Abodi Némethi István

Az utolsó hunok

2018

„Kitűnő regény a honfoglalásról”
Dr. Horváth Sándor egyetemi tanár

„Egy üde szerelmi történet”
Boros Krisztina bölcsész

Ajánlom ezt a regényt minden rendes (szoknyás és nadrágos) magyar embernek; azoknak, akik szeretik a régi dolgokat és az új gondolatokat.
A szerző

Némethi István Az utolsó hunok című műve Creative Commons Nevezd meg! 4.0 Nemzetközi Licenc alatt van.

Első fejezet,
amelyben egy apró bulgár egyszerre csak előkerül
„Chazaria fejedelme, a Khagán az ő vitézségük és hadi segítségök miatt a turkok első vajdájához, Lebediáshoz nőül adott egy előkelő kozár hölgyet...”
Bíborbanszületett Konstantin bizánci császár: De administrando imperio című művéből (Marczali Henrik 19. századi történész közlése, Szabó Károly fordítása; MHK(14):120 oldal)

Ünikün, Lövédi leánya, ahogy kilépett az udvarra, tucatnyi katonát pillantott meg; már egészen körülvették a házat. A mostohaanyját szólította:
– Anyám, egy csomó katona jött be.
– Biztosan annak a kótyagos apádnak a léhűtői; ő küldte őket a nyakunkra, de én ételt egyiküknek sem adok.
– Nem az apám emberei, másféle ruhadíszük van: kazárok.
– Adok én nekik mindjárt, csak kerüljenek a szemem elé! Négyelnivalók, mit kerestek itt?! A piacra menjetek enni, ne ide gyűljetek!
– Nem enni jöttünk, beszélgetni akarunk egy kicsit – válaszolta az egyik katona, valami főnökféle lehetett.
– Beszélgess a babáddal, semmirekellő, és takarodjál ki az udvaromról!
– Maga Zengine néne, a magyar vezér felesége?
– Az vagyok, te dögölnivaló, úgyhogy jobb lesz neked, ha eltakarodol.
– Megtenném szívesen, de másfajta parancsom van. Velünk kell jönniük, de ne féljenek, nem lesz bántódásuk.
– Hová menjek én veled, te eszeveszett kötöznivaló? Nem megyünk mi sehova!
– Nézze: ezek a dolgok nem tőlem függnek, és nem magától! A városban lázadás van, a kagánt már foglyul is ejtettük. Eleget pöffeszkedett már a nép zsírján, magának sincs, amiért sajnálnia. Ha maguk velünk jönnek, a tisztelt férjének is mellénk kell állnia. Parancsba kaptam, hogy nagyon udvarias legyek, mert a kedves férjét nagyon tiszteljük; viszont ha nem engedelmeskednek a szép szónak, kötéllel kell megkötöznünk magukat.
– A te nyakadra kerül a kötél, te idétlen semmirevaló, csak jöjjön haza az uram. Ad az nektek lázadást, hogy megkeserülitek.
– Éppen ezt szeretnők elkerülni, ezért kell most velünk jönniük. A tisztelt mostohafia itthon van?
– Az ördög tudja, hol tekereg megint.
– Nincs itthon?
– Mondom, hogy nincs; mit értetlenkedel?
– Nem baj, mi majd segítünk megkeresni. Csomagoljanak gyorsan, mert mindjárt indulnunk kell.
– Anyám, csak nem hagyjuk ezeknek a kezére magunkat? – kérdezte Ünikün.
– Mit akarsz tenni, te kótya leány? Látod: annyian vannak, mint a sáskák, és az apád, mint mindig, odavan. Majd ha megjön, elintézi őket.
A katonák végigkutatták a házat, de a fiú, Szabolcs nem került elő. Így csak Zengine nénét, a mostohalányát, Ünikünt és néhány szolgát vihettek magukkal.

A foglyokat a Volga deltájának egy kis szigetére vitték, nem messze Itiltől, amely akkor, 880-ban a Kazár Birodalom fővárosa volt. Nem bántak velük rosszul, de azért minden pillanatban érezték, hogy foglyok. Zengine néne kihasználta, hogy nem bánthatják őket, állandóan szidta a fogva tartókat:
– Tekergő banda, döntsétek már el, hogy győztetek-e, vagy kivégeznek benneteket; ne etessétek meg az embert a szúnyogokkal!
Azok nemigen törődtek a vénasszony lepecselésével, de látszott rajtuk, hogy egyre idegesebbek lesznek. Csak mese volt, hogy a kagán már fogoly. A kagáni palotát nem sikerült elfoglalniuk, a testőrség hű maradt az uralkodóhoz; és a hadsereg zöme a határokról bármikor visszatérhetett, azokról pedig nem lehet tudni, hogy hova pártolnak.
Gyors sikerre számítva alig hoztak élelmet magukkal, három nap után már fogytán volt. Emiatt ketten visszafordultak a városba.
– Vigyétek ezt a vénasszonyt is! Megette a fejüket az állandó kerepelésével – tréfált velük a vezérük.
– Inkább a lányt vinnénk. Sokkal jobb kedvvel eveznénk... egy darabig. A vénasszonytól meg ne sajnálja kend a fejét; lehet, hogy sokáig már úgysem viselheti.
– Ne bolondozzál öcsém, mert még jóslás lesz belőle! A városban nézzetek széjjel, miként alakulnak a dolgok, aztán siessetek vissza! Egyik lábatok ott, a másik itt legyen!
– Ott talán még nem tartunk, hogy kettéhasítsanak.
– Minket csak nem hasítanak, túl kicsik vagyunk mi ahhoz. Elég nagykutya van, azokkal elmarakodhatnak. Akik főzték ezt a levest, azoknak kell megenniük. Mi csak a parancsnak engedelmeskedtünk.
– Majd pont ki fogják várni, hogy ezt nekik elmagyarázzuk.
– Többet jár a szád, mint a vénasszonyé. Siessetek, mindjárt vissza kellene már érnetek, és még el sem indultatok!

Másnap, amikor Zengine asszony kilépett a sátorból, egy alacsony, öltözete után bulgár harcos fogadta, akit eddig még sohasem látott.
– Honnan kerülsz elő te is, te istentelen nyavalya? – szólította meg a szokásos kedvességével.
– Adja az Isten, hogy csak ilyen nyavalyája legyen mindig! – nevetett az apró bulgár.
– Ki a rossz szellem vagy te is?
– A férje seregéből egy vezér. Szólíthat Keszinek is, csakhogy ne emlegesse azt, akit nem ajánlatos, mert még megjelenik. Az éjjel érkeztünk.
– A tegnapiak hova lettek?
– Megvannak mind. Aki meghalt, az már a földben, hogy ne büdösítsen; aki még él, az elfutott: valahol mind megvannak.
– Végre ti is előkerültetek! Az embert azok a gazemberek a szúnyogokkal majdnem megetették, mert ti úgy mozogtok, mint a tetvek.
– Messze van a besenyő gyepű. Aztán meg nem is tudtuk, hogy hol keressük magukat. Szerencsére elkaptuk azt a két szerencsétlent, akit élelemért küldtek; ők árulták el.
– Megyek, felköltöm Ünikünt is, és indulunk azonnal erről az istentelen szigetről.
– Ahhoz korán van még egy kicsit.
– Nem baj, legalább nincs olyan meleg.
– Itt nincs, de a városban még háború van. Jobb lesz, ha kivárják itt a végét. A mostohafia, Szabolcs akkor majd idejön.
– Te beszéltél Szabolccsal? Hol láttad azt a tekergőt?
– Tegnapelőtt ért ki hozzánk a gyepűre. Tegnap este parancsolta meg, hogy mi idejöjjünk. Ő az apjával meg a sereggel bement a városba.
– Mit csinálnak ott?
– Rendet.

Másnap, miután a csónakokból kiszálltak, lóra ültek, és úgy mentek a város felé. Ünikün lassabbra fogta a lovát, hogy lemaradjon egy kicsit, és féltestvére, a hátul ügető Szabolcs mellé kerüljön.
– Nehéz csata volt? – kérdezte a bátyját.
– Kibírtuk.
– A katonák azt mondták, hogy a kagán már eleget pöffeszkedett a nép zsírján.
– Nem mindegy nekünk, hogy ki pöffeszkedik a palotában? Akárki kerülne a helyére, ugyanazt tenné. A lázadások csak felfordulást hoznak; nekünk az a jó, hogy vége legyen minél hamarabb, mielőtt a besenyők megneszelnék, és ránk törnének. Azt kár lett volna kivárni csak azért, mert egyik-másik méltóságra rájött a kapaszkodhatnék.
– Hová kapaszkodnának?
– Ők csak az uborkafájukra. Mindenik csak akkor boldog, ha minél magasabbra érhet, és a dilinyós eszüktől addig másznának, amíg leszakadna az egész. Valamit csak kellett tennünk, mert mi vagyunk alattuk.
Ünikünt untatta a politika, inkább egy kis kerülővel a lényegre tért:
– Ezek itt né nem is vettek részt a harcokban.
– Rátok is kellett vigyázniuk valakiknek.
– Ott az az alacsony legény miféle? Ismeri kend?
– Az egyik kavar illának, a bulgárokénak a kisebbik fia.
– Hallottam, Keszinek szólítják.
– Az övéi közt Keszi. Mi, magyarok Kücsidnek hívjuk.
– Bátor harcos?
– Inkább ravasz. Annyi a huncutság benne, hogy három embernek is elég lenne. Nekem második unokatestvérem az anyám ágáról. Talán tetszik neked?
– Dehogy. Csak megéreztem, hogy kendnek rokona. Meg kell nekem is ismernem a rokonságunkat.
– Ha tetszik neked, szólok apánknak, hogy hozzá adjon feleségül. Elég előkelő ahhoz, hogy elvehessen, és neked nem vérrokonod.
– Dehogy akarok én férjhez menni! Kendtek, férfiak mindig csak a mocskolódásra gondolnak – pirult el Ünikün, és sértődötten előbbre lovagolt.

Második fejezet,
amelyben az apró bulgár elbolondítása megkezdődik
„Három évig együtt laktak a kozárokkal, és együtt harcoltak velök minden háborúban.”
Bíborbanszületett Konstantin bizánci császár a magyarokról (Marczali Henrik közlése Szabó Károly 19. századi fordítása után; MHK(14): 120 oldal)
„Az országban [Kazáriában] al-Lārisīya néven ismeretesek; Hwārizm vidékei felől vándoroltak be.”
Abu-l-Hasan Ali Al-Mascūdī középkori mohamedán geográfus a kalizokról (8/II: 171. oldal, Kmoskó Mihály fordítása, Zimonyi István átdolgozása)

Otthon a családfő, Lövédi már várta őket. Magához ölelte a feleségét és a lányát, aztán intézkedni kezdett. A lázadókat ugyan legyőzték, de akármikor tehetnek még egy utolsó kísérletet. Ezért egy kis csapat ott maradt a család őrzésére. Neki elég dolga lesz a palota körül. Az ottmaradt csapat parancsnoka fia, Szabolcs. Tizenöt ember marad a bulgárok közül, vezetőjük Keszi; tizenöt a kazárok közül Omurát, egy másik illa fiának a vezetésével. Azt csak ő tudta, miért nem magyarokat hagyott; biztosan nem akarta, hogy a törzsében elterjedjen a hír: milyen nagyszájú felesége van. Két kapuval arrébb az egyik lázadó házát elkobozták, a katonák ott fognak lakni, az őrzők majd átjárnak. Életükkel felelnek a család épségéért.
Miután a katonák átmentek a szomszédos telekre, a kertben megkezdték a sátrak felverését. Csak nem fognak beköltözni egy házba a patkányok és a poloskák közé, ha sátruk van.
Omurát a legszárazabb helyet kereste ki a kazárok sátrának. Nagyon szerette volna, ha a bulgárok is azt szemelik ki, hogy egy kicsit összevesszenek. Megmutatná, hogy ki a legény ennek a Keszinek, ennek a keszi-muszi kukacnak, aki szerinte még egy nemi szervnek is kicsi lenne. A helyzet elég visszás: Megtörténhet, hogy ez a csöppség lesz majd a felettese. A fővezéri tisztség sorba jár a három kavar törzs között. Ha a mostani fővezér meghal, vagy künde lesz; akkor a soron következő törzs vezetője, illája lesz mind a háromnak a parancsnoka. Most a kálizok közül van a fővezér, de utána a bulgárok következnek. Ennek a nyeszleségnek van ugyan nagybátyja is, meg testvérbátyja is, de nem kizárt, hogy végül mégis ő lesz, pedig nem kicsi tisztség az. Annak már csak hárman parancsolnak: a magyar illa; aztán annak a felettese: a birodalmi fővezér, az ájisád; harmadikként meg az, aki még az ájisádnál is nagyobb: a Fennvaló Jóisten.
A veszekedésből egyelőre nem lett semmi; Keszi belátta, hogy kazárok voltak az elsők, és máshol húzatta fel a bulgárok sátrát.

– Hogy a süly rontaná ki ahány pusztai bolond van a világon, lovastól, nyilastól, mindenestől!
– Mi a baj, Zengine néne? Mi őrizzük magukat, hogy semmi bajuk ne essen, és maga így imádkozik az egészségünkért? – kérdezte Keszi szelíden.
– Nem látjátok, hogy a lovak a szőlőt mind leeszik?
– Tényleg jó az étvágyuk. Túlfelől már minden zöldet megettek, még a vékony faágakat is.
– Miért nem kötitek meg őket?
– A lovat nem szabad kurta kötélen tartani; ellustul a lába, ha nem jár-kel.
– A miénkek meg vannak kötve.
– Azok magukat a városba hordozzák, arra jó akármilyen ló, de nekünk ezekkel a háborúba kell mennünk. Ne sajnálja azt a gizgazt, azokat az Isten azért növeli meg, hogy a ló lelegelje. Majd jövőre újra kinő.
– Ez nem gizgaz, hanem szőlő! Milyen nyelven mondjam, hogy megértse ez a félnótás is? Hol van Szabolcs, hogy megkötesse ezeknek a csirkefogóknak a lovait?
Keszi végre megértette, hogy mit esznek a lovak, de azt nem, hogy mire jó ez a hangoskodás, elvégre a lónak is kell legelnie. Tehát ez az a növény, amelyből az itiliek a híres ötemberes borukat készítik, amit a bulgárok orvosságnak is becéznek. Méltán nevezik ötemberesnek azt a híres itókát, mert abból a borból egy kiskulacsnyi elfogyasztásához valóban öt ember szükséges: egy, aki issza; egy másik, aki tölti; és még három, akik fogják az elsőt, akibe töltődik, hogy el ne menekülhessen.
Orvosságnak is méltán nevezik, mert igazi gyógyszer a jókedv ellen, két korty elég belőle, hogy egy embert egy napra megsavanyítson.
Szabolcstól meg egy cseppet sem félt; az egy rendes, igazságos, megértő ember, olyan, amilyent az ember főnöknek csak kívánhat. A neve is tetszetős, az ősök nyelvén vezért jelent; ugyanúgy hívják, mint az ő nagybátyját, Jabolcsot; a különbség csak annyi, hogy a magyarok is szeretnek néha a j helyett sz-et mondani.
Amikor a kiabálásra csak előkerült Szabolcs, kelletlenül jött, mint aki nem szívesen avatkozik kellemetlen apróságokba. Az ügyet hamar megoldotta: a lovakat, amíg ezen az udvaron vannak, megkötik, addig nem lesz semmi baja a lábuknak; ennivalójukról majd ő gondoskodik, még ma hozat egy szekér kölesszalmát. Ez megnyugtatta Keszit is, mert az a pénz, amit Lövéditől kapott, a katonák élelmezésére is csak alig volt elég.
A magyaroknak és a hozzájuk tartozó kavar törzseknek nem kell adót fizetniük a kagánnak, de minden szabad férfinak három évet katonaként Kazáriában kell szolgálnia zsold nélkül. A gyepűkön még nincs baj, ha jó a legelő, a kancák tejével megél az ember; ha a sivatagban szolgálnak – mint ők is, ahol a kancák teje elapadt az éhségtől –, a katona ellátja magát a zsákmányból; ellenségtől lopni szabad, sőt kötelesség; de itt a városban a vezéreknek kell a tarsolyukba nyúlniuk, ha nem akarják, hogy az embereiket rablásért kivégezzék. Omurátra meg nem lehet számítani, az most nincs itt, csak annyit ér az egész ember, mint a nóta végén a sej-haj; jól gondolta Lövédi, hogy reá, Keszire bízta az élelmezést. Szabolcs meg is kérdezte:
– Omurát, az a behemót kazár, merre császkál megint?
– Amit nekem szokott mondani, attól nem leszünk okosabbak.
– Biztosan valami megszomorodott özvegyet kajtatott fel Khamlingban, és azt vigasztalja. Pontosan beosztja az idejét: az egyik nap hiányzik, a másikon meg nincs itt. Nem akarok ellenségeskedést az apjával, de megérdemelné, hogy kivégeztessem.
Keszi elnézte Szabolcsot: milyen talpraesett legény; az ember azt hinné, hogy még Isten is vezérnek teremtette, de ez a származása miatt aligha lehetséges. Ő a Lövédi első házasságából született, az édesanyja az Ügyek nemzetségből származik, amely a magyarok szerint ugyan isteni eredetű; valamikor ők viselték az illa tisztséget, de aztán egy ájisád megneheztelt valamiért rájuk, és a vezérség a Lövédiekhez került.
Lövédi, miután az első felesége meghalt, már illaként a kagáni családból kapott feleséget; az szülte neki Básmánt – aki most a besenyő gyepűkön helyettesíti az apját – meg Ünikünt. Harmadik felesége, Zengine néne szintén nagyon előkelő kazár családból származik, de tőle nincs gyermeke. A jövendő magyar illa biztosan Básmán lesz, aki a kagánnak rokona.
Miután elvált Szabolcstól, a ház felé indult, ahol a fal mellett az árnyékban az íjaik voltak felállítva. Először azt hitte, hogy rosszul lát, de aztán csak hinnie kellett a szemének: az ő íja nem volt a többi mellett. Mérgesen támadt a katonákra:
– Nincs az embernek elég baja, nektek még mókázni van kedvetek! Melyik dugta el az íjamat, mert mindjárt kirázom a bőréből?
– Azt kend meg nem teheti.
– Azt én mindjárt megpróbálom!
– Velem próbálgathatja, de aki elvitte, azzal aligha. A kisasszony vitte be.
– Mi dolga lehet a kisasszonynak az íjjal?
– Ezt talán tőle kérdezze meg!
Mit tehetett volna mást, be kellett mennie a házba és megkérdeznie:
– Ünikün, te bajlódtál az íjammal?
– Jaj, az a kend íja volt?! Én csak egy darab fát hoztam be a tűzre... Jaj, tényleg lógott egy drót róla! Meg valami csontdarabok is voltak reáragadva.
– Csak nem égetted el?!
– Hagyja kend, ne búsulja; úgyis olyan szúette volt, egyből eltörtem a térdemen.
– Te azt az íjat nem törhetted el a térdeden. Azt még egy erős férfi sem tudná eltörni. Hová tetted?
– Ha kitalálja, visszaadom.
– Nem vagyok én jósember, hogy kitaláljam; sem kutya, hogy megkeressem.
– Hát akkor készítsen magának másikat!
– Egy ilyen íjon egy jó mester hónapokig eldolgozik.
– Itt van ideje elég.
– Add már vissza, mert megharagszom!
– Éppen azt akarom; sohasem láttam még haragudni kendet. Már azt hittem: nem is tud.
Keszi látta, hogy itt csak a tréfa segíthet:
– Kapsz egy csókot, ha visszaadod – mondta a lánynak.
– Ne akarjon kend engem aprópénzzel kifizetni. Nagyobb érték kell nekem annál.
– Mondjad, mi kell?
– Vesz nekem a kereskedőnegyedben, Khamligban két selyemszalagot a hajamba.
– Annyi selyemszalagod van, hogy sátrat varrathatsz belőlük; minek neked még kettő?
– Azok semmit sem érnek, még elég kicsi buta voltam, amikor megvettem őket. Most, hogy megérett az eszem, szebbet akarok.
– Ha megérett volna, nem huncutkodnál az íjammal. Miért gondolod, hogy én szebbet választok?
– Nem is kend választ majd, hanem én. Kend csak fizet, ha vissza akarja kapni az íját.
– Hogyan akarsz választani, ki se léphetsz a kapun, veszélyben vagy.
– Nem vagyok én semmiféle veszélyben, rég vége van a lázadásnak. Különben kend velem jön, és amilyen nagy vitéz, vigyáz rám.
– Igen, és itt a mostohaanyádra ki vigyáz?
– Maradnak itt is elegen.
– Szabolcs nem fog kiengedni minket.
– Szabolcs majd csak akkor tudja meg, ha már elmentünk. Ha kend nem szól neki, nem tilthatja meg.
– Ez nem rendes dolog. Katona vagyok, nem mehetek csak úgy a magam feje után.
– Nem is kell kendnek a saját feje után mennie, ne féljen ettől! Elég lesz, ha mindig csak az enyém után jön.
– Holnap reggel átmegyünk élelemért Khamligba – mosolyodott el a legény – akkor velünk jöhetsz, de most add vissza az íjamat!
– Ott van a kádban, a liszt alatt; kend is kiveheti.

