# 1. Az iszlám kultúra születése

1. kép — A Korán legkorábbi kézirata (7. század)

A „hosszú 6. században” Bizánc és a Szászánida Irán folyamatosan harcban állt egymással. Hadi cselekményeik kapcsán szívesen támaszkodtak egyes észak-arábiai törzsek szolgálataira, jóllehet, a korábbi időszakokban egyik nagyhatalom sem mutatott különösebb érdeklődést Arábia iránt.[1] Abesszínia, Jemen és Észak-Arábia területének – mint a bizánciak és perzsák között fekvő „harmadik világnak” – jelentőségét nem annyira katonapolitikai, mint inkább kereskedelmi értelemben vett fontossága adta.[2] Bizáncnak különösen szüksége volt új szárazföldi kereskedelmi útvonalakra, hogy az Ázsiából jövő (luxus)termékekhez hozzájusson, hiszen az Indiai-óceán és a Perzsa-öböl közti vízi utat az irániak uralták. A sivatagi Mekka városa kulcspozícióba került a térségben, a közvetítő kereskedelem kapuja lett, és gazdasági felemelkedésének köszönhetően – az észak-arab térséggel együtt – fontos történelmi szerephez jutott.

Simon Róbert, Karen Armstrong és napjaink más neves kutatói egyaránt úgy vélik, hogy az iszlám születése szorosan összefonódik a város, a térség, illetve Mohamed próféta életének történetével. Az arabság hosszú időn keresztül élt különböző vallású népek mellett, ismerték és tisztelték például a Koránban akhl al-kitáb-nak, vagyis a könyv népének nevezett zsidókat és keresztényeket. A Mohamed próféta által közvetített isteni kinyilatkoztatások azonban minden addigi ismeretnél fontosabb hatást gyakoroltak az arab törzsek gondolkodására, hiszen saját nyelvükön szóltak hozzájuk e revelációk. Ez a hatás természetesen fokozatosan bontakozott ki és terjedt; közismertek a próféta életútjának állomásai, a mekkaiak és medinaiak ellenségeskedései. Mohamed halálakor (632) azonban az iszlám körvonalai már világosan kirajzolódtak.[3]

Ezt követően a muszlimok viharos gyorsasággal, egymás után foglalták el a szíriai, egyiptomi, perzsa sőt egyes dél-európai településeket és egész térségeket (legelsőnek a szír központ, Damaszkusz adta meg magát 635-ben), dacolva Bizánc és Irán ellenállásával. Fennhatóságukat az elfoglalt területeken katonai táborhelyek (amszár) létesítésével próbálták megerősíteni.[4] Sikereik azonban nem pusztán katonai erejük kifejeződései voltak. A kialakuló iszlám kultúrája képes volt a lehető legkülönbözőbb idegen hatásokat saját keretei között összeötvözni, hallatlan nyitottságról és rugalmasságról téve tanúbizonyságot. Nem erőszakolták a meghódítottak iszlám hitre való áttérését, sőt számos kisebbségi csoportnak védettséget adtak. Az iszlám korai kultúrájára a vallási türelem mellett jellemző volt a régi (antik) tudományok eredményei iránti hallatlan érdeklődés. Az arabizálást sem erőszakolták a meghódított területeken, de a Korán nyelvét minden nyelv előtt valónak tartották. Megengedték a szúrák más (pl. perzsa) nyelven való magyarázatát, de elfogadhatatlannak tartották a Korán lefordítását más nyelvekre.

A birodalomépítés szempontjából – akkoriban is – óriási jelentősége volt a minél megfelelőbb jogrend és közigazgatás kialakításának, amely a római jogra, valamint a bizánci és perzsa közigazgatásra is támaszkodva történt meg. Az egyre terebélyesedő birodalom építményén azonban minden törekvés ellenére már nagyon korán repedések keletkeztek. Ennek okai csak részben voltak vallási természetűek: nagyobb problémát jelentett az, hogy Mohamed életében nem alakultak ki az utódlás rendjét megszabó elvek.[5] A siíták szerint például Mohamed leszármazottait illeti a gyülekezet szellemi fővezérlete, a kalifai (imám) méltóság, szemben az ortodox szunniták elképzeléseivel.[6]

Már a 7. századtól kezdve különböző vallásmagyarázó iskolák jöttek létre, melyek egymás mellett, egymással viaskodva évszázadokon át nagy hatást gyakoroltak a tudományos gondolkodásra is. Nehezítette a helyzetet az, hogy a próféta által kinyilvánított szövegek lejegyzésére zömmel csak halála után került sor, hiszen amíg ő és tanítványai éltek, az orális hagyományozás elsőbbséget élvezett az írásbelivel szemben. A Korán végleges változatának kialakítása csak a 10. századra fejeződött be.[7]

____________________

[1] ARMSTRONG, K.: Mohamed. Az iszlám nyugati szemmel. Európa, Budapest, 1998. 78-80. o. | URL — Antikvarium.hu | PTE OPAC — 290.6 A 83
[2] SIMON, R.: Korán – A Korán világa. Helikon, Budapest, 1994. 422-423. o. | URL — Antikvarium.hu | PTE OPAC — 290.6 K 70
[3] Uo., 455. o.
[4] Részletesebben lásd: ROGERS, M.: A hódító iszlám. Helikon, Budapest, 1987. 23-25. o. | URL — Antikvarium.hu | PTE OPAC — 937 R 51
[5] Uo., 30-31. old.
[6] GLASENAPP, H.: Az öt világvallás. Gondolat, Budapest, 1987. 410-411. o. | URL — Antikvarium.hu | PTE OPAC — 290 G 47
[7] Lásd erről: SIMON R. i. m. 460-476. o.

Licensed under the Creative Commons Attribution Share Alike License 4.0