégis ez még hátra volt! Ezért
kellett kifutni a hazánkbol? Ezt
még hátrahagyták a mohádik!?
Miért hogy egy mennydörgés nem csapott
belé fiam gödrébe, hisz a keservek
is édesebbek otthon a hazában!
KIRÁLY
Szólj!
TIBORC       Rám parancsolt, hogy vigyem haza.
Kevés idő múlván körülvevék Bánk
házát. Tüzet hánytak mindenfelé.
Nagyúr rokonjait lángok közé
szórták – alig tudám szerette asszonyom
testét kimenteni. Még élt akkor egy
kissé – csak azt mondá: „Bánkomhoz!”, és
én eltökélém, hogy hozzá viszem,
akárhol is legyen.
BÁNK (szemei előtt kapkodván) Itt – itt – itt világ,
a könnyek eltakarják azt előlem.
Nincs a teremtésben vesztes, csak én!
Nincs árva más több, csak az én gyermekem!
KIRÁLY (magába – indulatoskodik)
Nincs? – – Mostan érzi veszteségemet.
Ő boldog ember! Enyhülést szerezhet;
szabad folyáson úszhat a dühe:
hallgatni kell nekem – király vagyok.
Fájdalminak lehetne istene;
de ember is lehet, ha tetszik: én
isten vagyok csak lenni kénytelen;
azonban ember lennem nem szabad. –
Ti, akik oly halványan állotok
körülöttem – itt, ártatlanul megölt
szerette hitvesemnek teste mellett:
kérdez királyotok, hogy mit tegyen
most ő –?
IZIDÓRA           Igazságot, az árván hagyott
királyfiak nevében.
MYSKA (halkkal)               Vannak oly
esetek, hol a kegyelem irtóztatóbb.
BÁNK
Az ég siket fájdalmaimra –
végsemmiség az én ítéletem –
az Isten engem büntetésre nem
tart érdemesnek; – az angyal, mely jegyezte
botlásaimnak számát, ily következést
húzó legelső lépésemkor el-
rémült dicső helyén és félrefordult
könnyes tekéntettel törölte ki
nevemet az élet könyvéből.
KIRÁLY                                         Csak egy
szót most – mulandó egy szót; és oda
ő visszahozhatatlanul! Megáll
egy szóra a természetnek folyása.
Atyám, halálos ágyadon nyögéd
még gyermekid fülökbe: „Legnagyobb
fájdalmatokban is királyi széktek
előtt jelenjen meg tekéntetem,
és intsen emberi uralkodásra.”
(Nyájasan visszafordul, de Gertrudis látásán fellobban, midőn Izidóra a lépcsőkön félig lejött, mintegy könyörögve a királyfiakkal.)
Ottan hever meggyilkolt hitvesem,
és gyilkolója azon törvényeket
tapodta, melyek édes tartományimat
zöldeltetik. Buzogj te meglopattatott
szív, árva gyermekid kiáltanak!
Serkenj fel, öszverontatott igazság!
De én elégtételt veszek. – Vigyétek.
(Merően néz maga elébe)
TIBORC (csak egy lépéssel előbbre jön s térdre esik, és rémülve kiált)
Uram! Beteg feleségem s éhező
öt gyermekim kínos nyögések az
Istennek irgalmáért felmenő
végső fohászkodásodat ki fogják
zavarni a mennyekből, ha megölöd
gyámoljokat.
SOLOM (szánakozva Bánkra mutat)
Nézd, uram, e csüggedést! – Király,
a büntetés már ennek irgalom.
KIRÁLY (semmire sem figyelmez)
Nincs a teremtésben vesztes, csak ő –
nincs árva, úgymond, csak az ő gyermeke.
Irtóztatón büntettél, Istenem!
Jól értelek; kivetted a kezemből
pálcámat; – én imádlak! Így magam
büntetni nem tudtam – (magában) – nem mertem is.
Magyarok! Előbb, mintsem magyar hazánk –
előbb esett el méltán a királyné!
IZIDÓRA (a lépcsőn hagyja a királyfiakat s Gertrudisra borul)
Gertrudis! a gyilkos szabad!
MIKHÁL                                        Szabad!
BÁNK (alig érthetőleg)
Engedd meg illendően eltemettetnem.
Solom mély tisztelettel hajtja meg magát. Mindenik azt követi s kardjaikat a király előtt lerakják)
KIRÁLY
Magyarok! Igen jól esmérem – szeretnek,
enyimek! – Hogy ily nemes szívekkel egybe-
férkezni nem tudtál, Gertrudisom!
(Fel akar sietni a holthoz; de eleibe akadván a lépcsőkön álló gyermekei, azokhoz, általölelve, letérdepel.)

Függöny

VÉGE