Harmadik fejezet,
amelyben az apró bulgár már el is bolondul

Legnagyobb városuk két részből áll az Atil folyó keleti és nyugati oldalán (...) E két város egyikét Bārciš (Sārigšar)-nak, a másikat Hatlig (Hamlig)-nak hívják
al-Bakrī 11. századi arab földrajztudós
Al-Hazal keleti felében főleg kereskedők, muszlinok és árucikkek vannak, a nyugati rész kizárólag a királyé, a seregéé es a fajkazároké...
al-Istahrī 10. századi arab földrajztudós (Kmoskó Mihály fordításai, Zimonyi István átdolgozása; 8: 253. és 29. oldal)
A bulgár nyelv a kazárhoz hasonlít
al- Istahrī(MHK: 239. oldal)
A kazárok sem hasonlítanak a turkokhoz, s fekete hajúak
Ibn Fadhlân 10. századi arab utazó (MHK: 216. o.), gr. Kuun Géza fordításai)

Aznap még egy nevezetes dolog történt: Az egyik bulgár legény amint a kereskedőnegyedben a vásárban lézengett, valami fekete földzsírt látott meg, amit Azerdiből hoztak szekérkerekeket kenni zsír helyett, meg a fáklyák készítéséhez; és eszébe jutott, hogy milyen jól be lehetne vele mázolni a kazárokat. Vett is belőle egy jó adagot, és éjjel – amikor a kazárok aludtak, és épp ő volt az őr, meg az egyik barátja –, mindegyik kazár markába beletettek egy kanállal.
Másnap reggel amint a kazárok az álmot kitörölték a szemükből, úgy összemaszatolták magukat, hogy még anyjuk sem ismerte volna meg őket. A két tettes meg nyugodt lelkiismerettel várta a fejleményeket: ők akár meg is esküdhettek volna, hogy nem ők kenték be a bajtársaikat, elvégre azok mázolták össze saját magukat.
Amikor Szabolcs felkelt, a kazárok már javában mosakodtak, de a víz sem vitte le a feketeséget; így hívta a két őrt:
– Mi történt ezekkel az éjjel? – kérdezte szigorúan.
– Honnan tudhatnánk mi, biztosan valami boszorkányság van a dologban; elátkozták őket, vagy mi? – felelte egyikük, de a másik többet tudott:
– Én láttam a kazárok szolgái közt egyszer egy ilyen feketét. Azt mondják: az ilyenek nagyon jószívűek; biztosan az egyik segített is a kazárok apjainak gyermeket csinálni, és ez csak most ütött ki a szerencsétleneken.
– Öcsém, te nagyon szerencsés ember vagy – felelte Szabolcs –, mert te már sohasem fogsz megbolondulni; de ha engem is bolondnak nézel még egyszer – csak azért, mert ilyen jópofa vagy –, megengedem, hogy a szíved szerint kiválaszd: melyik fára szegeztesselek fel a nyelvedtől fogva.
– Mondom: csak valami varázslat lehet – szeppent meg az első is.
Szabolcs nem tudta, mit higgyen; elvégre lehetséges volt, hogy valamilyen boszorkányság vagy átok van a dologban, és kár lett volna igazságtalanul megbüntetni a két őrt. Közben a kazárok ágdarabokkal kezdték súrolni az arcukat, de a feketeséggel. együtt a bőrük is lejött.
Keszi sem tudott semmi bizonyosat, de azért megfeddte az embereit:
– Nézzétek meg, mit csináltatok! A bőrük is lejött az arcukról!
– Ne tréfálkozzék kend velünk – méltatlankodott egy komolyabb –, ezek kazárok, ezeknek soha nem is volt bőr a pofájukon.
Az egyik öregebb bulgár vigasztalni próbálta a kárvallottakat:
– Ne búsulj, öcsém, mert sokkal csinosabb vagy így. Ha leány volnék, csakis ilyen legényt szeretnék – majd hozzátette: – ... leköpdösni.
– Ne erőltesse őket kend a szerelemmel, a kazár úgyis mindig az anyóssal kezdi! – oktatta ki az egyik társa, majd egy másik pontosított:
– Igen, de csak a felesége anyósával.
– Hó, álljon meg a gyilkolászás! – avatkozott bele Szabolcs. – Mindenki tegye vissza a szablyáját!
– Csúfolja a mocsok bulgár saját anyját, ne az enyémet! – feleselt vissza az egyik kazár kezében a kivont karddal. – Még azt mondja, hogy a feleségem anyósával... Nem elég, hogy összemázoltak, még ők jártatják a pofájukat! – Egymást akkor se öljétek! Mindenki visszamegy a saját sátrához! Amelyik el nem teszi a szablyáját, annak én szakasztom meg a nyakát. – Majd Keszit hívatta: – Gyere ide, Kücsid! Itt van nyolc dirhem, végy két szekér kölesszalmát a lovaknak! Én most nem mehetek sehova, mert ezek akármikor összeakaszkodhatnak. Ha nem volt elég bajom, ezek mindjárt gondoskodnak róla, hogy legyen. Holnapra már a kagáni palotában is csak azt fogják sápítozni, hogy már itt, a fővárosban is ölik a kazárokat az „elvetemült bulgárok”, és mi, magyarok nem teszünk semmit.
Egy darabig Keszi is ott maradt, amíg megcsendesedtek az indulatok, csak azután indult a szomszédház felé, hogy hívja Ünikünt.
A lány már nagyon dühös volt, elég rég kellett várnia. Csak azért mert a férfiak hülyeségekkel töltik az időt, megkésik a pántlikavásárlás.

Mire a lovakat felszerszámozták, Ünikün már megbékélt, egészen jókedvűen indult el a katonák élén. Mellette Keszi lovagolt, mögöttük hat bulgár.
Keszi már egyáltalán nem bánta, hogy a lány velük jött, sőt beszélgetésbe szeretett volna elegyedni vele, de semmi okos nem jutott az eszébe, butasággal meg nem akarta kinevettetni magát. Így szótlan mentek át a kereskedők negyedébe.
Itil, a főváros a Volga deltájában épült, Európa egyik legfontosabb kereskedelmi útvonalán, amely a Káspi-tengeren és a Volgán húzódott – vízi útként persze –, összekötve a prémekben gazdag északot a fejlett arab és perzsa tartományokkal. A kagán legfontosabb jövedelme a kereskedők megvámolásából származott, ezért nem törődtek azzal, hogy ki honnan jött, ki fia-borja, milyen vallású, boldog-boldogtalan kereskedhetett. A régi város mellett, amelyben a kazárok téli szállásai és a behódolt vezérek házai álltak, a Volga egyik ágán túl egy új városrész épült: Khamlig, ahol a kereskedőkön kívül borbélyok, csizmadiák, jövendőmondók meg hasonló mesteremberek éltek.
Miután átmentek a hajóhídon a kereskedő negyedbe, a lány kezdte el a beszélgetést:
– Gyönyörű város, ugye?
Valóban a kereskedőnegyed sokkal módosabb, pompásabb volt, mint a kazároké: Az ablakokon megszurkált tehénhólyagok helyett üvegdarabok csillogtak, egyik-másik háznak még emelete is volt. Az út közepén a lovak fürge patái nyomán vidáman kóválygott a sárga por meg a szétszáradt lótrágya, ám az árnyékos szélén nyomorult gyalogosok baktattak.
– Szép, de Bizánccal nem versenyezhet – felelte Keszi. – Beszéltem néhány kereskedővel, aki arra járt.
– Kend elhitte, amit a kereskedők hazudoznak! – nevetett a lány. – Ennél szebb város nem lehet a világon, mert ez a kazárok fővárosa. A kazár kagán az Isten leszármazottja; csak úgy mellékesen mondom, hogy nekem rokonom; hogyan lehetne valahol szebb és gazdagabb város, mint az övé? Kend is ha majd megnősül, és fia lesz, sokkal többet fog adni mindenből a saját fiának, mint egy idegennek. Miért gondolja, hogy a Jóisten másképpen cselekedett? Majd ha a kagán meghódítja az egész világot, ez lesz a világ fővárosa.
Megkérem az olvasót, ne mosolyogja meg a szegény kislányt, elvégre neki nem volt lehetősége, hogy lássa Konstantinápolyt, Csángánt, Bagdadot vagy más nagyvárost, így a szülővárosa maradt számára a legszebb. Keszi viszont cinikuskodott:
– A pusztán minden törzs azt hiszi, hogy az ő kündéje az Isten igazi leszármazottja, és csak ők vannak elhivatva arra, hogy a világot meghódítsák. Mindegyiknek igaza csak nem lehet.
– Mindenkinek nincs is, de mi, kazárok biztosan tudjuk az igazságot.
– Te nem is kazár vagy, hanem magyar. Az apád a magyar illa.
Ünikün szép szemei erre egy kicsit szúrósabbá váltak, de a hangja továbbra is szelíd maradt:
– Az apám ugyan magyar, de csak félig, mert az ő anyja is kazár volt. Az én anyám is, úgyhogy háromnegyed részben kazár vagyok. A vérem egészen az, mert az az anyatejről gyűlt, meg a szívem is az, érzem. Különben is a szív a fontos, nem a vér.
Szegény Ünikünnek elég baja volt a származásával, hiába volt háromnegyed részben kazár, a haja olyan világosbarna volt, mint az északról hozott rabszolgáké. Ezt még orvosolta, sikerült feketére festenie, de zöld szemei így is árulkodóan csillogtak a fekete hajfonatai közül. Persze a legény mindjárt észrevette, pedig az aztán hiába is rejtegetné az alacsony származását; nem is kazárul beszél, hanem bulgárul, alig lehet megérteni; ha az ember folyékonyan akar vele beszélgetni, muszáj magyarra fordítania a szót. Úgy látszik nem is törekszik rá, hogy megtanuljon. Nem baj, majd ha a férje lesz, ő megneveli. Meg is mondta neki:
– Csak lenne kend az uram, megtanítanám én majd kendet!
– Mire tanítanál te engem?
– Sok mindenre.
– Mondj egyet!
– Arra: hogyan kell kazárul helyesen beszélni.
– Én sokkal kellemesebb valamire gondoltam.
– A kazár előkelőségek kinézik majd maguk közül, ha így beszél.
– Tőlem úgy nézhetnek, ahogy akarnak. Addig forgathatják a szemüket, amíg csak ki nem esik.
Keszit már mulattatta, hogy a lány a kazár származására büszke. Szerinte a magyarok sokkal talpraesettebb emberek voltak, mint a kazárok; sőt a bulgárok után a világ legderékebb embereinek tartotta őket; nem másért, csak az édesanyja miatt, aki magyar lány volt valamikor, így tőle csak jót hallott a magyarokról. Ezért egy kicsit gúnyosan kérdezte meg:
– Talán le is nézel minket, bulgárokat?
– Dehogy nézem le kendet – nevetett Ünikün –, hiszen mi kazárok is nagyobb részt a bulgárokból civilizálódtunk át. Valamikor a kazárság csak egy maroknyi vitéz nép volt, amely meghódította a bulgárokat. Kend is lehetne kazár, csak egy kicsit törekednie kellene, hogy másként beszéljen. Én majd segítek kendnek.
– Erre talán még ráérünk.
Ünikün hirtelen témát váltott?
– Jaj, milyen poros a kend háta! Engedje meg, hogy leporoljam!
– Hagyd békén, elbírom azt a kis port. Mire annyira gyűlne, hogy ne bírjam, lehull az magától.
– De én nem fogok szégyenkezni, hogy egy ilyen poros emberrel járkáljak együtt itt Khamligban.
– Kit érdekel itt, hogy kivel jársz? Ki ismer itt téged?
– Az mindegy, egy úri nő saját magának öltözködik és tisztálkodik. Engedje meg, hogy leporoljam a hátát!
Keszi belátta, hogy előbb-utóbb ezen úgy is túl kell esnie, hát közelebb irányította a lovát, és odatartotta a hátát. Ünikün, miközben porolta, egy hajszálat is lelopott a válláról, aztán megállította a lovát:
– Ide be kell mennem. Itt lakik a leghíresebb balkhi jövendőmondó – mondta Keszinek.
– Nem tud az semmit, csak szélhámoskodik. Ezek a városiak nem tartanak állatokat; abból élnek, hogy becsapják egymást. A jövendőt sokszor még a bulgár táltosok sem tudják megmondani, pedig nekik igazi tehetségük van.
– Csak ne ócsárolja kend a városiakat, mert még nem tudhatja, hogy hova veti majd a sors. Ráadásul úgyis nekem van igazam. Kendnek nincs honnan tudnia, de nekünk, kazároknak vannak a világon a legjobb jövendőmondóink és varázslóink.
Ezt a kérkedő beszédet Keszi nem hallgatta el szó nélkül; meg kellett védenie a bulgárság becsületét, akár egy kis füllentéssel is:
– Nekünk, bulgároknak olyan táltosaink vannak, hogy a vakon született embernek szemet varázsolnak, és az még jobban lát vele, mint egy egészséges – mondta a lánynak.
– Ez még semmi. A kazár varázslók tehéntőgyet varázsolnak az almafára, és az még több tejet ad vele, mint kendteknél, bulgároknál egy tehéncsorda.
– Te, ezt látta-e valaki? – mosolyogta meg a lányt. – Elbeszélgetnék vele.
– Persze, hogy látta. Az, akinek a bulgár táltosok szemet varázsoltak. Azzal elbeszélgethet
Keszi éppen egy jó válaszon gondolkodott, amivel visszavághatna – férfiúi büszkesége nem engedte belenyugodni, hogy a lány maradjon a győztes a szócsatában –, amikor Ünikün újra megszólalt:
– Hamar végzek bent, ne türelmetlenkedjék! Kend nyugodtan kinn maradhat, ne féljen, nem lesz semmi baj; ha mégis lenne, akkorát sikoltok, hogy itt biztosan meghallják, és utánam jönnek – szaporázta el gyorsan, és ezzel már bent is volt a jövendőmondónál; szegény Keszinek még annyi ideje sem maradt, hogy végiggondolja: beengedheti-e a lányt egyedül, vagy sem.
Bent a jövendőmondó illő tisztelettel köszöntötte a kisasszonyt, és méltóan a nagy tudományához rögtön kitalálta, hogy miért jött. A jóslatot egy csillogó edényből kezdte kiolvasni, amelyben egy varázspálcával mozgatta a mocskos vizet.
Ünikün csupa fül volt: az ő jövőjéről volt szó.
– Egy lovast látok..., igen: egy lovast – kezdődött a látomás.
– Milyen lovas? – kérdezte boldogan a lány.
– Az nem látszik pontosan.
Ünikün gyorsan adott egy dirhemet, a jövendőmondó látása valamit javult erre:
– Igen, most már látom, alacsony ember.
Ünikün még boldogabban még egy dirhemet adott, mire a nagy tudású férfiú látása még jobban megjavult:
– Egy íj van a ló oldalán ezüsttel kivert bőrzsákban, hátán egy kopja.
– Milyen a ruhája?
– Olyan pusztai, de széles, ezüstveretes öve után gazdag, előkelő ember lehet. – A nagy tudású férfiú zseniálisan tudta kiolvasni a mocskos vízből mindazt, amit az előbb az ablakon keresztül látott.
Ünikün egy újabb dirhemet adott, és megkérdezte:
– Mit fog tenni ez az ember?
– Egy nagyon szép lányt fog feleségül venni.
– Engemet?! – ragyogott fel a lány szeme.
– Az nem látszik pontosan, de tehetünk valamit, hogy magát válassza.
Ünikün elővette a hajszálat:
– Ez jó lesz?
– Biztosan az ő hajszála?
– Igen, biztosan.
A jövendőmondó megkuruzsolta a hajszálat, utána elkért a lányéból is egyet, azzal is úgy tett, majd a két hajszálat összebogozta, és két dirhemért újrakuruzsolta őket; végül kegyes volt elárulni a receptet is:
– Ezt kell bevarrni a legény alsóruhájába, az ingébe, ha más nincs neki. A varázserő újholdig fog tartani, de addig olyan szerelmes lesz magába, hogy akár követni is fogja, mint egy kutyakölyök.
Keszi csak várt kint ártatlanul; nem is sejtette, hogy a sorsát már elintézték.

Szalmát a piacon nem találtak, ki kellett menniük utána a földekre. Már jó estefelé volt, mire a felfogadott szekeresekkel újra beértek a városba.
Hogy elüssék az éhségüket, Keszi egy nagy görögdinnyét vásárolt, azt eszegették hazafelé. Az édes lé lecsepegett a nyergekre és a lovak izzadt marjára. Újra Ünikünnek pergett a nyelve:
– Kendteknek a sátorban nincs is hol vizet melegíteniük, csak hideg vízben fürödhetnek.
– Ha úgy van időnk, jó nekünk a folyó is; télen majd átjövünk valamelyik közfürdőbe.
– Nálunk, otthon ma este fürdés lesz, meghívjuk kendet is, elvégre a rokonunk.
Keszi nem nagyon értette, hogy ő milyen rokona a lánynak, de a meghívást szívesen elfogadta: nagyon ráfért már egy meleg fürdő, meg a lányt is szerette volna ruha nélkül látni.

Negyedik fejezet,
amelyben az apró bulgár már úgy elbolondul, hogy majdnem belehal, és ez nem játék
„Legfőbb élelmök kölesből és lóhúsból áll, noha árpa és búzaföldjeik is vannak. (...) minket kenyérrel, hússal és kölessel megvendégeltek.
Förödözés végett férfiak és nők közösen mennek be a vízbe mezítelenül, anélkül hogy magukat bármivel is eltakarnák. Paráznaság semmi szín alatt elő nem fordul. Ha valaki ez ellen vétett, (...) kettéhasítják (...), így tesznek a vétkes nővel is.”
Ahmed Ibn Fadhlân 10. századi arab utazó a bulgárokról (gr. Kuun Géza 19. századi fordítása; MHK(14): 211 és 204. oldal)
„A nők (...) a család ruházatát fonják és varrják. (...) Ruhaneműiket színes virágokkal, levelekkel díszítik, amiket úgy vágnak ki színes bőrökből, szövetekből, selymekből, vagy színes selyemszálakkal varrják ki”.
Ammianus Marcellinus 4. századvégi történetíró a hunokról (Internet)
„A kazár nők híresek bájos társalgásukról, fehérbe öltözködnek, s byzánci kamuka ruhákat, skarlát és aranyfonalú kelméket viselnek. Ebben a tartományban egy lenből készült kelmét gyártanak (...) A kazárokhoz közel egy más nép lakik, amelynek tartományát Esz-szab’-boldâ-nak (arab nyelven hét tartomány) hívják; ez egy hatalmas nemzet, amelyet (szomszédjai) félnek, s amelynek lakóhelyei messzire elterjednek.”
Maszcûdi mohamedán geográfus (MHK: 278. és 279. oldal, gr. Kuun Géza fordítása)

A fürdő után Keszi az inge helyett egy idegenét találta:
– Kinek az inge ez? – kérdezte a lányt.
– Ez a Szabolcsé, de kend is bátran fölveheti. A kendé olyan mocskos már, hogy a szolgálókkal ki kell szapultatnom – felelte Ünikün.
– Jó lesz nekem az enyém, add azt vissza!
– Azt már beáztattam. Vegye csak fel bátran azt az inget, ne féljen; Szabolcs úgysem tudja, hány inge van; meg sem ismeri ezt kenden, milyen bugyuta az ilyen dolgokban.
Mit tehetett volna Keszi mást, kénytelen volt felvenni a tiszta inget. Elég furcsa volt, hogy a sokkal vállasabb Szabolcs inge pont talált rá, de ő ilyen apróságokkal nem foglalkozott; átment benne a másik telekre, a sátrakhoz. Fürdés után nagyon kellemesen érezte magát.
A katonák még nem feküdtek le, két tűz körül üldögéltek, úgy hallgatták egymás dicsekvéseit. Bólogattak egymásnak, elvégre az ilyen támogatás kölcsönös: ha valaki nem hinné el a társa hazudozásait, később az övé is úgy járna. Elég lett volna a sok mesének csak a fele valóságnak, hogy a besenyők már rég kihaljanak. Akkor éppen egy nagy bajuszú, kopasz vitéz oktatta a többieket:
– ... én elöl, a kilenc besenyő utánam; futok-futok, ahogy elsirülök a ház sarkánál, megbújok ott, és megemelem a szablyámat. Ahogy az első besenyő kifordul utánam: nyissz, le a fejét! Jön a második is: nyissz, annak is! Így végeztem mind a tizeneggyel...
– Én is majdnem úgy jártam egyszer – vágott a szavába a mellette levő –, az Etilen mentünk át épp csónakokkal a tavaly ősszel; borús éjszaka volt, olyan sűrű sötétség, hogy szeget lehetett volna verni belé, és a kantárt ráakasztani. Hát, ahogy evezünk-evezünk, egyszer csak a csónak orra megakad valamiben. Feltűröm a kaftánom ujját, lenyúlok jó mélyen a vízbe, és tudjátok, mit húztam ki? Egy görög olajlámpást, amilyent a kereskedők használnak világítani. Feltettem a csónak orrára, azután már jól láttunk...
– Tudod mit, öcsém? – vette vissza a szót az első. – Nem bánom kihagyom én is a tizenegy besenyőből a hármat, ami nem odavaló, de oltsd ki te is azt a lámpást, amelyet a vízből vettél ki, mert az már erősen sérti a szememet!
Nevettek egy kicsit; a lámpástaláló is velük, zavartan, egy árnyalatnyit elvörösödve; majd egy fiatalabb kezdte el:
– A tavalyelőtti télen a burdászok felé őrködtünk; olyan kutya hideg volt, hogy egy soványabb macska fordultában a ház sarkánál kettétörött...
Ez már az öregebbek történeteinek a kicsúfolása volt egy tejfelesszájú részéről, válaszolni kellett rá:
– Öcsém, te csak ne mesélj nekünk a tavalyelőttről, mert te csak mostanában érkeztél ide, Kazárdiba. Te még azt sem tudod, hogy milyen fán terem az uborka.
– Dehogyis nem tudom, nem kell nagy ész ahhoz: ugorka csak ugorkafán teremhet.
Keszinek nem volt kedve fennmaradni, inkább összeszedte volna a gondolatait, mert az események eléggé megzavarták. Bement a sátrába, és lefeküdt a subájára, de abban a pillanatban egy kurta kiáltással fel is ugrott: a subája csípős csalánnal volt telerakva!
A kiáltásra a kazárok is felugráltak a tüzük mellől, kacagva jöttek közelebb. Ez volt a válaszuk a múlt éjszakai bekenésre.
A bulgárok fáklyát gyújtottak, és megvizsgálták a sátrukat: mindegyikük subája tele volt csalánnal. Miután behajigálták a tűzbe, nehogy valahogy visszakerüljenek, és a röhincsélő kazárokat elküldözgették oda, ahol még melegebb volt valamikor, mint akkor a tűz körül, végre Keszi is egyedül maradhatott. Becsukta a szemét és újra maga előtt látta Ünikünt: formás mellecskéit, göndör szőröcskéit, kerek fenekét, üde, selymes bőrét, és fitos orrocskáját, ahogy kissé felhúzott vállán keresztül egyszer csak hátrapillantott, és végigvizsgálta őt félig csukott, szégyenkező szemeivel. Mellében egy kis nyomást érzett, és tudta: ez a szerelem.

Másnap Keszi már kereste az ürügyet, hogy szóba állhasson a lánnyal. Gondolta: megint otthagyja az íját, hogy a lány ellophassa, de aztán jobb ötlete támadt: azt mondja, hogy Szabolcsot keresi, aztán csak kialakul valami beszélgetés.
Benyitott a sütőházba, az üres volt, de a szomszéd helyiségből, a belsőházból beszélgetés hallatszott; éppen Omurát mesélte Ünikünnek a tegnapi csalános esetet. Ő is magyarul volt kénytelen társalogni, mert a törzse nyelvjárása nagyon eltért a fővárosiakétól. Talán az ő édesanyja is magyar volt, akárcsak a Keszié, ezért beszélhette ilyen jól ő is ezt a nyelvet:
– ...és a hülye nem nézte meg, hova fekszik; beheveredett a csalánok közé; úgy visított azután, mint a malac heréléskor. Ahogy a kezét tette le, azt is csípte a csalán; kapta fel, nem tudott felkelni; végül a bulgárok szedték fel, hogy ne üvöltsön úgy. Odamentem, vigasztalni kezdtem: – Mi a baj, Tücsök, mit ciripelsz úgy? – Jaj, úgy összecsíptek a csalánok! – Hadd el, legalább megdagad tőlük a micsodád, úgyis olyan semminekvaló volt eddig – vidítottam, amivel csak lehetett, de ő csak sírt. El is neveztük Csalánosnak; eddig Tücsök volt a neve, mert akkora, mint egy süldő tücsök nyár elején, de ezután Csalános lesz.
Legjobban az fájt Keszinek, hogy Ünikün úgy tudott nevetni ezen a hazugságon. Legszívesebben berohant volna, hogy jól eldöngesse azt a nőcsábász Omurátot, de tudta: ő elkezdheti a verekedést, de Omurát fogja befejezni, mert kétszer akkora, mint ő. Még csak az hiányozna, hogy Ünikün előtt összeveresse magát, lehetőséget adjon a kazárnak, hogy megmutathassa a lánynak: ki az erősebb. Másképpen kell az ilyen nagy marhát elintézni. Egyelőre jobbnak látta, ha nem találkozik Ünikünnel, nehogy elsüllyedjen előtte szégyenében.
Kijött a házból, és keservesen gondolta át: amíg ő itt búsul magában, bent Omurát újabb történeteket mesél róla, majd eldicsekszik kitalált hőstetteivel, és az a buta lány mindent elhisz neki.
Nagykésőre kijött Omurát. Keszi addigra már elhatározta, hogy megpróbál beszélni vele, intézzék el békésen az ügyet:
– Omurát!
– Mi kell, Csalános?
– Meg akarlak kérni valamire. Ünikün már rég tetszik nekem...
– Lemaradtál, Csalános! Ez a lány már az enyém, épp ő hiányzik a gyűjteményemből. Te keress magadnak másikat! Már ha tudsz – nevetett Omurát, és továbbment jelezve, hogy befejezte a beszélgetést.

Aznap este egy harcos kereste Omurátot. Ruháját, lovát vastagon lepte be a por; látszott, hogy hosszú útról jött: a sivatagból. Amint levette a süvegét, borotválatlan fejtetője, lenszőke, vékony szálú haja, fehér homlokbőre azonnal mutatta, hogy valódi magyar Azt mondta, hogy fontos parancsot hozott Lövéditől, és csak négyszemközt adhatja át Omurátnak.
A kazár arrébb hívta, hogy a többiek ne hallják.
– Azonnal indulnia kell kendnek a Kerimi-szoroshoz – mondta a magyar. – Annak a Mélyjódi felőli partján meg kell várnia Lövédit.
– Miért kell nekem odamennem? – csodálkozott Omurát.
– Azt nem mondta. Csak annyit mondott, hogy amikor ő odaér egy csapattal, kend már ott legyen.
– Hány embert vigyek?
– Csak kendről beszélt.
– Egy kicsit furcsa. Rovást hozott-e kend?
– Persze, hogy hoztam.
Omurát elővette a rovásbotját; a magyar egy egész köteget húzott elő, és a csalófák közül kiválasztotta a valódit. Egymás mellé tették a két pálcát, semmi kétség: a bevágások mind a kettőn ugyanazon a helyen voltak: az embert Lövédi küldte. Omurát szólt Szabolcsnak, és szedelődzködni kezdett.
A beszélgetést távolról mosolyogva figyelte Balig, az öreg bulgár harcos, aki már harmadszor szolgálja a három évet, mások helyett is jó pénzért. Látta ezt a magyart délután a vásárban, akkor még nem volt ilyen poros, és azt is látta, amikor Keszi megszólította. Nem nehéz kitalálni, hogy mit egyeztek. Ha ezt az embert valóban Lövédi küldte, akkor holnap ő, Balig lesz a kazár kagán. A rovásbotot meg nem volt nehéz lemásolni, Keszinek is van pont egy olyan.
Omurát három lóval indult; vitt két vezetéklovat is, hogy gyorsabban járjon: ha az egyik elfárad, átülhessen a másikra. Amikor kihajtott az útra, ott Keszivel találkozott, aki jókedvűen kiáltott utána:
– Az Isten vezéreljen, komám!
– Te csak ne örülj, mert visszajövök, és ha meghallom, hogy a lány körül sündörögtél, eltöröm a derekadat!
– Az Isten vezéreljen, komám, jó messzire innen, hogy többet sose lássalak! – ismételte el Keszi, most már az egész mondatot hangosan, mert Omurát már messze járt.

– Megjött Előd.
Keszi először nem értette, hogy ki lehet ez az Előd. Aztán rájött: a magyar vezér nekik Lövédi, mert a Lövédi-nemzetségből származik, de a családjában, ahol mindenki ahhoz tartozik, kell lennie egy másik nevének is, és mi lehetne más, mint Előd? Vagy száz magyar katonával jött, akik a ház előtt maradtak.
A magyaroknak egy kazár ájisád valamikor megengedte, hogy a bulgár és a szláv törzsek közötti gyepűkre telepedjenek, és ott úgy megsokasodtak és erősödtek, hogy most ők vezetik a nyugati törzseket. Igaz, meg is érdemlik, mert a hűségük már közmondásszámba megy, a lázadások idején rendíthetetlenek, ami nem is csoda: amíg bulgárokat a kazár uralom csak lealázta, ők, a jövevények sok mindent annak köszönhetnek. Igen gazdagok, szép feleségeik, jó lovaik, díszes fegyvereik vannak. Ezek a Lövédi-nemzetségbeliek meg igazán üstökön ragadták a szerencsét: A három év alatt is a piacokon szolgálnak rendfenntartónak, meg a karavánokat kísérik; a kereskedők és a rabszolga-kiszabadítók ajándékaiból kijön az élelmezésük. Meg a tolvajokéból. A kereskedők is megajándékozzák őket, hogy ügyeljenek a tolvajokra, a tolvajok is, hogy azért túlzásba ne vigyék a dolgot; így könnyű gazdagnak lenni. A kazár ájisádok is kedvelik őket; ha a magyarok nem lennének, a muzulmánok közül kellene több zsoldost fogadniuk, akik egy vagyonba kerülnének.
Zengine nagyon megörült a férjének, már rég szeretett volna beszélni a fejével.
– Az ájisád lázadt fel, ugye? – kérdezte
– Az – felelte Előd.
– Meghalt?
– Úgy volt rendjén.
– És most ki az ájisád?
– Majd lesz valaki. Ha hám ürül, ló kerül.
– Miért legyen... „valaki”?
– Mert valakinek az is kell lennie.
– Kendnek eszébe sem jutott, hogy az a „valaki” kend is lehetne?
– Hogyan lehetnék én a kazár ájisád?
– Kend állította helyre a rendet, miért ne lehetne?
– Mert én magyar illa vagyok. Egyszerre mind a kettő nem lehetek.
– Magyar illának majd kerül más.
– Hogyan mondhatnék én le erről a hivatásról? Én magyar ember vagyok, és az maradok. Nekem csak az a fontos, ami a magyarok között vagyok, és azt tehetem, ami a magyarságnak hasznos.
– Az ájisád a második ember a kazárok között. A világon, mert a világ urai mi leszünk, megjósolták már rég. Hogyan szalaszthatja el kend ezt az alkalmat, amikor csak a kezét kellene kinyújtania. Utána akár kagán is lehetne.
– Legyek ájisád, és azután lázadjak fel én is? – nevetett Előd.
– Kend biztosan okosabban csinálná. A magyarok kendet támogatnák, és kendnek is isteni származása van, megteheti.
– Ezt jól kiszámítottad, de én a magyarok istenétől származom.
– Nem egy Isten van az égben?
– De egy.
– Akkor kend is tőle származik.
– Hallgass, asszony, mert még megbolondítasz a nagyravágyásoddal! Nem fogom leélni az életemet egy palotában hízelgő és lézengő udvaroncok között
– Pedig ez az, amire az ember az életében csak vágyhat.
– Ha arra vágyol, visszamehetsz a palotába, én a népem közt maradok.
Zengine kétségbeesetten nézett Ünikünre, segítsen meggyőzni ezt a buta embert, akinek semmi érzéke nincs a civilizáció értékeihez! Ünikün is persze szeretett volna kagánlány lenni, de tudta, hogy az apjának hiába is beszélne; annak a legfontosabb a magyar katonák, meg a réten a marhák és a parasztok szántóföldjei. Zengine még próbálkozott egyszer:
– Nem is kell már isteni eredetűnek lenni, sőt az sem nagy baj már, ha valaki nem Izraeltől származik, úgy is befogadják. Elég, ha az ember a Tórát betartja.
– Csak nem bolondítottak meg téged is ezzel az új vallással? Hogyan tartozhatnál te a „kiválasztott néphez”, amikor biztosan máshonnan származol?
– Minden előkelő kazár család már ezt a vallást hiszi.
– Hadd el, higgyék! Jó az nekik.
Lövédi még néhány szót váltott Szabolccsal, aztán a magyarok élén ellovagolt.

Miután Lövédi eltávozott, Szabolcs Keszit magához hívatta, és megkérdezte:
– Apám azt mondta: semmiféle parancsot nem küldött Omurátnak. Hova mehetett az az ütődött?
– Honnan tudhatnám? Félrevonultak a magyar küldönccel, úgy beszélgettek.
– Semmiféle küldöncöt nem küldött az apám; Omurát csak kitalálta az egészet, és megszökött.
Keszi érezte, hogy a tréfája túl komolyra kezd fordulni, Omurátot még kivégzik miatta.
– Csakugyan jött egy küldönc, én is láttam, a rováspálcákat is összemérték – próbálta menteni.
– Ki küldhette?
– Lehet, hogy a lázadók keze van a dologban, – ismerte el egy titkos „lázadó”.

A kancák teje a szalmától nem indult meg. A kumisz, amit a piacon vehettek, rendszerint romlott volt. Keszi megpróbálkozott a tehéntejjel, de az is, amire a melegben a katonák elé került, már nemcsak megsavanyodott, de meg is keseredett. Megették úgy is, legfeljebb másnap gyakrabban kellett letolniuk a nadrágjukat. Keszi hazaüzent: az apja egypár zsák kölest küldött, az nem romlandó. Néhány nap után a katonák már kelletlenül turkálták:
– Kása mellé hús is jár.
– Rajzoljatok a kásába, amilyent csak szerettek! – biztatta őket Keszi.
– Rajzolhatunk, de azzal nem lakunk jól.
– Üzenj apádnak te is, amit ő küld, azzal jóllakhatsz. Kinek a lovát akarnád itt megenni?
– Akárkiét, mert ezt a zsírtalan kását már meguntam.
– Jól van, na, megengedem: a saját lovad lődörgőjét megeheted, az jó zsíros.
– Kendnek könnyű, mert lányos házhoz jár.
– Van még lányos ház elég a városban.
– Néha azért változhatna már itt is az étel.
– Majd holnap.
– Igen?! Akkor mit eszünk?
– Semmit, hogy változzék.

Alig múlt dél, amikor Ünikünnek megint eszébe jutott, hogy valamit vásárolnia kell. Keszi szólt a bulgároknak, hogy nyergeljenek: el kell kísérniük a kisasszonyt. Azoknak nem nagyon volt ínyükre a dolog, hallotta is az egyiket méltatlankodni:
– A fene a jó dolgukat, már megint indulunk körbe, mint a férges agyú juh!
– Mi van, Balig, mit nyavalyogsz? – kérdezte Keszi.
– Azt, hogy kend szívesen kísérgeti, megértjük, és azt is, hogy a lány szívesen lovagol kend mellett; de miért kell nekünk is izzadnunk utána ebben a melegben? Ha minket nem is, de legalább a lovakat sajnálhatná az úr!
– Csak nem gondolod, hogy az anyja elengedné kettesben egy idegen férfival?
– Kend nem úgy néz ki, mint aki kivégezteti magát egy kalandért. Főleg, ha a főilla lányáról van szó, az a hóhérnak biztos kenyér.
Valóban akkoriban a Kazár Birodalomban szigorú törvények védték a lányok érintetlenségét, ezek még a bulgároktól vagy talán még a régi hunoktól származtak. Amíg a család becsületét a férfirokonainak kellett megvédeniük azzal, hogy megölték a csábítót, nemzedékekig eltartó vérbosszúk, nemzetségek közötti háborúk kezdődtek; így az államnak kellett beavatkoznia, akárcsak a többi bűnök: lopások, gyilkosságok esetén. A megesett lányt az apjának addig is meg kellett fojtania, most nyilvános kivégzésre került sor, a csábítóval együtt, elvégre – a bírák szerint – a férfinak kellett volna meggondoltabbnak lennie. Nem lehet belháborút kockáztatni csak azért, mert egyik-másik embert nem a feje vezérli, hanem a micsodája. A lopásokra szintén nagyon hatásos ítéleteket hoztak, nem mint délen, ahol a tolvajnak csak a jobb kezét vágták le; úgy az szerencsétlen azután tényleg rá volt kényszerítve, hogy a ballal elcsenjen ezt-azt, valahogy meg kellett élnie; itt a fejét vágták le, azután egy sem lopott többet. Persze az idő, meg a kapzsiság kikezdték a régi törvényeket is; Keszi korára már a tolvaj életben maradhatott, ha beleegyezett, hogy rabszolgának adják el; sőt még a rabszolga is megmenekülhetett: ha a lopott érték kisebb volt egy tyúkénál, csak a szemeit szúrták ki. Azután a gazdája dönthetett: megöli-e a haszontalan kenyérpusztítót, vagy tartja a haláláig, ha már a háza népének nem tudott rendet szabni. A lányok becsületét sem védték már olyan szigorúan: ha a két család kiegyezett, a csábítója vagy elrablója kifizette érte a vételdíjat és feleségül vette, az állam nem avatkozott bele; csak a vételdíjat határozta meg, mert kapzsi emberek kihasználva a jövendő vejük kiszolgáltatottságát, még annak az ingét is elkérték volna, és erre a nőrabló családja rendszerint fenyegetőzéssel válaszolt.
– A lázadók miatt is kell pár ember, nehogy kárt tegyenek benne – mondta Keszi.
– Benne leghamarabb kend fog kárt tenni. Akkor, ha kell, szívesen segítünk – szólt bele egy másik is a többi felé hunyorítva.
– Ne szemtelenkedjél, mert ha megharagszom, egész éjjel őrségben állsz. Amíg én vagyok a parancsnokotok, azt teszitek, amit én mondok.
– Jól van, no, nem kell olyan zokon venni, néha tréfálhat az ember. A szóbeszéddel még lehet feleselni; nem kürtszó, hogy szent legyen.
Ünikünnel a beszélgetés már nehezebben ment, megint csak szótlanul lovagoltak egymás mellett, pedig olyan egyszerű volt az egész: a lányt még egy darabig bolondítja, aztán, ha lejár a három éve, feleségül veszi. Omurát addig várhatja a Krimi-szorosban, hátha Lövédi arra téved. Majd nős emberként üzen neki, ne öregedjék ott meg hiába, elvégre nem rossz fiú ő sem. Szabolcsnak valahogy csak kimagyarázza; ha majd a sógora lesz, biztosan ő is nevetni fog a csalafintaságon. Csak éppen valami nagyon okos dolog jutna most az eszébe, hogy elkezdje a beszélgetést, és lássa a lány: az ő feje sem egy tökindán termett.
Amikor Khamligba értek, a lány szólalt meg:
– Szépek ezek a házak, igaz?
– Igaz.
– Nem szeretne kend is egy ilyenben lakni?
– Hát, ... sohasem gondoltam rá.
– Pedig gondolja meg, kend gazdag ember, egy illának a fia; megvehetne egy ilyen házat, akár a legszebbet, aztán feleségül venne egy rendes kazár lányt, és itt élne.
– Én vezéri családból származom, akármikor szükség lehet rám, nem hagyhatom ott a törzsemet. Rendes ember elfogadja a tisztséget, amelyet a Jóisten ráró, és teljesíti az ezzel járó kötelességeket. Meg mit is csinálnék itt egész nap?
– Otthon mit csinál? Járkál az állatok után.
– Az az igazi élet, Ünikün. Reggel, amikor a nap felkel, minden harmatcsepp úgy fénylik a fűszálakon, mint egy-egy gyöngyszem. Az ember végignéz az állatokon, és tudja, hogy mind az övé, ő nevelte fel őket, ő védte meg a farkasoktól-tolvajoktól. Ha megindul a szellő, hozza a puszta jó illatát, amit csak otthon érezhet az ember. Itt a városban az unalom öl meg, alig várjuk, hogy hazamehessünk a rokonaink közé.
– Kend a kazárok között nem szereti? !
– Hát... ők is emberek, de mindenkinek a saját törzse a legkedvesebb.
– Le is néz minket, kazárokat biztosan. Ne is tagadja, érzem én. Pedig mi kazárok vagyunk az uralkodó nép, kendtek is nekünk szolgálnak.
– Nem szolgálunk mi senkinek. Ezt a három év katonaságot kell lerónunk, de ezt magunknak is csináljuk. Ha nem védenők meg a határokat a besenyőktől, azok minket is kirabolnának, nemcsak titeket.
– Látja: kend most elárulta magát. Hallottam már rég, hogy kendtek született lázadók, semmi hűséget nem éreznek a kagán iránt, csak az alkalmat lesik, hogy újra fellázadjanak, de ne feledje: ha fellázadnak, minden bulgárra legalább két kazár vagy magyar jut.
– Hát legalább annyi kellene is. Ha jól meggondolom, elég se lenne. – Változhatott a világ, ahova akart, egy kazáriai kisebbség csak a régi bulgár dicsőséggel büszkélkedett.
– Na, ne mérgesítsen, mert úgysem sikerül felbosszantania. Ma nagyon jó a kedvem. Inkább nézze azt a házat, én már rég nézegetem, hát nem pompás? Az ablak melletti függönyök ugyan csúnyák, én halványzöld selyemfüggönyöket tennék, sokkal jobban illenék a fal színéhez, és az udvaron a szőlő is rosszul van vezetve, de a ház maga szép, nem?
– Nincs olyan ház, amelyik szebb lehetne egy jó szellős sátornál. A férfiembernek a sátor a lakása, a puszta a hazája; hétszámra a lábán izzad és fagy meg a kapcája.
– Kendtekkel, férfiakkal sohasem lehet komolyan beszélni.
– Ezt mind komolyan mondtam.
– Akkor az még rosszabb. Nem gondolja, hogy néha jó lenne meghallgatnia valakit, aki a fővárosban nőtt fel? Esetleg kendre is ragadna valami.
Akármennyire is különböztek a terveik, csak egyre kedvesebbek lettek egymásnak. Este, mikor hazamentek, és kettesben maradtak, Keszi mélyen belenézett Ünikün szemébe. A lánynak gyönyörű szemei voltak: nagyok, csillogók; úgy melegítették a fiú szívét, mint két parázs. Amint álltak egymással szemben egy szó nélkül, pont egyforma magasak voltak. Aztán mind fogyott-fogyott a távolság közülük, amíg Keszi meg nem csókolta a lány arcát. Az hirtelen elhúzódott:
– Hol tanulta kend az ilyesmit?
– Veled szeretném tanulgatni.
– Azért tud ilyesmiket, mert sokat járt a nők után.
– Járt a fene utánuk, amikor csak az elejüket szeretném...
– Ne tréfálkozzék, mert tudom, hogy hol tanulta!
– Akkor mondd meg nekem is, én már elfelejtettem.
– Megmondta Omurát, hogy kend miért jár Khamligba.
Keszi már sejtette, hogy mi lehet a baj, magyarázkodni kezdett:
– Te láthattad, hogy nem én járok Khamligba. Egész nap itt szoktam lenni; ha megyek, csak veled megyek, vagy élelmet vásárolok az embereknek.
– Ne hazudjon, mert tudom én! Omurátban legalább volt annyi becsület, hogy megmondta az igazat. Persze azoknak a szégyentelen idegeneknek Khamligban mindent szabad; saját bíráik vannak, azt csinálnak, amit akarnak; azt is, amire egy becsületes kazár lány nem is gondolhat. Azt mondják: a kalízoknál négy tanú kell ahhoz, hogy egy lányt el tudjanak ítélni, és még akkor is csak bezárják, ha vétkes. Kendtek férfiak ezt ki is használják, összeszednek mindenféle betegséget; és végül, ha megnősülnek, annak is csak a kazár asszonyok látják majd a kárát.
– Őszintén mondom Ünikün, én nem jártam ilyesmiért Khamligba. Ami pedig a „szégyentelen idegeneket” illeti, délután még közéjük akartál költözni.
– Közéjük is költözöm! Itt, a fővárosban nőttem fel, és itt is maradok! Persze kend ebből semmit sem ért, és nem is akar megérteni semmit. – Ünikün érezte, hogy be kell mennie, mert mindjárt elsírja magát. – Mit érdekli kendet, hogy én mit gondolok, mire vágyok, mit akarok; de nem baj, majd kapok én egy rendes kazár férfit, aki megbecsül.
Mire Keszi válaszolni tudott volna, Ünikün már bent is volt a házban.

Jól mondják: az ördög nem alszik, amikor a legjobban mennek a dolgok, akkor rontja el. Pedig egy darabig jól mentek, mert két ménló összerúgott, az egyiknek a lába eltörött, le kellett vágni. Ezután már hús is került a kása mellé; a tartalék két nagy cserefa csöbörben, a sós vízben állt; földbe ásva, a hűvösben. Fegyveres őrrel kellett őriztetni, hogy tovább tartson. Amikor a bulgárok közül volt az őr, akkor ők laktak jól a kazárok csöbréből; amikor meg egy kazárra került sor, pont fordítva történt; így mindenki nagyon elégedett volt, főleg Keszi, aki a szerelemtől már nem is látott-hallott, csak a kisasszony selyemnadrágjának a domborulatait leste.
Kell-e ennél jobb élet: az egyik főnök elmegy világgá, a másik meg nem lát és nem hall?
Pont, amikor ilyen jól ment minden, az ördög akkor hozta vissza Omurátot. A csel, amellyel Keszi elküldte, lassan nyílt titokká vált az összes bulgár előtt, majd a kazárok közé is átszivárgott valahogy, és azok a vezérük után üzentek. Amikor megérkezett, nagyon dühös volt, azonnal Keszit kereste:
– Megmondtam, te semmirekellő, nehogy keresztezni merd az utamat! Te küldtél el a Krímbe, igaz?
– Te csak találgasd, hogy ki volt! Egy kis szerencsével még eltalálhatod.
– Nem kell nekem találgatnom. Állj ki velem párbajra, meglátjuk, hogy ki milyen legény!
Keszi tudta, hogy marhaság kiállnia ezzel a behemót emberrel párbajozni, de nem volt mit tennie; ha visszautasítaná, a saját emberei is gyávának tartanák.
– Ha azt kívánod, megkapod – mondta. – Kiállok veled botra.
– Ölre kiállni félsz, mi? – nevetett Omurát. – Félhetsz is, mert amilyen csökött vagy, úgy belevágnálak a földbe, hogy az anyádnak kapával kellene téged megkeresnie.
– Mondtam: ha van hozzá bátorságod, botokkal megküzdhetünk.
– Nekem ne lenne hozzá bátorságom? Veled szemben akármikor lesz, Csalános.
– Hagyj egy kicsit holnapra is a dicsekvésből, akkor majd inkább elhisszük!
A fegyveres párbajt egy ájisád már rég megtiltotta, így valóban csak botokkal vívhattak. Levették két kopjáról a vasat, és maradtak a nyelek. Összemérték, egyforma hosszúak voltak.
– Úgy gondolkozzál apróság, hogy ez az utolsó napod!
Keszi nem beszélgetett, de szót fogadott: gondolkozott: hogyan is lehetne már az első pillanatban leütni ezt a nagy marhát? Ha már belekényszerült ebbe az őrültségbe, és elérte azt, hogy botokkal küzdjenek meg, legalább vigyáznia kellene, hogy ő legyen a gyorsabb. Nemcsak gyorsnak kell lennie, de elég ügyesnek is ahhoz, hogy ennek a kajlának nagy baja ne essék. Isten őrizz: egy haláleset vérbosszúk sorozatát indítaná el a két család között, és talán még a törzsekre is átterjedne. Meg nem is érdemelné meg Omurát, hogy agyonüsse, lehet akármilyen ember.
A katonák kíváncsian gyűltek köréjük. Volt, aki a vezérének drukkolt, mások csak szórakozni akartak; nem mindennapi mulatság az, hogy a főnökök egymást ütik agyon.
Az összecsapás csak rövid ideig tartott. Keszi mindjárt az elején egy erős ütést kapott a fejére, és összeesett. Omurát dühösen püfölte botjával a mozdulatlan testet, amíg Szabolcs elő nem került valahonnan, és rá nem kiáltott a bulgárokra:
– Állítsátok meg azt az őrültet, még agyonveri! – A következő pillanatban öt-hat marok fogta le Omurátot.
– Engedjétek, hogy végezzek vele! – hágyászkodott amaz.
– Végzel te mindjárt saját magaddal, mert mindjárt négyfelé hasítatlak! – üvöltötte Szabolcs. – Hogy mertél botot emelni az egyik bajtársadra?!
– Párbaj, ne avatkozzál bele!
– Nézze meg az ember: akkora háta van, hogy egy ökrös szekér megfordulhatna rajta, és nem szégyell ezzel a falásnyi legényecskével viaskodni! Inkább azt mondd meg, hol tekeregtél eddig!
– Éppen azért állok bosszút, ez a csaló küldött el.
– Ezt még megbeszélgetjük, most menj vissza a sátratokhoz. – Utána Szabolcs a bulgárokhoz fordult: – Nem szégyellitek magatokat, agyonütik előttetek a vezéreteket, és ti csak nézitek?
– Párbaj volt.
– Párbaj! Ha még egyszer ideteszi a lábát ez a semmirekellő kazár, eltöröm.
– Azt mi is megtennők örömest, csak kapnánk már engedélyt rá!
– Két lába van, valahogy csak megosztozunk. Ide többet egy kazárt sem engedek be. Maradjanak a szomszédban a kötekedő természetükkel; ha baj van, kürttel áthívjuk őket! Ti pedig orvost hívjatok azonnal a vezéretekhez, hadd lám: lehetne-e belőle még valamit csinálni!

Ötödik fejezet,
amelyben az apró bulgárt egy jó tündér megmenti, és ez nem mese
„Lakhelye tél idején e két városban van, amidőn a tavasz eljön, kimennek a mezőkre és mindaddig a városba nem jönnek, míg ismét tél lesz.”
Gardezi 11. századi afganisztáni földrajztudós a kazárokról (gróf Kuun Géza fordítása; MHK: 154. oldal)
„Hwārimből viszik ki a(...) kecskebőröket, viaszt, nyilakat, nyírfát, sapkákat, halenyvet, halcsontot hordót, borostyánkövet, szagrént, mézet, mogyorót, sólymokat, kardokat, mellvérteket, hangát, a Saqalibából való rabszolgákat, juhokat és marhákat. Mindez Bulgárból származik. (...) Szamarkandból (...) a törökök felé brokátszöveteket, mumurğal nevű vörös ruhaszöveteket, lenvásznat, sok selymet, valamint belőle készült ruhaneműket, továbbá pisztáciát és diót szállítanak.”
AL-Mugaddāsi mohamedán geográfus a káliz kereskedőkről (Kmoskó Mihály fordítása, Zimonyi István átdolgozása, 8: 128. és 129. oldal)

Keszit átvitték a bulgárok sátrába, lefektették a subájára. Nem mozdult, de valamennyire még lélegzett.
– Milyen orvost hívjunk? – kérdezte az egyik embere.
– Ide semmilyent sem érdemes, nem tudnak ezek a kazárok semmit se. Én majd ráolvasok valamit – válaszolta egy másik.
– És ha meghal?
– Hát akkor nem lesz, aki többet parancsolgasson nekünk. Valahogy csak kibírjuk azt is bőgés nélkül. Biztosan nem én leszek az első, aki megsiratja.
– Én se. De még az utolsó se.
– Jó, hogy szóltál. Már sajnálni kezdtem a könnyeidet, hogy elfogynak egy főnök miatt.
Keszi még nem költözött át a másvilágra, de már az ittenien sem volt. Néha felrémlett előtte a sátor belseje, néhány harcos, aztán megint minden elsötétült.

Másnap Csaliskán jött be az udvarra, Keszi legidősebb nővére, akit az egyik magyar nemzetségfőhöz, Álmoshoz adtak feleségül, és ott lakott a városban. A rossz hírnek szárnyai vannak, meghallotta, hogy mi történt, és átjött megnézni az öccsét, elvégre valamikor ő is pelenkázta.
Nagy hangon ripakodott rá a katonákra:
– Miért nem hívtatok orvost?
– Minek azt ide? Meg tud ez halni a nélkül is, ha meg akar.
– Kend jól tenné, ha kiállna néha a napra, hogy érjék még az agya. Elnézik, hogy a vezérük a lelkét itt kileheli, és még csak egy szót sem szólnak egy értelmesebb embernek.
– Honnan lehet tudni, hogy ki az? Magának sincs felróva semmi a homlokára.
Csaliskán csak legyintett: – Bolond lyukból bolond szél fúj –, és hazavitte Keszit a lakásukba.

Keszi arra ébredt, hogy egy zsidó orvos ápolgatja. Fején egy nagy kötés volt alul száraz, felül vizes ruhákból, teste sajgott mindenfelé; most már meg tudta volna számolni, hány ütést kapott. Ha szétnézett, azt se tudta, hol van; itt még sohasem járt. Biztosan ez már a másvilág – gondolta, bár túlfelől egészen másnak képzelte el.
Aztán lassan megkezdett ismerkedni a családdal: Csaliskánra nem emlékezett, ő még a bölcsőben vitézkedett, amikor a nővérét férjhez adták; hát megismerte most, a gyerekeit is: a legnagyobbik lány ugyan már férjhez ment, a két legidősebb fiú, Árpád meg Libundi meg otthon, a pusztában kóborolt az apjukkal meg az állatokkal; csak a családnak kellett itt laknia a kazárok között, nem utasíthatták vissza az ájisádok szíves meghívásait; de ott volt Ücsöb, meg apróságok is; egy még a bölcsőben, az a rikoltása után csak leánygyermek lehetett. Hiába került át a vezérség a Lövédiekhez, úgy látszik: az Isten csak az Ügyek nemzetség fejét kedveli, őt áldotta meg ennyi egészséges utóddal. Igaz, úgy mondják: a magyaroknál az esőért és a gyermekért nem kell könyörögni, jönnek azok könyörgés nélkül is.
Egy szöszke, öklömnyi leányka egészen Keszi mellé bátorkodott, úgy suttogta:
– Kücsid bátya, hal-e meg hamar?
– Miért olyan sürgős ez neked? – suttogott Keszi is.
– Azért, mert édesanyám mind kendet babusgatja. – felelte a csöpp okoska.
– Hadd el, rám fér; rég nem babusgatott senki.
Ücsöb, akinek már több esze volt, oktatni kezdte a húgocskáját:
– Nem szabad ilyent kívánni hangosan, te buta!
Ez az Ücsöb valami betegség miatt maradhatott otthon, mert már jó nagyocska gyermek volt, elbírta volna a vándorlást az állatokkal. Nagy jövőt jósoltak neki, mert hetedik gyermekként született a hét hetedik napján, és harmadik fiúgyermekként, mint ahogy a neve is mutatja.
Egy másik apróság bal felől kedveskedett:
– Ha kiszúrnám a kend szemét, megharagudna-e?
– Még nem próbálgattam senkivel, de az ilyesmiért meg szoktak.
– És mit csinál, amikor haragszik?
– Olyankor nyersen eszem a gyermekeket.
A fiúcska szemei kikerekedtek:
– Kend is jól elbolondult itt a kazárok között!
– Hol hallottad ezt te?
– Édesanyám mondta.
– És még mit mondott?
– Azt, hogy aki a mi családunkból való, az okosabb is lehetett volna.
Férfiléptek hallatszottak, majd Szabolcs jött be.
– Kend már megint eljött? Hiába jár annyit ide, úgysem hal ez meg – világosították fel őt is az apróságok.
Szabolcs amikor látta, hogy Keszi magához tért, vele állt szóba:
– Hogy vagy Kücsid? Látom: túlról visszaküldtek.
– Igen, azt mondták: még nőjek egy hajkunkorodásnyit.
– Pedig a fejed már eléggé megnőtt; jól rávágott az a marha. Szerencsétlenségedre talált egy másikat is, aki odatartotta. Nem kellett volna kiállnod ellene; ha szólsz nekem, adtam volna én neki párbajt, hogy még most is emlegetné.
– Nem lehettem gyáva az embereim előtt.
– Az embernek nem is kell gyávának lennie, elég, ha okos. Megmondtad volna, hogy üljön a párbajozás, amíg egyet... amíg a bajom elvégzem; és míg odavagy, szóltál volna nekem. Még el se kezditek, mire én befejezem.
– Most már az én eszem is megjárná.
– Most már járhatja. Jó, hogy nem a túlvilágon kezdtél el gondolkodni.

Hatodik fejezet,
amelyből kiderül, hogy az embernek nagy ellensége a saját kishitűsége
„Leküzdhetetlenné válnak azok az akadályok, amelyeket mi képzelünk magunk elé.”
Réti Tamás
Azért a legényért nem adnék egy hagymát,
Aki a lány előtt eltátja a száját.
Eltátja a száját, összehúzza magát,
A fene enné meg azt a málé száját!
(marosszéki népdal)

Amikor Keszi fölkelhetett, első gondolata volt, hogy Ünikünt fölkeresse. Vajon mi történhetett ez alatt az idő alatt; az a gazember Omurát eddig el is csábította biztosan. Nemrég mondta Szabolcs, hogy a házuknál a bulgárok a kazárokkal alaposan összezördültek: hat ember meghalt mindkét részről, a többiek is úgy össze voltak faricskálva, hogy már nem voltak jók semminek. Ő kirakta az összest, most magyarok őrzik a családot.
Milyen ürügyet találjon, hogy bemehessen?
Fél napig távolról kerülgette a házat, aztán belevágott: lesz ami lesz, bement. Amikor benyitott, újra együtt találta Ünikünt és Omurátot.
– Mi van, Csalános; te még mersz élni? – kérdezte Omurát.
Keszi csak Ünikünt nézte; a lány nagyon jókedvű volt, nevetett a kazár mellett, vidám arcocskáján, csillogó szemein tündökölt a boldogság. Egy pillanat alatt felmérte a helyzetet: igen, jól gondolta: amíg ő a hátát nyomta, ezek egészen összemelegedtek. Most már mondania kell valamit, mert csak áll és bámul, mint egy borjú az új kapura.
– Szabolcs nincs itt? – nyögte ki valahogy.
– Láthatod, hogy nincs! Hacsak el nem bújt a sótartóban. – Omurát válaszán Ünikün is nevetett, szép csilingelő kacagása mint a kés hasított a fiú szívébe.
Mit keres ő itt? Tudhatta volna, hogy már fölösleges; eljött bolondul, hogy kikacagják!
Mint egy alvajáró hátrált ki az ajtón; ő sem tudta hogyan került ki az utcára. A gyönyörű őszeleji napsütésben mintha az ég is elborult volna számára, betegeskedéstől elgyengült mellére nyomasztó súly nehezedett, alig tudott levegőt venni. Milyen szép is volt, Istenem, és milyen csúnyán kellett végződnie!
Visszagondolt a nyári napokra, amikor együtt lovagoltak Khamligba; milyen szép is volt a lány, milyen vidám volt mindig, hogy csevegett, mint egy kis madár; és mekkora barom volt ő, hogy folyton visszautasította! Mikor arra célozgatott a lány, hogy együtt fognak lakni Khamligban egy szép házban, miért kellett elrontania a terveit, hogy számára csak a puszta ér valamit?
Mibe került volna, hogy azt mondja: igen, én is ott szeretnék lakni?
Omurátnak persze van esze, mindent megígér a lánynak, pedig ő sem fog beköltözni soha ebbe a bolond városba, Nagykazárlikába, ahogy a pusztán nevezik, de mindent megígér, bármit is kíván a lány.
Amikor megvette neki a selyemszalagot, hogy simogatta azt a virágos selyemkaftánkát is; mibe került volna neki, hogy megvegye azt is? Kellett a pénz a katonák élelmezésére? Mit ért vele? Nem éhen haltak, hanem egymást ölték halomra. Bezzeg Omurát biztosan mindent megvesz a lánynak.
Igen, akárhogy is veszi, nagyon durva volt; folyton ellenkezett, kigúnyolta a lányt. Mindent meg kellett volna ígérnie – mondta az esze, de a szíve érezte: annyira szerette, hogy nem tudott volna hazudni neki.
Amikor a görögdinnyét megvette, a legszebb szeletet neki nyújtotta, közben az járt az eszében, hogy mit gondolhat most róla a lány, mire véli az ajándékozást? Omurát bezzeg nem fél, ő ajándékot is vesz. Meg sokkal jobb képű, magasabb, erősebb, mint ő.
Igen, ez az igazság, nincs mit takargatnia; ha lány lenne, ő is egy ilyen délceg legényt szeretne biztosan; nem csoda, hogy Ünikün is azt teszi. Különben is megmondta, hogy egy rendes kazár fiút keres, mert csak az tudja őt megbecsülni.
Más már nem is ember ezeknek a városi lányoknak, csak az ilyen hetvenkedő hűbelebalázs legények tetszenek nekik.
Végeredményben nem történt semmi különös, megszokott dolog, hogy a fiatalok szerelmesek lesznek – a gyerekbetegségek után rendszerint ez következik –, és az is gyakori, hogy a szerelmet nem viszonozzák. Csak ennyi történt vele is, miért kell eltúloznia? Omurát szebb és ügyesebb, hát övé a győzelem.
Mit veszített ő?
Végeredményben semmit. Ha majd ez az érzelem a szívében elhamvad, kap ő lányt még eleget, minek eméssze magát? Jobb, ha nem is gondol rá. Letelik hamarosan a három év, hazamehet az édesanyjához meg a húgaihoz; milyen rég nem látta őket, Istenem!
Azok az ő családja, nem ez a lány, aki kinevette.

Este Zengine asszonynak a szolgákkal kellett vesződnie. Mióta Szabolcsot az apja fölrendelte a palotába, minden gond az ő nyakába szakadt; ez a mihaszna nép az egész vagyonát fölzabálja, és nem csinál semmit.
Zengine asszony kiabált, a szolgák megpróbáltak serénykedni, vagy legalábbis úgy tettek, mintha serénykednének; senki sem vette észre, hogy Ünikün, aki aznap korán lefeküdt, szipog magában.
Szegény lányban egy világ omlott össze, amit édes álmodozásból épített fel.
Mennyit várta, hogy Keszi visszatérjen! Először, amikor csak úgy eltűnt hirtelen, állandóan találgatta, hogy hol lehet; aztán amikor elmesélte Omurát, hogy valami buta férfitréfa miatt összeverekedtek, és Keszi megsebesült, mennyit várta nap mint nap a felgyógyulását! Figyelte a kaput: ő jön-e be; ha szapora férfilépteket hallott, hasonlókat, mint a Keszié, hogy megdobbant a szíve. Ma valóban visszajött, kicsit sápadtan, lesoványodva; belép a sütőházba, és azt kérdezi: – Szabolcs nincs itt? – Amint megtudja, hogy nincs, elmegy; őt még szóra sem méltatja, még annyit sem kérdez: – Hogy vagy Ünikün?
Ezt érdemelte ő annyi sóvárgás, epekedés után?!
Végiggondolta az egész kapcsolatukat: mennyit gondolkozott, miként állhatna szóba vele, amíg eszébe nem jutott, hogy az íjat eldugja, így a jövendőmondóhoz is kimehetett egy kis segítségért; aztán amikor elérte, hogy együtt lovagoljanak, milyen boldog volt, Istenem; hogy remélt, hogy tervezett, milyen szépek is voltak az álmai!
Keszinek akkor sem kellett semmi abból, amit ő eltervezett; milyen buta volt, hogy nem ébredt rá: ezt a legényt ő nem érdekli; ha szeretett is, az is csak újholdig tartott, amíg a varázslat. Csak addig volt engedelmes, amíg minden héten bevarrhatott egy megkuruzsolt hajszálat az ingébe.
Nem, ő nem akarta tudomásul venni a tényeket, ő mindent megbocsátott; még a pusztába is elment volna vele szívni a port meg a trágyaszagot az állatok után, csakhogy az övé lehessen.
Talán neki kellett volna megszólítania?
Mindig ő, a lány kezdte a beszélgetést, a délután is ránevetett a legényre, észre kellett vennie annak még férfi létére is, hogy neki nevet, az ő megjelenésétől lett hirtelen olyan boldog, a figyelmét akarja magára vonni a kacarászásával.
Igen, meg kellett volna szólítania, de Omurát előtt szégyellte, hogy lány létére ő kezdje a beszélgetést.
Ez az Omurát is mindig ott van, ahol nem kellene; úgy az emberre akaszkodik, mint a bojtorján, nem lehet tőle megszabadulni. Különben rokonszenves fiú, mindent megvesz ajándékba, csak rá kell gondolnia, ki se kell szólnia a száján; azután meg hogy könyörög azokkal a hűséges kutyaszemeivel: csak egy puszit viszonzásul.
Nem rossz fiú, de azt, hogy ma ott volt, sohasem fogja neki megbocsátani.

Hetedik fejezet,
amelyben az Olvasó egy kis kóstolót kap a pásztorok idillikus életéből; 
nem sokat, nehogy megkívánja
„Sátraik vannak, és oda mennek, hol a legeltetésre fű kínálkozik”
Ibn Ruszta 10. századi arab polihisztor (gr. Kuun Géza fordítása, MHK:168. oldal)
„A kazárok és az alánok szomszédságában, köztük és a Nyugat között elterülő vidéken négy török nemzet van, akik leszármazásukat egyetlen őstől eredeztetik. Ezek részben nomádok, részben földművesek. (...) Királyaik nomádok.”
Mascudi 10. századi arab geográfus (Kmoskó Mihály fordítása, Zimonyi István átdolgozása; 8: 182.,183. oldal)
„...a rúszok a Dnyeper folyón jönnek, átkelvén Fekete Bulgárián Kazáriába mennek.”
Bíborbanszületett Konstantin (DAI: 42. fejezet)

Mire Kesze – ezután már így kell Keszit szólítanunk, katonaviselt embert tiszteletlenség becézni – hazatérhetett a törzséhez, már a hó is leesett. Az apja, Künés, a törzs illája nem győzött csodálkozni, hogy serényedett meg ennyire a legény a három év alatt; azelőtt olyan elmélázó volt, kétszer is nekiszólhatott az ember, amíg egyszer megmozdult. Valóban mindenbe belekapott, csakhogy elfoglalja magát, és ne tudjon Ünikünre gondolni.
Náluk a tél a legnehezebb évszak volt; amikor hó borította a földet, alig talált a jószág élelmet. A lovakat engedték előre, kemény patáikkal feltörték a hó kérgét, a múlt heti ólmos eső eredményét, úgy keresgéltek valami ennivalót alatta; utánuk a juhok jöttek, érzékeny szájukkal megkeresték, amit a lovak meghagytak. Ha majd vastagodik a hótakaró, a szélnek kitett domboldalakra kapaszkodnak fel, ott a nyáron megkímélték a füvet; most messzire szürkéllik a havas határban, miután a múlt heti szél kitakarta. Mikor elfogy ott is, leereszkednek a folyók mellé; akkorra már vastag jég fogja borítani a mocsarakat, megbírja az állatokat. Miután mindent lelegeltettek ott is, még a part menti fák rügyeit is, jönnek vissza a napnak álló verőfényes oldalakra, ahol a nyáron szintén megkímélték a füvet, hogy kora tavasszal – amikor a napsugarak kivékonyítják a hótakarót – az állatok elérhessék.
A felhős ég alatt a délután már estébe hajlott, le kellett ereszkedniük egy szélvédett szárazvölgybe; mindig ott éjszakáznak, amikor errefelé legeltetnek.
A völgy alján, ahova a hólevek tavasszal majd lecsörgedeznek, hosszú csíkban lappangott a hó alatt a csupaszra legeltetett tarló, azt kellett megkosaraztatniuk, hogy a következő évben a bérlők felszánthassák.
A két szánnal négy ember már odaérkezett; meghozták a lészákat, keresztbekötött kihegyezett karókat, amelyek között a farkas nem férhet be; és megkezdték felállítani. Az üvegesre fagyott földet baltával vágták fel, így a karókat be lehetett verni. Amint Keszéék leértek, ők is nekifogtak; hamarosan a sok lésza egy tágas karámmá állt össze. Ki kellett támasztani mind a két felől, nehogy valamilyen vadállat vagy a megriadt juhok eldönthessék.
Miután elkészült a karám, a kutyák a juhokat beterelték. A lovak köré karámrudak kerültek, hézagosan, csak azért, hogy szét ne nyargaljanak, ha az éjszaka megriadnak; ők a fejüket összedugva, hátrafelé rugdosva fogják megvédeni magukat, ha a farkasok az embergyűrűn átsurrannak.
Az állatokat elrendezték; ideje volt, hogy magukra is gondoljanak; sátorhelyeket jelöltek ki a karámok körül, megtisztították a hótól, majd felhúzták az apró sátrakat. Belül fekvőhelynek gyékényszőnyegeket terítettek le, rá összehajtogatott nemeztakarókat; a fagyos föld hideg lett volna még a subán és a suba csüngőjén keresztül is.
A legöregebb szolga, akit Farkasfogónak csúfoltak a karámok körül egyforma távolságra lefektette a kutyákat. Az okos jószágok szolgálatkészen heveredtek a hóra; megtanulták már, hogy reggelig ott kell maradniuk.
A sátrakban kis tüzeket gyújtottak, a felforrott vízben meglágyítottak egy-egy maroknyi kölesszemet meg egy-egy darab fagyott húst; sokáig főzték, hogy a szemek puhára és jóízűre duzzadjanak, a hús se legyen rágós; megették, majd ittak a léből is, zsír maradt abban; a maradékot és a csontokat kivitték a kutyáknak. Ha majd a folyók mentén legeltetnek, és éjszakánként a lékek alól halásznak, jóízű halászleveket főznek, bővebb kosztjuk lesz azoknak is.
A parazsat egy kis gödörbe húzták, földdel betakarták, hogy levegőt ne kapjon, majd vékony száraz fákat szúrtak a parázs közé, azok ott elizzanak egész reggelig anélkül, hogy elégnének, a füstöt a húzat úgyis kiviszi a sátorból; ha baj lesz, csak kihúznak kettőt a parazsak közül, lesz mivel meggyújtaniuk a fáklyákat.
Teljesen besötétedett, a borús égen keresztül egy csillagsugár sem tudott áthatolni. Minden sátorba három ember jutott; elzárták a tetőn a füstkivezetőt, és elhelyezkedtek a fekhelyükön. Kesze betekerte magát a subájába, aludni próbált – tudta: ha jönnek a farkasok, a kutyák úgyis felköltik őket –, de a lába a csizmában a sok kapcában is fázott. Egy darabig tűrte, majd kivette az íjzsákból az íjat, és a zsákot felhúzta a lábaira. Fennebb a suba hosszú szőrei tartották a test melegét. Jó lett volna egy nagy tüzet rakni, de nem volt annyi fa, hogy még erre is jusson. Mellette az öreg szolga szólalt meg:
– Alszik-e kend?
– Jó lenne egy kicsit.
– Nem kell azzal sietni, reggelig úgyis túl sok idő van. Télen hosszúak az éjszakák, főleg itt a jószág mellett. A többi úri fiú most otthon alszik a jó meleg házban, az asszony mellett, mert akinek pénze van, az feleséget is vásárolhat magának. Kend már szerzett-e?
– Még nem.
– Rosszul teszi, ha nem siet. Az ember addig éljen jól, amíg fiatal; öreg korában már ha akar, sem tud, hiába jön meg hozzá az esze. Lennék csak én az illa fia, lenne hozzá eszem, hogy miként kell élni; nem fagyoskodnék itt a jószág mellett.
Kesze jobbnak látta, ha másra tereli a szót:
– Vajon a farkasok járnak-e erre az éjjel?
– Nem kell emlegetni őket, anélkül is jönnek. Minden nyáron megpucoljuk a földeket tőlük, télen mégis falkában járnak. Az északi erdőségekből jönnek biztosan. Ott nyaranta elszaporodhatnak, télen meg a hó miatt nem tudnak vadászni. A hó kérge a könnyű nyulat megtartja, de a farkas belesüpped; az őzeket, szarvasokat meg a hosszú lábuk a hóból kiemeli, nem kell maguk előtt gyúrniuk; ezért szorulnak ezek a mi jószágainkra. Nappal az ember könnyen végez velük, de az éjszaka, amikor mi nem látunk, az övék.
– Úgy hallottam: kend sokat megölt közülük.
– Csak annyi marhám volna, ahánnyal végeztem, nem kellene most kendteknek szolgálnom; de ilyen az én szerencsém, már fiatalkoromtól ezt csinálom a kend családjában. Mi mást tehetne az ember, ha leszegényedik? Beáll valamelyik gazdagabb rokonához, ahol még egy falat étel neki is jut. Annyit dolgoztam életemben, hogy ingyen nem kellett tartaniuk, az biztos. Ez is jobb, mint a földet túrni. Valamikor azt is megpróbáltam, ráhajtott a nyomorúság, de nem nekem való. Régen gazdag emberek voltunk mi is, de az állataink elhullottak, azóta így kell élnem. Néhányszor próbáltam felvergődni, állatokat vettem, de sohasem volt szerencsém velük. Úgy, látszik, az Isten azt akarja, hogy kardácsként haljak meg. Nem is bánom már, csak a fiamnak legyen szerencséje! Ez a harmadik a fiam.
– Akkor kend is vett feleséget valamikor.
– Dehogy vettem, raboltam őt. Szegény ember a kardjával vásárol. Ebben az egyben szerencsém volt: olyan jóravaló feleségem volt, hogy sok gazdagnak, aki pénzért vesz, és azt, akit a szülei nagy gonddal kiválasztanak neki, nincs olyan. Miután megnősültem, többet nem mentem kalandozni. Azelőtt össze-összeálltunk mi szegény legények, egy-egy híres vezér után elmentünk, megraboltuk a szlávokat; még a németekig is elvoltam. A jövedelmen mindig állatokat vettem, jó szívós bulgár jószágokat, mert az idegenek nem bírják ki itt a telet; de sohasem volt szerencsém, az én kezem alatt mindig csak a más állatai gyarapodtak. Miután megnősültem, azután már sohasem volt szívem elmenni. Gondoltam: ha ottmaradok, az asszonyra és a gyermekre csak a nyomor vár.
Észre sem vették, mikor aludtak el, de még hajnal előtt arra ébredtek, hogy a kutyák erősen ugatnak. Gyorsan kihúzták a parázsló végű botocskákat, egy marék száraz füvet hajítottak rá, megfújták: fellobbant; meggyújtották a fáklyákat és kirohantak.
A csípős ködből apró porhó szitált, a sötétségben a fáklyák alig pár lépésnyire világítottak; hogy mi lehet azon túl, azt csak gondolni lehetett a kutyaugatás után. Szegény ebek félve húzódtak az emberek lábszáraihoz: nagy falka farkas ólálkodhatott a közelben. A fehér hótakaró a fáklyák fényétől ugyan világított egy kicsit, de a szürke farkasbundák csak eltűntek benne.
Az emberek körbevették a karámokat, fénnyel, vasak összeverésével és kiabálással próbálták távol tartani a fenevadakat.
Ha későre is, de megvirradt, az ég délkeleti része világosabb lett; az ember egyszerre csak azt vette észre, hogy a fáklyák fényén túl is jól lát már. El is oltották, ne vakítsa el a szemüket! A kutyák kezdtek megnyugodni: a farkasok elszéledtek, a sötétség hősei ők.
Újra az öreg szólalt meg, vastag hangon, mert már rekedt volt a kiabálástól:
– Ma megmenekültünk, de ha még egy napot éheznek, holnap éjszaka biztosan ránkjönnek. Jó lenne elejét venni a világosságban.
– Várjunk még egy kicsit, legyen teljesen világos?
– Úgy elbújnak addigra, hogy nem találjuk meg őket. Hat ember megvédheti az állatokat, már látnak; jobb lesz, ha mi a farkasok után nézünk.
Hat ember ott maradt, a többiek, köztük Kesze is, elindultak lóháton abba az irányba, amerre az előbb a kutyák ugattak. Egyszerre csak megálltak a lovak, nem akartak tovább menni: előttük volt a falka.
A csapat kettévált: Kesze, az öreg meg a fia hajtónak indult északnak, ahonnan a szél fújt; a többiek szélárnyékban, dél felől kerítették a falkát, hogy a hajtók az íjaik elé kergessék. Leheletük fehér felhőként úszott a fel-feltámadó szélben, dérként csapódott a bundáikra.
A három hajtó északnak tartott, majd keletnek fordult; hamar odaértek, ahonnan a szél a szagukat pont a falkához vitte. Ott eltávolodtak egymástól, és délnek fordultak. Addig a vadászok is elfoglalták a helyüket, a farkasok pont oda fognak menekülni – tervezték.
Egymástól jó hajításnyira lovagoltak, amikor a látóhatár megelevenedett előttük: a fehér hóban szürke foltok: az emberkerülő fenevadakat az éhség és a lovak szaga felbátorította.
– Fújja meg a kürtöt! Fújja meg már, mire vár?! – kiáltotta az öreg.
Kesze a szájához emelte, és belefújt:
– Segítsetek! – rikoltotta a kürt.
A farkasok már meg is támadták Keszét.
Először a ló orrát akarták elkapni, de a kopja olyan gyorsan csapódott az első felé, hogy az alig tudott elugrani előle. Még próbálkoztak egyszer, akkor Kesze meg is sebesítette egyiküket; erre körbevették őket, és a ló hátulsó lábait próbálták átharapni. Kesze forgatta a lovat, hátrafelé is csapott a kopjával.
A ló el akart rohanni; ez a végüket jelentette volna: teherrel a hátán könnyen utolérik. Közben az öreg meg a fia közelebb lovagoltak, és nyilazni kezdték a farkasokat. Azok gyorsan keringtek, ügyesen kitértek a nyílvesszők elől.
A ló forgott, fel-felvetette a farát, hogy rúghasson hátrafelé, de a rúgások a lovas súlya miatt túl rövidre sikerültek, majd hirtelen eldőlt: a farkasoknak sikerült átharapniuk az egyik hátsó lába izmait.
Kesze vigyázott, hogy talpra essen; a szablyáját vette a kezébe, azt gyorsabban mozgathatja; forgott jobbra-balra ő is, nehogy neki is a hátába kerüljenek.
A fenevadak többsége a lóra vetette magát, amelytől Kesze mér eltávolodott, a háta mögött csak egy maradt. Ekkor a fiú egy pillanatig megállt; hagyta, hogy a farkas a háta mögött bátorságra kapjon, és ugorjon; de aztán fordult, csapott is a szablyával a fenevadra, amely már majdnem a nyakában volt. Alig vágta le, már fordult is vissza, és vágott újra, mert egy másik túlról ugrott.
A többi farkas már mind a ló körül tolongott, éhesen tépték a gőzölgő húst.
Kesze most már kézbe vehette az íjat, volt ideje kihúzni, és ő is nyilazni kezdett. Ahogy meglőtte az elsőt, az vinnyogva kapott az oldalába fúródott nyílvesszőbe. A legtermetesebb Keszére nézett, majd hirtelen az öreg felé kezdett rohanni.
A többi utána; körbevették az öreget, dőlt az ő lova is ki alóla.
Az öreg még megállt a lábán, egyet fordult is a szablyával a kezében, de aztán elvágódott, és eltűnt a szürke tömegben. A fia lóháton vágtatott a segítségére; Kesze csak gyalog, futás közben is nyilazva.
A farkasok már menekültek egy-egy utolsót harapva a holttestekből. Dél felé ropogott a fagyott hó a lovak patái alatt: jöttek a többiek a kürthangra segítségül.
Az öregből a vadak nem sokat hagytak. A fia szomorúan nézte:
– A sok fázódástól fájt már a lába, menni is alig tudott; nem csoda, hogy nem tudott elég gyorsan forogni, miután a lóról lekerült. Sok farkassal végzett az életében; a Jóisten akarta így, hogy a farkasok végezzenek vele.

Nyolcadik fejezet,
amelyből kényelmesen meg lehet tudni, hogy az asszonybeszéd hajdanán mennyit ért
„A magyarok azt teszik, amit a dzsila parancsol”
Gárdezi 11. századi afganisztáni földrajztudós (gróf Kuun Géza fordítása; MHK: 167. oldal)
„...,házaik csak fából készült kunyhók.”
Ammianus Marcellinus a hunokról (Internet)
„Atilla palotája egy halomra építve uralkodott a központ felett, (...) Onegesius laka a palotától nem messze állott.”
Priszkosz rétor bizánci követ egy hun fővárosról (Jakab Elek fordítása)
„utcái és terei vannak, ügyes ácsok dolgoznak benne.”
682-ben Izrael misszionárius püspök egy másik „hun” fővárosról, Varachanról (Internet)
„Épületeik fából valók; télvíz idején azokban húzzák meg magukat; nyaranta sátrakban laknak szerteszéjjel.”
Ibn Hauqal 10. századi mohamedán geográfus a bulgárokról (Kmoskó Mihály fordítása, Zimonyi István átdolgozása: 8/II: 80. oldal)
„Mit eredményezett a felgyői ásatás? A falusiak búzát, rozsot, kölest, szőlőt termesztettek, állatállományuk pedig baromfi, disznó, ló, szarvasmarha, juh, kecske és kutya. (...) Voltak boronaházaik, vert falú házaik és téglaházaik.”
László Gyula régész a honfoglalókról (9: 24. és 25. oldal)
„Városaikban sok a nádház, kevés faház, és még kevesebb kőház van, mivel ők mindezt megvetik, inkább az egész nyarat és őszt sátrak alatt töltik.”
Otto freisingeni püspök a magyarokról a 12. században
„A haza az a hely, amelyhez a lelkünkkel kötődünk.”
Voltaire

Tavaszra kitört a járvány. A szegény állatok lila szájjal remegtek, valósággal égtek a láztól, aztán csak verték a földhöz magukat; egy darabig még rúgkapáltak, majd kimúltak. A Jóisten kiengeszteléséért a táltosok szigorú böjtöt javasoltak, húst-tejet senki sem ehetett; de ez sem segített: a dögvész csak dühöngött, már az emberek is haltak egymás után; főleg azok, akik a böjtöt nem tartották be.
Künés, az illa úgy járkált a beteg állatai között, mint aki megbolondult; hozzá sem lehetett szólni, olyan ideges volt. Fiát, Keszét is elkergette, pedig ő egy zokszó nélkül segédkezett.
Kesze hazafelé indult. A háztűzhely, vagyis a ház, ahol a családi tűz égett a Kicsi-Tana partján állott, ahogy ők a Donyecet nevezték. Most is megrezdült a szíve, ahogy a szülői házat megpillantotta: ott nőtt fel, ott szaladgált a pórban mezítláb a többi gyerekkel; azokat az alma- és körtefákat, amelyeket az apja ültetett, neki kellett nyaranta öntöznie, hogy ki ne száradjanak; hordta a Thanából bőrzsákokban a vizet két vénségtől jámbor lóval.
Lennebb a Tanagödre nedves földjén a veteményes és kenderes kertek látszottak, balra a kizöldült puszta; a nap még nem tudta kiégetni. A ház körül virgonc tyúkok keresgélték a szöcskéket, a légylárvákat meg az egérfiakat, közöttük néhány páva is; nem másért, csak hogy látsszék: úri család lakik ott, amely a fényűzésre is ad. Távolabb két tarka gólya lépegetett a sáskák után.
Csak a húgai voltak otthon, akik a szokásuk szerint nagyon megörültek neki:
– Jó, hogy hazajött kend, mit téblábol ott a sok beteg jószág között; azokon úgysem segíthet, még a végén kend is elkapja. – Magyar anya gyerekei voltak, otthon maguk között magyarul beszélgettek.
– A Jóisten kezében vagyunk; ha ő el akar venni, sehol sem menekülhetek meg.
– Az igaz, de azért még jobban teszi, ha itthon ül. Inkább azt mesélje el: milyen volt az élet a kazároknál! Igaz, hogy ott annyi ház van egy rakáson?
– Egymás mellett elég van. Bár láttam egymáson is. Úgy hívják, hogy emeletes ház.
– Bolondok-e, olyant miért csinálnak?
– Úgy látszik, a kazárföldieknek olyan tyúkféle természetük van, szeretnek a magasra ülni.
– És a sok ember mit csinál ott a városban egész nap?
– Futkároznak összevissza, mint a hangyák.
– De ha állataik nincsenek, mi dolguk lehet?
– Keresnek maguknak, csakhogy futkározhassanak.
– A kazár lányok milyenek, szépek-e?
– Dehogy szépek; olyan csúnyák, hogy az ember alig tud menekülni előlük; az ördög a gyermekeit velük ijesztgeti, ha rosszalkodnak. – Könyökölt fel a legény az aszott fatörzsaljra, amelyet valami emelvényfélének faragtak és gyalultak meg. (A nedves fa a házban hamar meggombásodott volna.) Jó vastag aszottalj volt, jó illatú, puha tapintású, szép vörös égerfa, enni is kényelmesen lehetett róla, szétálló gyökerei biztosan tartották, nem billegett. Ügyes mesteremberek már gyalult deszkákból új divatú asztalt is tudtak készíteni, de Künés nem költötte a pénzét modern badarságokra, ha a régimódit is lehetett használni.
Kesze nem véletlenül tette föl a könyökét, mert így a száját eltakarhatta: ne lássák a lányok, hogy a nevethetnék feszítgeti!
– Beszéljen már őszintén egy kicsit! – kérlelte az idősebbik húga, Jildiz.
– Őszintén mondom. A kazároknál az a lényeg, hogy az asszony minél csúnyább legyen. Tudják ők a magukét, mert ez két okból is jó: Először is az ilyen asszony nem tudja megcsalni az urát. Az alszegvégen ugyan volt egy, amelyik meg akarta – nem azért mondom, nem volt megszólnivaló fehérnép ő sem, csak a közepe tája volt egy kicsit kajtár, meg az esze tokja egy kicsit üres; úgyhogy el is kottyantotta a szíve meg a mit tudom én a mije vágyát –, hát ahogy híre ment, a szomszédjai mind elmenekültek otthonról. Szegény férje másnap kérni akart valamit, ha jól emlékszem egy bőrlyukasztó árat; bemegy az egyik szomszédba: teljesen üres minden, be a másikba: ugyanaz a mese; jön haza a feleségéhez: – Te, nem tudod, valami járvány van-e a városban? – Miért gondolja kend? – Mert a szomszédok mind kihaltak.
– A másik okot is mondja el!
– A másik ok az, hogy az ilyen asszonyok könnyebben szülnek. Őszintén mondom, ez nem mese: egyikük-másikjuk olyan csúnya, hogy elég, ha egy terhes nő csak rájuk néz, már meg is szül ijedségében. Hát ezt használják ki: letesznek egy kifényesített bronzlapot maguk mellé, és amikor jönnek a szülési fájdalmaik, csak ránéznek; hát ahogy meglátják a saját képüket a lapon, már suvad is ki a gyermek belőlük.
– Kend aztán szemfüles volt: jól kileste, hogy szülnek a kazár nők! – buggyant ki a kuncogás a fiatalabbik húgából, Güzeliből.
– Ne szólj bele, te! – szólt rá a nővére, Jildikó. – Hagyd, hogy mesélje tovább; hátha belevét, és olyasmit is mond, amiben egy szemernyi igazság is van!
– Ez mind igaz – erősködött Kesze nagyon komolyan, bár már nehezére esett, hogy a két nevető lánnyal szemben az maradjon.
– Akkor hazudjon valamit; de olyant, amit elhihetünk, mert ezt a sok igazságot nem tudjuk, hiába vagyunk ilyen tudatlan pusztai libák.
– Hadd el, hadd mondja; biztosan beleszeretett valamelyik kazár lányba, és most a hazugságokkal azt takargatja.
– Né, hogy elpirult; ez az igazság! – a két nevető lány nagyon tudott kacagni a bátyjuk rovására, aki valóban olyan vörös lett, mint a főzött rák.
– Milyen lányba lett szerelmes kend? Mesélje már el nekünk is!
– Engem harcolni küldtek oda, nem szerelmeskedni.
– De ügyes volt, és erre is kerített időt. Ne is tagadja, látszik kenden: olyan szerelmes, mint egy hízott kandúr holdtöltekor.
– Biztosan éjszakánként a háztetőket is megmászta a kazároknál, ezért olyan piros most a füle.
– Mondja csak: ki az a szerencsés lány? Én nagyon szeretném, ha majd olyan férjen lehetne, mint kend.
– Ilyen kicsi? – szólalt meg valahogy a fiú is.
– Nem, ilyen szerelmes – mondta Jildiz.
– Meg ilyen hazudós – tette hozzá Güzeli.
Kesze jobbnak látta, ha kimenekül a húgai kíváncsiskodása elől.

Ahogy az idő melegedni kezdett, és a fű is megrugaszkodott, a járvány is alábbhagyott. Az illánál még kibírható volt a veszteség, mert ahol sok van, ott megy is, meg marad is; de a szegény pásztorok gondolkozhattak, hogy ezután miből élnek. Künes, az illa azon gondolkozott: hogyan vásárolhatna újakat az elpusztult állatok helyébe; rakosgatta a család ékszereit:
– Ezt levágjuk a kurtakról; az ott megmarad; az a boglár is mehet. – Az ékszerek a nomádoknál amolyan bankbetétek voltak, amíg a ruhára felvarrva, felerősítve hordták, senki sem lophatta el, és ilyenkor, szükségben az eladásukkal talpra állhattak.
Künés csak rakosgatta az ékszereket, majd váratlanul hozzátette:
– A két lány is eladósorba kerülhet már; ideje, hogy értük is pénzt kapjunk.
A kijelentést kínos csend fogadta; mindenki tudta, hogy ez a lányok sorsa, most mégis mintha a szívüket akarták volna kitépni, de ki mondhat ellent a családfőnek?
Az anyjuk mondott ellent:
– Csak nem gondolja igazán; kendnek is gyermekei, csak nem adja el őket, mint két borjút? Úgy hallottam: a vásárban sok vevő titokban a kazáriai rabszolga-kereskedők embere; ki tudja, hova vinnék őket?
– Mit csináljak, ez az ők sorsuk; a lány csak vendég az apai háznál, ahogy felnő, új családhoz kell kerülnie, és ott lesz az ő otthona.
– De eladni őket az első jöttment idegennek?
– Nem mindegy, hogy idegen vagy ismerős? Az a fontos, hogy megbecsülje őket; és amiért az ember drágán megfizet, azt megbecsüli. Aki vagy száz ezüstöt lepengett egy lányért, biztosan nem úgy bánik majd vele, hogy megszökjön, vagy eleméssze magát; biztosan nem öli bele a bánatba.
– Nálunk, magyaroknál nem adják a lányt ismeretlenhez; megnézik, hogy milyen családba kerül. Még a lovat is csak rendes embernek adják el.
– Senkire sincs ráírva, hogy milyen ember; úgyis csak az Isten kezében van a lányok szerencséje is, akárcsak a miénk. Azt hiszed, az ismerősök közt nincs gonosz ember, aki kifelé mutatja a jót, de otthon a házában minden gazságot végbevisz? Te sem ismerőshöz jöttél, úgy loptalak el erőszakkal, és rossz dolgod volt-e mellettem?
– Nem, nagyon jó volt; de a Jóisten őrizze meg a lányaimat attól, hogy nekik is olyan „jó” legyen!
– Egy rongyoshoz kellett volna elkerülnöd, ha nem tetszik az illa családja; akkor megtanultad volna, hogy mi az élet meg a nyomorúság. Ki nevelné fel a lányokat, ha nem bízhatna abban, hogy a nevelésükre költött pénzt egyszer visszakapja? Nem ülhetnek az anyjuk mellett, míg a világ; már eléggé megnőttek ahhoz, hogy férjhez adódjanak. Te pedig készítsd őket, mert egy hét múlva leányvásár lesz Dontőben, és viszem mind a kettőt.
– Nem viszi kend őket sehova! Én szültem, én szoptattam, én neveltem őket, nem hagyom őket eladni! – Az asszonyból a sok beleegyezés után egyszerre tört ki a lázadás; olyan erővel, hogy még az öreg Künést is meglepte. Az egy darabig szigorú tekintettel nézte a feleségét, majd beszélni kezdett:
– Még nem züllött oda a világ, hogy ti, asszonyok szabjátok meg a rendjét. Vénségemre ezt is megértem: sok ezer embernek tudok parancsolni, és a saját feleségemnek mindjárt nem! Még a gyermekek is rajtam kacagnának, ha híre menne. Úgy látszik: hiányzik neked erősen, hogy a korbácsot itthon még sohasem vettem elő; de kipótolom mindjárt, csak ne térjen vissza az eszed magától. A lányokat pedig készítsd, mert egy hét múlva viszem őket!
Amíg ki nem ment, senki még pisszenni sem mert, csak azután lett nagy sírás-rívás; Kesze azt sem tudta, kit vigasztaljon: a húgait-e, vagy az édesanyját; bár az ő szíve is nehéz volt, akárhogy is együtt nőtt fel a két lánnyal, jóban-rosszban együtt voltak.
Estefelé ki kellett mennie: eljött a halászok hazatérésének az ideje, el kellett kérnie tőlük az illai részt, míg haza nem lopják az egészet.
Mire visszatért, a lányok már nem sírtak, énekeltek: anyanyelvükön, magyarul a vásárba induló lányok dalát énekelték:
A dontői vásárréten
Leányvásár lesz a héten.
Száz ezüstért adnak egyet,
Jaj, Istenem, mégis vesznek!
Jaj, Istenem, mégis vesznek!
A dontői vásártéren
Leányvásár lesz a héten.
Engemet is odavisznek;
Jaj, meghalok, ha megvesznek!
Jaj, meghalok, ha megvesznek!
Édesanyám, édes asszony,
Engem többet ne sirasson!
Dobott volna a Thanába,
Mintsem hagyjon más karjába.
Mintsem hagyjon más karjába.

Kilencedik fejezet,
amelyben meg az derül ki, hogy nem mindegyik férfi tud bevásárolni
„... a bálványimádók közül valók, akik megengedhetőknek tartják saját gyerekeik eladását.”
Ibn Fadlân a kazáriakról (gr. Kuun Géza fordítása; MHK: 216. oldal)
„Leánykérés alkalmával az náluk a szokás, hogy amikor a lányt megkérik, vételárat visznek...”
Ibn Ruszta a magyarokról (Czeglédy Károly fordítása; 9:80. oldal)
„A váradi tüzespróbából tudjuk, hogy a fiútestvérek el is adhatták a nénjeiket.”
László Gyula (10:163. oldal)
„A leányrablás emléke az eredetmondánkban maradt ránk. (...) Későbbi adatok is szólnak a lányrablásokról.”
László Gyula: 10: 210. oldal
„...a lányrabló tíz tinóval fizessen, azután béküljön ki a lány szüleivel!
Szent István törvénykönyve: II/25.

Mikor elindultak a vásárba, a két eladó lánynak Keszével kellett mennie.
– Jaj, pont kend visz minket oda! – kesergett Jildikó.
– Mit tehetnék? Nem ellenkezhetek az édesapámmal. – A fiú lelkiismerete tiszta volt, nem ő találta ki a világ rendjét; amit itt-ott javíthat rajta, azt megteszi.
– Csak arra kérjük, valami rossz embernek el ne adjon, akármennyi pénzt is adna értünk.
– Honnan tudhatnám én, melyik a rossz ember?
– Látszik az a szemén. A melyiknek olyan vad, csúf nézése van, az biztosan nagyon erőszakos ember.
– Jól van, nézzétek meg a szemüket; csak annak adlak el, amelyikhez szíves örömest hozzámentek.
– Szíves örömest mi otthon maradtunk volna.
– Valakit csak kell választanotok, nem hághatjuk át az apánk parancsát.
– Tudjuk mi azt, csak éppen mondtuk, amíg még van kinek panaszkodnunk.
Tovább nem folytathatták, mert odajött Künés. Rosszallóan mérte végig a csemetéit: nem szerette, ha azok az anyjuk nyelvén beszélgettek, hogy ő ne értse; majd bulgárul oktatni kezdte Keszét:
– Vigyázz, nehogy olcsón eltékozold ezt a két lányt! Nagy legény vagy, ennyit csak rád lehet bízni; maholnap neked kell átvenned a helyemet, mert a bátyád még annyit sem ér, mint te; ideje lenne, hogy benőjön a fejed lágya. Tudod te is, hogy most mennyi pénzre van szükségünk.
– Megteszem, amit csak megtehetek.
– Csak az tehetetlen, aki nem akar tehetős lenni! Istenem, milyen két utóddal áldottál meg engem!

A vásártéren már rengeteg ember volt; föl-le kellett járkálniuk, hogy helyet találjanak. Egyszer csak megdobbant a Kesze szíve: Ünikünt pillantotta meg.
Istenem, őt is ma fogják eladni!
Amit egy fél év alatt gyógyult a szerelemből, egyből odalett; úgy visszaesett, mintha csak a tegnap hátrált volna ki a házukból. Künés még mellette volt, őt kérdezte:
– Édesapám, talán arra is kellene gondolnunk, hogy nekem sem ártana egy feleség.
– Csak nem akarsz most venni, amikor ilyen nyomorúságban vagyunk?
– Most volna az ideje.
– Okos ember nem ad ki pénzt azért, amit ingyen is megkaphat. Én is úgy loptam az anyádat a magyaroktól; te is megteheted, ha már nem elég neked a subád aludni.
– Nagy veszteség ért, de azért még olyan szegények nem vagyunk.
– Tanuld meg, fiam, a lyukas zsákból egy idő után az összes mag kifolyik. Ma azt mondod, csak ezt a pár ezüstöt vesztegetjük el, holnap csak a másik párat; egyszer csak azt veszed észre, hogy mind elfogytak. Nem azért gyűjtöttem az egész életemben, hogy ti elherdáljátok. Már szinte látom: hiába lesz a hatalom a kezetekben, a bőrötök a csontjaitokon fog megszáradni a nyomorúságtól, amilyen élhetetlenek vagytok.
– Édesapám, bevallom az igazat: van egy lány, akit nagyon szeretek.
– Fiatal vér ész nélkül ég. Minden fehérnép ugyanazokból a testrészekből áll; amit az egyiknél megkapnál, ugyanazt megkapod a másiknál is. Kit akarsz te megvenni?
– Lövédi leányát, Ünikünt.
– Azért a vékonyéletű, halovány csöppségért akarsz te pénzt adni?! A szél megfúja, és elpusztul, te meg maradsz a kárral. Illaleány, az apja biztosan egy vagyont elkér érte. Jöjjön meg az eszed már egyszer neked is, mert már ideje volna! Már eléggé összekeveredtünk az ilyen-olyan vezéri családokkal, nincs miért szorosabbra húznom a rokonságot egyikükkel sem. Mondom: ha nősülni akarsz, a magyaroktól olyan leányt lophatsz, amilyent a szíved kíván; ami kell, azoknak is van akármelyiküknek, az észt a gyermekek úgyis tőlem öröklik majd. Most menj, add el a húgaidat; elég gyáva ember van, aki pénzért vesz feleséget magának; azután hozd gyorsan az ezüstöket, mert még szét akarok nézni a barompiacon is! Én addig egy-két szót váltok a többi illával, hadd lám: hova alakul a világ!

Miután Kesze eltávozott a házukból, Ünikün még sokáig várta; remélte: hátha visszatér? Ahogy Omurát mindegyre megjelenik, bejöhetne ő is, csak úgy, minden ok nélkül.
Sajnos, hiába várta, Kesze csak nem nyitott be; egy idő után bele is nyugodott, hogy el kell felejtenie. Ha férfi volna, ő járna a kedvese után; nem hagyna neki békét, amíg a fejét el nem csavarná; de mivel lány, otthon a helye, meg kell elégednie azzal, akinek ő tetszik, és Omurát ellen senkinek sem lehet kifogása. Szerette volna, ha egy gazdag khamligi kereskedő veszi el, és a fővárosban tölthetné le az egész életét; de ez az álom úgysem valósulhat meg: az apja sohasem adná egy üzérkedőhöz, azokat úgy lenézi. Az öreg szerint csak az az előkelő ember, aki több száz marha után járkál a pusztán, és több ezer harcosnak parancsol.
Lövédinek sem lehetett semmi kifogása Omurát ellen, jó családból való, és látszott rajta, hogy nagyon odavan a lányért; ezzel a friggyel még jobban magához köti a kavar kazárokat; akár rögtön meg is köthetnék a házasságot. Jobban szerette volna ugyan Keszét vejéül, több értelmet meg emberséget látott benne; ezért bízta rá a családja őrzését a lázadás után: hátha megmozdul valami a fiú szívében, meg a lányéban is; hogy szemet ne szúrjon, azt a pár kazárt is melléjük adta, a lázadás leverése után már nem voltak veszélyesek; de ha már a lánya ezt a délceg fajankót választotta, teljék kedve; ezek a mai fiatalok már ilyenek.
Ünikün valami okból mégis mindig elodázta a férjhezmenetelt, majd azt találta ki, hogy őt is a leányvásárban vegyék meg. Lövédi nagyon szerette a leányát; már rég elhatározta, hogy csak ahhoz adja feleségül, akit az kiválaszt magának – persze azért előkelő ember legyen, ne hozzon szégyent a családra –, de ez a szeszélyeskedés már neki is kezdett sok lenni: minek a vásárba menni, ha a fiatalok már úgyis eldöntötték a lényeget?
Ünikün viszont mindenáron el akart menni, mert érezte, hogy Kesze is ott lesz; ezt az utolsó lehetőséget még meg akarta adni a boldogságának.
– Milyenkor jöjjek, hogy megvegyelek? – kérdezte Omurát a vásárban.
– Ráérünk később is, úgy dél felé; még ki akarom bámészkodni magamat – felelte a lány.
– Hiába szemlélődöl, magadnál szebbet úgysem láthatsz.
Nem sokkal ezután pillantotta meg Ünikün Keszét. Igen: jól érezte meg, hogy a legény is itt lesz, és ha ez beteljesült, akkor az az érzése is be fog biztosan, hogy Kesze visszajön, és megvásárolja.
Aztán csak várt, és várt; az idő telt, de Kesze csak nem került újra elő.

– Mit kér a lányokért, atyafi?
– Jó embertől keveset – felelte Kesze, közben a húgaira nézett. Azok kétségbeesetten intették: ezt ne, ezt ne! – Alig kétszáz dirhem az egyik.
– Kend alighanem megbolondult. Annyi pénzért hármat is lehet venni, szebbeket, mint ezek.
– Akkor vegyen hármat egy épeszűtől, bár ezeknél szebbet aligha kap.
Ez a vásárló is továbbment. Kesze kétségbeesetten nézte, hogy a nap mind magasabbra emelkedik, az idő telik; eddig meg is vehették Ünikünt. Viszont a húgait sem adhatja oda az első jöttmentnek.
A feladat nagyon nehéz volt: jó emberhez is adja őket, hogy a lányok is jól járjanak; drágán is, hogy az apja se haragudjon meg; és még gyorsan is, hogy az ő dolga se maradjon el, ennyi minden sehogy sem akart összejönni. Igaz: a lányok sem voltak valami szépek, bár az ő szívének nagyon kedvesek voltak. Mégiscsak megdorgálta őket:
– Nem kellene annyit válogatnotok. Akármikor visszajöhet az öreg, és akkor akárkinek odaad, csak az jó sokat fizessen.
– Sietnünk mi is jó szívvel, de mit csináljunk, ha mind olyan hitvány ember jár errefelé. A nyelvük mézes-mázas, de a szemükön látszik, hogy mifélék. Látja ott azt a bömböst?
– A kazárt?
– Azt. Ahhoz hozzámennék, de ő biztosan nem jön ide. Inkább a másik sátorhoz megy, ott a lányok sokkal szebbek, mint mi; hogy a fene ott enné meg őket!
– Ahhoz én is szívesen hozzámennék – csatlakozott a fiatalabb húga is.
– Próbálhatok egyet. – Kesze ezzel odament a bömbös kazárhoz. – Isten segítsen, Bogátur! – Ez a név mindenkinek tetszik, biztosan a kazár se kapálódzik majd ellene. – Mit csinálsz errefelé, rég nem láttalak.
– Téged is segítsen meg! Honnan ismersz te engem?
– Nem együtt voltunk jóban-rosszban, amikor Dontőmögében katonáskodtunk? Okos gyerek voltál, nem felejthetted el. Nem emlékszel, milyen bátor harcos voltál? A kavar kazárok közül vagy, nem? – Kesze ugyan most látta először; a kazár jó pár évvel idősebb volt, mint ő, azelőtt lehetett katona, de a dicséret után mégis emlékezett:
– Tényleg, most már tudom, ki vagy... Hogyan is hívnak, a neved már nem jut az eszembe.
– Keszének most is, mint akkor. Meséltem a húgaimnak, hogy milyen bátor legény voltál; azt mondták: hívjalak közelebb, hogy megismerjenek.
– Itt vannak a húgaid is?
– Persze, ott azok a világszépei az én húgaim. Nagyon dolgos, rendes lányok; jól jár velük, aki megveszi. Illaléányok, emlékszel ugye, az illa fia vagyok, hát olcsón nem adom őket; mondtam is a húgaimnak: Idehívhatom a barátomat, de az úgysem vesz meg titeket, mert annak nincs elég pénze. Szép legény, az igaz, de a pénze kevés.
– Nekem ne lenne elég pénzem?! Úgy látszik, te nem emlékszel pontosan.
– Dehogynem emlékszem, módos legény voltál mindig, de egy illaléányt csak nem vehetsz magadnak, annyi pénzed biztosan nincs.
– Mennyit kérsz értük?
– A kettőért kétszáznyolcvan dirhemet. Nem akarom elválasztani őket egymástól.
– Az tényleg sok...
– Tudtam, hogy nem lesz annyi pénzed.
– A kettőért adok százötvenet!
– Te sértegetni akarsz engem! Ezek illaléányok, az én húgaim! Ha nincs pénzed, mondd meg bátran; nincs semmi baj azért, de ne sértegess! Mástól legalább háromszáznegyvenet kértem volna.
– Száznyolcvanat adok, de többet nem, még ha illalányok is.
– Neked kétszázhúszért odaadom, és még megfizeted egy ezüsttel az áldomást; de jól vigyázz, az illa fia vagyok, és pár év múlva illa leszek. Járok még felétek, és ha megtudom, hogy rosszul bánsz velük, velem gyűlik meg a bajod.
– Legyen kétszáz, de csak miattad megyek belé: legyen rokonság a barátságból!
– Lehagyom kétszáztízre, de ebből még az egér se rág ki. Meg egy az áldomás. És az ígéret, hogy megbecsülöd őket.
– Ha engem megbecsülnek, és szeretni fognak, én is megbecsülöm őket.
– Add a pénzt akkor, mert ma még én is nősülni akarok. Az áldomásért majd később megkereslek, akkor majd megesszük-megisszuk.
Alig számolta ki a kazár a pénzt, és vitte el a lányokat, az öreg Künés is odakerült. A többi illával, hogy jobban tudják osztani a világ gondjait, egy-egy kupa italt is felhajtottak (úgy értem: minden gondra egy kupával); így már nagyon tudományos állapotban volt: látszott rajta, hogy már mindenhez ért, még a csillagászathoz is: jó pár évszázaddal később fedezte fel Kopernikusz, hogy a Föld mozog, de ő már akkor határozottan érezte.
– Eladtad-e a lányokat, fiam? – kérdezte.
– Én el.
– Jól adtad-e el?
– Jobban nem is lehetett volna.
– Hol a pénz?
– Itt a tarsolyomban – mutatta a fiú, és átöntötte az apja markába.
Az öreg számolta-számolta az ezüstöket, majd megkérdezte:
– A többi hol van?
– Az még a vásárlóknál, mind nem vesztegethette el egyikük sem – vallotta be őszintén a fia.
Az illában hirtelenfelforrt a düh ekkora boldogtalanság láttán – ekkora legényre még ennyit sem lehet rábízni! –; a korbácsot ragadta kézbe, és csapkodni kezdte vele a fiát.
Kesze egy darabig tűrte, csak arra vigyázott, hogy a szíj vége a szemét ki ne üsse; elvégre ez az apák jóga, meg az is, hogy mindig igazuk legyen; azután csak kihátrált oda, ahol a korbács már el nem érhette.
– Eltakarodjál a szemem elől, te családszégyene! Ezért neveltelek föl, hogy az eszed most se tudd összeszedni?! Eltakarodjál innen!
Kesze szívesen szót fogadott: igyekezett a lova felé, kissé sántikálva, mert a csizmaszárba rejtett ezüstök közül egy a talpa alá került, és szúrta. Magára vessen az öreg, ha erősen károsodott: ő mondta, hogy az illalányért egy vagyont is elkérnek.
Nem volt ő az a fiú, aki a szüleit meglopja, de a nagy szükség most szokást bontott: mindenképpen meg kellett vásárolnia Ünikünt; aztán majd csak kiegyezik valahogy az öreggel is, meg a lánnyal is. Csak megérti majd az is a butuska fejével, hogy sokkal jobb sorsa lesz nála, mint annál a tekergő Omurátnál. Asszonyt még nem becsültek meg annyira, mint ahogy ő fogja Ünikünt. Ha az apja után az illaság reászáll, és gazdag ember lesz, nem házat, palotát építet majd Itilben vagy Khamligban; olyant, hogy még a kagánnak sincs annál különb.
Értelmetlen cselekedet lesz, de lelje majd kedvét benne az asszonya!
Ahogy eléggé eltávolodott az apjától, a csizmából az ezüstöket átöntötte a tarsolyába; és azzal gyerünk: vágtatni kezdett arrafelé, ahol a reggel Ünikünt látta.
Elért a sor végére, de a lányt nem találta sehol.
Ez a sor volt-e? Hogyan tudott így összebolondulni éppen most?
A másik eladósor előtt is végigszáguldott, a harmadik előtt is, de Ünikünt csak nem találta. Mindjárt a vásár szélére ér, ennyire nem voltak kijőve.
Hirtelen eszébe jutott: biztosan megvették már a lányt.
Lóhalálában vágtatott a vásár déli csücske felé, ahol a papok adták össze az új párokat, hogy elragadhassa Ünikünt, mielőtt még férjhez adnák valakihez.
Egyszer csak egész közelről megpillantotta a lányt.
Szegény Ünikün, miután látta, hogy Keszére hiába vár, csalódottságában, vagy még inkább sértődöttségében beleegyezett, hogy Omurát kifizesse az árát. Nem is csoda, valóban nagyon sértő volt végigkeseregnie, hogy amíg ő várja azt a gazfickót, az biztosan már meg is vásárolt egy más lányt; de nem baj – gondolta –, így legalább majd meglátja az a szélhámos is azokkal a csapodár gyönyörű szemeivel, hogy ő, Lövédi Előd lánya egyáltalán nincs rászorulva a szeretetére. Ha csak egy csöppnyi szeretet is volna abban a hitszegő férfiszívében, már rég odarohant volna, hogy megvásárolja.
Omurát most is mellette volt vagy nyolc kazárral; vigyázva fogták körül, nehogy valaki elragadja, mert vannak olyan ördögfajzatok, akik innen is rabolnak; sőt hősiességet csinálnak belőle, hogy pont innen vigyék el a menyasszonyt; aztán az ember vagy marad nélküle, vagy megkotorászhatja másodszorra is a tarsolyát, hogy visszavásárolja.
Észrevették ők is a bulgárt, amint az a közelükbe lovagolt; kezüket a szablyájukra téve néztek farkasszemet vele.
Kesze megértette: elvégeztetett. Elég lenne még csak egyet is léptetnie a lovát előre, rögtön megölnék, Ünikün úgyis az Omuráté lenne.
– Na, ez a szerelem is el van már vacsorázva! – fogadta el a tényeket. – A lány megkapta, akit meg akart; a kazár kellett neki, hát legyen a kazáré! – Csak azt nem értette, hogy miért nézett olyan szemrehányóan rá.
Ünikün, ahogy megpillantotta Kesze elfancsalodott ábrázatát, azonnal megértette, mekkorát hibázott. Nem is tudta, kire haragudjon: Keszére-é, aki annyit késett, semmibe vette őt, aki annyira várta; és így felbosszantotta, hogy ilyen meggondolatlanságot kellett elkövetnie; vagy saját magára, amiért nem volt türelme, vagy inkább bizalma várni még egy kicsit.
Aztán csak eldöntötte: sokkal elviselhetőbb érzés, ha Keszére haragszik.
De ez a harag sem tartott sokáig; az ember, amíg él, remél; és az, akinek a feje nemcsak arra való, hogy a füleit meg a nyelvét a helyükön tartsa, jogosan reménykedhet a haláláig, még ha ilyen cudar idők járnak is a nőkre.
Az ilyen világban, amelyben a lányt adják-veszik, mint a barmot, az embernek egyetlen lehetősége marad: az, hogy elbolondítsa: az irányítása alá csábítsa azt a férfit, akit megszeret, meg aki mellett majd boldogan élhet, mert az ilyesmit mégiscsak meg lehet érezni.
De mit tehet akkor, ha ez nem sikerül?
Határozottan érezte: ez így nem maradhat, a Jóisten ennyire rá nem haragudhat; történnie kell még valaminek, és akkor neki majd nagyon, de nagyon okosnak kell lennie.

Tizedik fejezet,
amelyben az apró bulgár végre megnősülhet, de csak úgy, a maguk módján
„...eleinte könnyebben teljesíthető dolgokat kívánnak, majd ha az ellenség beleegyezik, egyéb nehezebb feltételeket szabnak.”
Bölcs Leo bizánci császár a „turkokról” A hadi taktikáról című művében (MHK: 38. oldal; dr. Vári Rezső után)
Csillagos ég, merre van a szülő hazám?
Hol sirat most engem az én édesanyám?
Magyar népdal
„A magyar őstörténetnek talán nincs egyetlen olyan kérdése sem, amelyről legalább két, gyakran azonban még több ellentétes vélemény ne állna szemben egymással.”
Kristó Gyula magyarországi történész (7: 14. oldal)
„A VII. századtól a IX. század elejéig az Ural nyugati oldalán a magyarok Magna Hungaria néven ismert, erős félnomád államot hoztak létre, s ennek a lakossága hagyta ránk a Bolsije Tiganihoz hasonló temetőket.”
Jelena A. Halikova, Alfréd H. Halikov (Magyar Nemzeti Múzeum 1981-es évkönyve; 9: 97. o.)
„...virágzó kvintváltó-ötfokú stílusa, annak teljes rokontalansága Ázsiában csakúgy, mint Európában, ugyanakkor tökéletes egyezése a magyarral...”
Vargyas Lajos: A magyar népzene tanúsága és a baskíriai őshaza című tanulmányából (Keleti hagyományok – nyugati kultúra. Budapest, 1984: 152. oldal)
„...Volga menti cseremisz dallamok jó része. Ugyanazt a pentaton rendszert, ugyanazt az ereszkedő dallamszerkezetet, sőt még a magyar dallamok változatait is megtaláljuk bennük.”
Bartók Béla (9: 94. o.)

A nyár korán jött, és a nagy szárazság miatt a fű úgy eltűnt, hogy a legelőből csak járkáló lett, ahol a jószág beesett hassal tétlábolt a tűző nap alatt. Ami koránszáradt eledel volt, azt már leették; továbbhajtani meg nem volt szabad őket, mert nem maradt volna ott kóst későbbre. Úgy látszott: a drágán vett állatokat le kell vágni, hogy a maradék a satnya füvön megérhesse a jövendő tavaszt.
Künés apja, a kündü a járványt még kibírta, de a szárazságot aligha fogja: lassan mindenki előtt nyilvánvalóvá válik, hogy ő a hibás a sok csapásért: meggyengült a varázsereje, nem tudja már megvédeni a törzsét. A következő kündü biztosan a fia, Künés lesz, mert a bulgárok szerint az Isten Szent Lelkének az a szokása, hogy a kivégzett kündüből annak a fiába száll át.
Kérdés: ki lesz akkor az illa?
Lehet, hogy Künés öccse, Jabolcs, vagy az idősebb fia, Kopján, vagy éppen a fiatalabbik, Kesze.
Egy este Künés Keszét szólította meg:
– Ideje lenne, hogy megkomolyodjál, és a nősülésre gondolj! Tiszta szégyen: egy felnőtt ember ilyen idősen csak ling-leng egyszem magában, mint egy koldus. Senki sem tudhatja előre, hogy mikor hal meg, ezért kötelessége minél hamarabb utódokról gondoskodni. Ha én leszek a kündü, az sem lesz, kire hagyjam az illaságot. Mit mondanak az emberek, ha olyan illájuk lesz, aki még feleséget sem volt képes szerezni magának?
– Nem Kopján lesz az, vagy Jabolcs?
– Az egyik bugyutább, mint a másik. Kopján méghozzá süket is. Az emberi beszédet hallja, de a kürtjeleket nem ismeri fel, és olyan bolondfelé kürtöl, hogy az embert a guta üti meg. A törzs gondját-baját nem lehet akárkire rábízni. Ha a Jóisten azt akarta volna, hogy ők legyenek a vezérek, hozzá tehetséget is adott volna nekik. Jó lenne már holnap elindulnod; ahogy telik az idő, az éjszakák rövidülnek.

Amikor a Jóisten megteremtette a világot és benne a dolgokat, azt is megszabta, hogy melyikből mi készülhet. Az íjat szíjas fából kell készíteni, a kopjanyelet kőrisfából, tűzre a fűzfa is jó. Így van az emberekkel is: Rabszolgát messze a szlávok között kell fogni, a magyarok közel laknak, és visszaszöknek; meg eladni se lehet az istenadtát, a kazár ájisád még ebbe is beleavatkozik: nem engedi, hogy a birodalom egyik törzse a másikat rabszolgaságba hurcolja; a piacokon ott vannak a magyar törzsek rabszolga-kiszabadítói; amikor felismerik egyik-másik atyafijukat, az embernek el kell engednie az árut. Márpedig könnyű felismerni a gazembert, amikor az torkaszakadtából el kezd ordítani, épp amikor arra járnak. Az ember még örülhet, ha ennyivel megússza; bizony amióta a magyarok a vásárok felügyelői, szörnyű dolgok történnek: elmegy a bulgár ember bizakodva, jókedvvel két-három magyar fogollyal a vásárba, és holtan hozzák haza, csak azért, mert kardot rántott, hogy a tulajdonát megvédje.
Feleséget meg éppen a magyarok közül jó hozni; a szláv nő sohasem érezné a magáénak az elrablója családját, de a magyar lány már úgy nő fel, hogy tudja: vagy eladják, vagy elrabolják; náluk is ez a törvény; sír-rí egy kicsit, aztán teszi a dolgát.
Segítőket viszont alig talált. A háborúban minden szabad épkézláb bulgár férfi köteles részt venni, de az ilyen magánakcióknál még az illa se kényszeríthet senkit arra, hogy otthonról kimozduljon, a kardácsokat meg épp a vén Künés nem engedte el a jószág mellől és a gyepűkről.
A járvány leszegényítette a népet; a hevesebbek, a fiatalok majdnem mind nyugatra mentek visszaszerezni valamit abból, amit a Jóisten a kedves gyermekeinek, a bulgároknak teremtett, de hitetlen idegenek bitorolják. (Bulgár ember nem lop, csak szerez; csak a hitvány besenyők rabolnak.) Jabolcs lett a vezérük, indulás előtt a tüzek mellett hosszasan hányták-vetették a dolgokat: érdemesebb nyugatra menni, azok most egymással marakodnak; a szlávokat az uruszdik annyira egyesítették, hogy őket jobb lesz békén hagyni.
Szívesen ment volna Kesze is, világot látni, vitézkedni egy kicsit; ez az élet úgysem ér sokat Ünikün nélkül. Néha elkesergett azon, hogy milyen igazságtalan vele a sors: éppen neki nem lehetett meg az a szerencséje, hogy viszontszeresse az a lány, akit kiválasztott!
Újra fel-felidézte a kedves emlékeket, és a dolgok kezdtek tisztázódni: Igen, ő már az első közös fürdőzéskor kiszemelte a lányt magának, már akkor elhatározta, hogy megszerzi feleségnek. Egy kicsit butuska volt ugyan: az íja rejtegetésével szórakozott, meg csak a selyemszalag érdekelte, mintha ott sem lettek volna a házasulandó legények (főleg ő, Kesze!); pedig már elég nagy lány volt, a mellecskéi is már szépen formásodtak.
A butuskaság nem is lett volna baj; a nőknek úgysem áll jól a túl nagy ész, meg nincs is mit kezdeniük vele, nem kell csapatokat irányítaniuk.
Aztán a nagy elhatározásához túl kicsi volt a csábítási tudománya: nem tudta megnyerni a lány szívét. Pedig anélkül semmire se mehetett: Lövédi gazdag ember, és szereti a családját; nem tudott volna neki akkora lányárat ajánlani, hogy az többet érjen neki, mint a lánya kívánsága.
Így a nagy bánatában tényleg elment volna kalandozni, de az apja nem engedte, a szokásos szigorúságával dorgálta meg:
– Tanuld meg: okos ember, ha harcolni kell, nem ijed meg senkitől, de ha nem muszáj, nem kockáztatja az életét! Egy kósza nyílvessző eltalál, és kifogyok belőled is. – Az apának még fájt a legkedvesebb fiának, Beriknek az elvesztése; okos, virgonc gyermek volt, igazi illacsemete, ezek a maflák még a nyomába sem érhetnek, de egy járvány elvitte. – Ez az eszeveszett kapzsiság megöli a népet. Elmennének a világ végére is hol rablónak, hol zsoldosnak, csakhogy ékszereket aggassanak magukra; és ott pusztulnak hiába. – Az öregnek csak az volt a helyes, amiből neki volt haszna, de nem akadályozhatta meg a kalandozásokat: a parancsait a kialakult szokásokhoz kellett igazítania.
– Akkor leányrabolni sem enged el? Azt parancsolta kend: ne vegyek, majd rabolhatok egyet – kérdezte Kesze, aki akkora már egészen belenyugodott abba, hogy Ünikün az ő számára már csak egy fájó, de mégis édes emlék, neki azzal kell megelégednie, akit elérhet.
– Az más! Annak úgy kiismertük már minden csínját-bínját, hogy ha okosan csinálod, biztosan hazatérsz, de az ilyen kalandozásoknál sohasem tudhatja az ember: mekkora ellenséges csapattal találkozik. Hadd el, menjenek, akik rá vannak szorulva!
– Nem fél kend, hogy minket gyávának tartanak, és Jabolcsot fogják tisztelni, mint bátor embert?
– Te mindig ettől félsz, azért mászol bele minden marhaságba. Jabolcs unos-untalan csak harapna; hadd el, próbálgassa csak a fogát, míg bele nem töri valamibe! Én attól nem félek, hogy engem gyávának nézhetnek; szeretném látni: ki meri azt mondani, vagy csak gondolni is? Úgy a szeme közé nézek, hogy a nyavalya rontja ki. Neked is ezt kellene megtanulnod, nem minden marhaságba belemásznod.

Végül csak került egy tucatnyi ember.
Teleholdkor indultak el, az hosszasan kitart, és éjszaka épp annyit lehet látni, hogy a lovak el ne botoljanak, az itt-ott felbukkanó bokrokat kikerüljék, de messziről a lovasokat nem lehet észrevenni.
Az első éjszaka a Thanáig értek, a folyó körüli csalitban töltötték a nappalt: megpihentették a lovakat. Sötétedés után a langyos vízben átúsztattak, és északnak fordultak.
Ez a vidék már veszélyes volt, mert elhagyták a kavarok földjeit, idegenben voltak. Ember alig élt itt, az Etilen túlról a besenyők gyakran átcsaptak ide. Balra az eszékülök legelői húzódtak, jobbra hamarosan a burtászok földjei következnek; a kettő között, a gyepűn fognak fellovagolni oda, ahol a tanai magyarok szántóföldjei vannak.
Kesze már többször járt erre, még a kazáriai szolgálat előtt, amikor egyik-másik barátját kellett elkísérnie; nyurga suhancként nagyoskodott a nősülendők között.
A hold gyér fénnyel világította meg a pusztát, jól nyitva kellett tartaniuk a szemüket, nehogy valahol kelepcébe fussanak. A lovak kitartóan ügettek; időnként váltottak: átültek az üresekre.
Reggel felé elérték a magyarok dombjait; a völgyben, ahol a víz összegyűl, bokros-fás csíkok feketélltek. Ezekben voltak megbújva az apró falvak. Valamikor a Lövédi meg az Ügyek nemzetség is innen költözhetett délnyugatra, esetleg keletebbről, az Etilen túlról, Baskort-földről, vagy ahogy az idevalósiak nevezik: az eteldi magyarok földjéről.
Kiválasztottak egy helyet, ahol nem látszott se szekérnyom se állatok nyomai; ott biztonságosan eltölthették a nappalt.
Amikor annyira világosodott, Kesze elindult a bozótosban egy kicsit szétnézni. Csakhamar friss lótrágyára talált; a füvön még látszott, hogy a lovakat merre hajtották hazafelé. Ott az éjszaka a gyermekek legeltettek; nemrég térhettek haza, hogy az apjuk a hajnali hűvösségben, mielőtt a vérszívó legyek megindulnának, dolgozhasson az állatokkal.
A nyomok mentén elért a tisztásig, ahol hegyes karók köré font vesszőkerítés oltalmában három ház árválkodott. Elégséges védelem lehetett egyik-másik vad ellen, de egy épkézláb harcos akárhol megbonthatta. A középső ház lakói épp akkor indultak a szekerük felé. Egy másikból énekszó hallatszott, egy nő dalos kedvvel ébredt:
Késő napnyugtáig vágtatott a bátya,
Amíg az avarban a friss nyomot látta.
Messze előtte a kunok is megálltak,
Fatörzsrejtő éjben sokat ők sem láttak;
Vastag kaftánjukban nyugovóra tértek;
Hallgatták: mit mond a vezér a szépségnek:
– Szeress, kicsi kincsem! Ha szeretsz, meglátod:
Meghódítom neked az egész világot.
Kagánné leszel te; hidd el: megtehetem,
Senki ellenállni nem tudhat majd nekem.
Sérthetetlen vagyok: kard bőröm nem vágja;
Vigyáznom kell ugyan a balom sarkára.
Nevetett a leány, halkan, szerelmesen:
E férfimeséből nem hitt még semmit sem.
Ajkaik hevültek: csókokat cseréltek;
Majd a friss hajnallal újra útra keltek.
Amint a hűs hajnal langyosodni kezdett,
Földobogott nyomuk: hajszolt ló közelgett.
Egy kutya ugatni kezdett; Kesze jobbnak látta, ha visszatér, nehogy észrevegyék. Este majd idejönnek, addig pihenjenek a lovaik.

Estig a lovak a bokrok között kipihenték magukat, jól is laktak a fiatal fűvel – ott északon még zöld volt –; ideje volt, hogy elkezdjék a dolgukat. Ahogy a házak felé lovagoltak, hamar észrevették őket a gyéresben.
– Kun fosztogatok! – kiáltott fel az egyik gyerek; testvérével azonnal fölpattantak a lovak hátára, amelyeket éppen akkor fogtak ki, és ki a kapun: elvágtattak.
Akármi lesz, a lovakat meg kellett menteniük.
Keszét nem érdekelték a magyarok lovai, a házak felé lovagoltak, ahova a többiek menekültek. Feltűnt neki egy lány, olyan kecses volt a mozgása, mint egy féléves kiscsikónak; szőke haja hosszan úszott utána, ahogy szaladt. Azonnal eldöntötte: az lesz jó neki.
A magyarok elbújtak a házaikban, hallatszott, ahogy belülről betámasztják az ajtókat. A bulgárok megoszlottak; Kesze pár emberrel ahhoz a házhoz ment, ahova a szőke lány szaladt. Döngetni kezdett az ajtón:
– Milyen vendéglátás ez, gazduram? Messziről jöttünk, egy falás ételt és egy korty vizet csak kaphatnánk? – kiáltott be magyarul.
Bentről csak a süket csend volt a válasz.
– Úgy látszik: föl kell gyújtanunk a házat, akkor csak szóba állnak velünk – mondta Kesze jó hangosan, hogy bent is meghallják.
Amikor meggyújtották a fáklyákat, egy öreges hang kiszólt:
– Mit akarnak?
– Kifüstölünk pár fösvény embert, akik így fogadják a vendéget. Csak kerül akkor valaki, aki legalább idedob valamit.
– Csak ételt és italt akarnak?
– Mi kellene egyéb néhány elfáradt embernek?
Kinyitották az ajtót, valami élelemfélét hoztak.
– Nálunk az a szokás, hogy először a házigazda eszik; lássuk: nincs-e megmérgezve?
Az öreg magyar kelletlenül enni kezdett.
– Szép lányai vannak-e, apóka? – kérdezte Kesze barátságosan.
– Voltak, fiam, voltak, de már mind férjhez adtam őket. Rossz termés volt a tavaly, el kellett adnom őket mind.
– Azért még a szebbjét csak megtartotta.
– Dehogy tartottam, fiam; nincs nekem már senkim, csak a vénasszony.
– Maradt egy szép szőke lánya, csak emlékszik rá, ugye?
– Jaj, az az egy megmaradt. Olyan beteges szegény, hogy ingyen sem kellett senkinek. Ki vinne a saját kezével betegséget a családjába?
– Itthon van?
– Dehogy van, elment a domb mögé a kölest learatni. Jó termőföld, csak messze van, ott kellett maradnia éjszakára is.
– Ilyen korán nem aratják a kölest, apóka. Hozza csak ki a lányát, hadd lám: tényleg olyan beteges-e?
– Mondtam már: nincs itthon.
– Azért csak nézzen jól körül a házban, hátha megtalálja. Kár volna ezért a házért, ha úgy kellene kifüstölnünk belőle.
– Hát csak szétnézek; csakugyan van itt egy lány. Nem is az enyém; gondoltam: megőrzöm az apjának, de ha kendtek ilyen erőszakosak, mit tehetek?
Az öreg valóban egy szőke, de alig tizennégy év körüli csenevész leánykát hozott ki; elárvult rokongyermek lehetett.
– Korai ennek még a férjhezmenetel, apóka, de ha még nő, két év múlva eljövünk érte is. Most hozza ki az idősebbet; de siessen, mert kezdek türelmetlen lenni!
– Nincs nekem több leányom, édes fiam. Ez van; ha nem jó, mit tehetek?
– Mondtam már: még keresgéljen! Nem másért, de ha a házát felgyújtjuk, úgyis ki kell jönnie. Nem jobb akkor kendnek is, ha kend hozza ki?
– Jól van, na, nem kell olyan idegesnek lenni! Kihozom mindjárt.
Másodiknak egy barna nőt hozott ki. Kicsit öregecske volt már, nem is olyan szép, mint a szőke, de lány volt valamikor; most már csak egy nyomor miatt hazamenekült özvegyasszony.
– Apóka, kend folyton tréfál velünk. Nem erre gondoltam, de ha már kihozta, ezt is elvisszük; a gyereket gondozni csak jó lesz.
– Jó lesz nekem, ha kendnek nem kell feleségnek – szólt közbe az egyik bulgár.
– Látja: csak a kárára válik, ha sokat huncutkodik? Hozza ki már azt a lányt, mert addig úgysem megyünk el!
– Nincs nekem több lányom; most már tényleg az igazat mondom.
– Jó uram, én szépen kértem; ne tréfáljon, mert nem értem! Ha nem hozza ki a lányát, magára gyújtjuk a házát. – Dehogy akarta Kesze felgyújtani a házat, elvégre a jövendő felesége szülőházáról volt szó; csak a házasélet kárára megy, ha a leánykérés nem folyik le simán.
Végül az öreg harmadiknak kihozta a szőke lányt. Az a ruháit, amelyekben az előbb jött a mezőről, már levetette; csinosabbakat vett fel, tetsszen annak a gazember kunnak!
Gyönyörű volt a megriadt őzikeszemeivel, amelyek kíváncsian mérték végig a jövendő férjét: hasonlít-e a százszor megálmodottra? Az ezüstveretes övű herceg ugyan nem fehér lovon ült, az túl rikító lett volna az éjszakában, de a többi részlet nagyjából talált; főleg a tekintete volt elragadó: melegen simogató, mégis férfiasan határozott.
– Hogy hívnak, virágszálam? – kérdezte Kesze.
– Emecsnek – rebegte el valahogy a lány.
– Épp ilyen nevű feleséget jósoltak nekem. Te eljössz-e?
– Miért kérdezi ezt tőlem; tudja kend is: hiába mondanám azt, hogy nem.
– Várjál egy kicsit a hibakereséssel, a miértekkel; még nem vettelek feleségül! Ülj fel arra a lóra!
Majd az apához fordult:
– Jól van, öreg. Ezzel indulhatunk is; egészen besötétedett.
– Engedje meg, hogy elbúcsúzzam az édesanyámtól! – kérte a lány még gyalogosan. – Soha többet nem láthatom.
– Ha nem mész vissza, itt kinn lehet – hagyta jóvá a kikérő legény.
Egy darabig sírt a két nő egymás vállán, majd az öregebb visszafutott a házba, mindenféle ruhákat hozott ki; ne kelljen szégyenkeznie a lányának a kunok között, hogy csurdén adták férjhez. A lánnyal hozomány is jár, ahogy a közmondás tanítja: Ökröt kötelével; lányt a kötényével; lovat kantárjával, megszokott nyergével; ez ugyan csak a vásároltakra vonatkozik, nem az elrablottakra, de a jó szülő ezeknek is megadja.
A ruhákat felkötötték az egyik üres lóra, egy másikra a lányt is felszíjazták. Ellenkezett ugyan egy kicsit, ez így szokás, sőt még el is szaladt, de csak úgy, hogy utol lehessen érni. Azután a szemét is bekötötték, hogy még a csillagok állása után se indulhasson soha vissza.
A többi háznál is végeztek, a kis csapat gyorsan elindult a sötétségben; ha kapnak is segítséget a magyarok, már csak a nyomukat üthetik.
– Ezzel meglennénk – gondolta Kesze, amikor már jó messzire értek –, de a neheze csak ezután következik.
Valóban a lány szívét is megnyerni sokkal nehezebb lesz, de sikerülnie kell annak is, elvégre nem értéktelen ember ő sem, még ha ilyen csökött maradt is. Majd a lánynak is csak lesz annyi esze, hogy meggondolja: rossz helyre nem került; ha egy szegény rabolja el, vagy eladják egy éhenkórásznak, sokkal rosszabbul járt volna.

Tizenegyedik fejezet,
amelyben a Jóisten az apró bulgár dolgát jól fölviszi, de ezzel csak a baját gyűjti meg
„...az ilyesmiből rendesen monarchia vagy dünaszteia fejlődik.”
Arisztotelész Politika című művéből (Szabó Miklós fordítása)
„...nemzetségek és ágak szerint elszéledve télen-nyáron szakadatlanul legeltetve a lovaikat”
Bölcs Leo bizánci császár A hadi taktikáról című művéből (dr. Vári Rezső közlése után; MHK:35. oldal)
„...termesztenek gabonát és egyéb növényeket.”
Tacitus egy finnugor népről (az észtről) a II. században

Valóban a künde napjai meg voltak már számlálva. Hamarosan vissza kellett térnie az őseihez; egy selyemzsinórral fojtották meg, és a holttestét a szent sírba tették, hogy a szent lelke a fiába, Künésbe szálljon, akiben még elég életerő volt ahhoz, hogy a törzsét a csapásoktól megóvja. Hitük szerint a Szent Lélekkel szemben lett volna bűn, ha elaggott testben hagyják.
A táltosok megidézték a Jóistent, hogy megtudják az akaratát az illaságra nézve, és az Keszét jelölte ki. Nemsokára meghalt a káliz illa is, és ahogy annak a rendje volt, a három kavar törzs főillasága is Keszére szállt. Mindenki elképzelheti: milyen pofát vágott ehhez Omurát, aki már szintén illa lett a kende nagyapja mellett.
Jabolcs sem nyugodott bele a Jóisten akaratába, és a táltosokat okolta, hogy azok elsinkófáltak valamit. A jó pletykák szerint mielőtt megtudakolnák az Öregisten akaratát, megbeszélik egymás közt, hogy kit is kellene kérniük, aztán a sok egyem-begyem után tényleg az szokott megjelenni. El is ment a szent házba Künéshez, majd néhány semmitmondó mondat után a lényegre tért:
– Nem tudom: hogyan jelölte ki az Isten ezt a Keszét, biztosan a táltosok tévedtek valamit. Nem akarok nagy tisztségre törekedni, de a törzs érdeke az volna, hogy egy talpraesett férfi kerüljön az élére.
– Miért ne lenne Kesze elég talpraesett?
– Hogyan lehetne, amikor alig látszik ki a földből? Milyen tekintélye lesz az ilyen csöppségnek?
– Majd annál magasabb lóra ül. Lóháton ő is akkora lesz, mint te.
– De ha leszáll a lóról?
– Ló nélkül minden ember csak félember. Azért illa, hogy lovon járjon.
– Kend sem lehet valami boldog, hogy be kell zárkóznia egy udvarra, és minden dologban ezután más dönt.
– Eleget futkároztam az eddigi életemben; ideje, hogy megpihenjek; meg a csontjaim is vének már az illasághoz. Jól elleszek itt, ebben a házban; végezzék a nehezét a fiatalok, egyszer úgyis át kellett volna adnom a hatalmat. Nincs szánalmasabb, mint egy vén illa, akinek már reszket a kezében a kürt, mégis ragaszkodik hozzá. Legalább beleszokik a gyerek, amíg még tanácsot adhatok neki. Szokja csak meg ő is a gondokat, mert még azt hiszi, hogy csak szerelmeskedésből áll az élet! Az Öregisten akaratával ember úgysem ellenkezhet. Még én, a Fiúisten sem.
– Csak nem akarod elhitetni velem, hogy ez az Öregisten akarata, és nem a tiéd? Akarom mondani: Fényességedé, tisztelt szent testvérbátyám?
– Ez már az Öregisten akarata is. Hogy miként értem el ezt, az az én dolgom.

A régi illa lecserélése nagy reményeket ébresztett az elégedetlenkedőkben. Végre győzhet az igazság – gondolták –; a régi illával nem lehetett ellenkezni, kemény, erőskezű ember volt, egy pisszenésre hasítatta volna ketté az embert; ahogy mondani szokták: „egyet szólsz, és megholsz”; de az újról úgy hírlik, hogy apró, gyenge ember. Hamarosan nagygyűlés lesz, ahol minden családfő megjelenhetik fegyveresen, akkor felvethetik a magyarok dolgát.
A bulgárok legelői a bulgárokat illetik, tudja ezt mindenki; az illa jóga csak annyi, hogy ő oszthassa szét közöttük. A régi illa úgy osztotta szét a hadak között, hogy egy csomó föld szabadon maradt; azokat odaadta a más törzsekből jött bevándorlóknak, elűzött bulgároknak meg magyaroknak, akik gabonát termelhettek ott, és ezért bért fizettek neki. Az emberek a kharkhához, a bíróhoz is hiába fordultak, vagy lefizette azt is, vagy az sem mert ujjat húzni vele, de semmi sem történt az igazságért.
Kesze megneszelte, hogy mi készül, és az apjához fordult tanácsért. A magyarok béréből tartottak el egy sereg harcost, elszegényedett bulgárokat, akik már csak a határőrzésből éltek, a bérlők után azokat is a szélnek kell ereszteni, mert nem lesz miből fizetni őket, és akkor a határok őrizetlenül maradnak. Meg a Kazáriába szolgálókat se lesz miből élelmezni.
– Te arra ügyelj, hogy meglegyenek a te embereid is, akik melléd állnak a gyűlésen! – tanácsolta Künes. – Előre fizesd le őket! A legjobb, ha addig húzzátok a vitatkozást, amíg mindenki megunja, és hazamegy.

Amikor Kesze hazaért, otthon egy csapat magyar bérlő várta.
– Mi a baj, jóemberek? – kérdezte őket.
– Kend nem hallott semmit?
– Mit kellett volna hallanom?
– Azt beszélik, hogy a nagygyűlés után mind vehetjük a cókmókunkat, és indulhatunk haza.
– Ki indulhat haza?
– Mindenki, aki nem bulgár.
– Kend ugyebár nem vágyik hazamenni?
– Nekem már itt van a haza, kicsi korom óta itt élek; ha elkergetnek, azt sem tudom, hova menjek a családommal. Rendesen megadtuk az ajándékot mindig; gondoltuk, azért megvéd az illa, akárki is legyen.
– És most mit gondolnak?
– Nem is tudom, mit gondoljak... Azért jöttünk, hátha kend megmondja.
– Hát akkor gondolják azt, hogy én sem leszek boldogtalanabb, mint amilyen az apám volt!
– Adja az Isten, hogy kendnek is sikerüljön szembeszállnia a sok dölyfös bulgárral! Bocsásson meg, hogy így kifutott a számon; nem haragszom én egy népre sem, csak hagyjanak élni minket is! Úgy kellett idemenekülniük Dontőmögéből a magyar gyepűre, és most nekik mégis mi vagyunk a jövevények!
– Minden törzs úr a maga területén, és itt, ezen a darabkán mi, bulgárok vagyunk azok, hiába a magyar illa a főparancsnokunk; de azért még ne féljetek: nem eszik olyan forrón a kását, ahogy főznék a heveskedők.

A gyűlésre annyi ember eljött, hogy az utóbbi időben még soha.
Nagy hangon beszélgetve, egymást biztatva állt a sok ember a tűző napsütésben; várták, hogy Kesze fellovagoljon a vezérdombra, és elkezdődjön a gyűlés. Kesze persze nem sietett; megvárta, hogy a nap először kivegye az atyafiak erejét, a dühükből is elpárologjon egy kicsi. Már jó magasra emelkedett a nap, amikor végre fellovagolt a dombra kíséretével, egy tekintélyt parancsoló kis csapattal, csillogó fegyverekkel, jó lovakkal, életerős fiatal harcosokkal, mind egy szálig bulgárokkal; más meg sem jelenhetett volna a gyűlésen.
A tömeg, amikor megpillantotta Keszét, elcsendesedett. Az rögtön elkezdte az első ügyet, a leányrablások dolgát. Jó pár nappal azelőtt járt nála Lövédi, és átadta a kazár ájisád parancsát. A tanai magyarok följelentették a kavarokat az ájisádnál, hogy azok rabolják tőlük a lányokat. Leányrablás eddig is volt, de ez most már olyan méreteket öltött, hogy ők a kihalás szélére jutottak. Az ájisád a lövédiai magyarok illájához, Lövédihez fordult, hogy tanítsa rendre a törzseit. Kesze megmondta Lövédinek: ő mindegyik kavarnak nem foghatja a lova kantárszárát, hogy át ne lovagolhassanak a magyarokhoz; főleg így, hogy a gazemberek mind éjszaka indulnak rabolni; meg a régi szokásokon nehéz is váltóztatni; de a nagygyűlésen majd megfeddi őket. El is mondta most, hogy a magyarok szintén a kazár kagán alattvalói, rabolni tőlük tilos; és ez nagyon komoly dolog, Lövédi is járt nála emiatt.
A bulgár vitézek szó nélkül végighallgatták, de túl komolyra még akkor sem vették volna a szidást, ha nem tudták volna, hogy Kesze is miként szerezte a feleségét. Az ájisád messze volt, a kazár törvények ott csak úgy érvényesülhettek, ahogyan a helyi hatalmasságok alkalmazták. Arra jó volt a téma, hogy az idő teljék; sokan hozzászóltak, elmondták, amit mindenki tudott, hogy a járvány leszegényítette a népet, azért kellett sok bulgárnak északról szereznie feleséget.
Az elégedetlenkedők már nagyon türelmetlenek voltak, minél előbb a földek újraelosztásáról szerettek volna beszélni; egy idő után ki is erőszakolták a témát: egy nagyszájú öreg kezdett el kiabálni:
– A földek elosztásáról is beszélgessünk egy csöppet, mert a nép azért gyűlt össze! Arról is szóljunk kettőt, és értsünk egyet!
– Mi lesz ezután, a földek java csak a magyaroknak marad? – jött meg az emberek bátorsága a tömegben.
Kesze válaszolt:
– Most, a járvány után, mindenkinek olyan kevés állatja maradt, hogy szerintem elég neki az a legelő, amit az apámtól kapott. Ha kívánják, feloszthatom újra a földeket a hadak között; de úgy nem lehet felosztani a tavaszi legelőket is, az őszieket is, meg a télieket is, hogy a végén elég is legyen, jusson mindenkinek, meg ne is maradjon meg. Ha bőven osztom: az utolsóknak nem marad semmi, ha szűkön: csak fog maradni; tehát mégiscsak jobb, ha szűkön osztja az ember. A maradék földek a szlávok felé a gyepűkön vannak, azok úgysem kellenének senkinek, túl veszélyesek; azokon az ősi szokás szerint az illa legeltethet, ha már ő őrzi. Az pedig, hogy a megkosaraztatott földeket kiadom bérbe a magyaroknak, az az én dolgom; én sem avatkozom bele abba, hogy mások a sajátjukon miként gazdálkodnak. Mások is adnak bérbe területeket, ha nem akarják maguk túrni a földet. Legjobb lesz, ha mindenki ott gazdálkodik ezután is, ahol már megszokta, az újítás még nagyobb elégedetlenséget szülne. Tudom az apámtól: minden újraosztás után a többség fel volt háborodva, hogy a régi jobb volt. A magyarok béréből egy csomó bulgárt tartok el, akik állatok nélkül maradtak; ezek másképpen éhen halnának, vagy a kazárokhoz kellene elbujdosniuk zsoldosnak...
– És mellettük egy csomó magyart is!
– Azok az eltartásért éppen úgy ügyelik a határt, mint a bulgárok. Ha több bulgár lenne, aki beáll hozzám kardácsnak, nem kellene magyarokat fölvennem.
– A tavaly egy csomó bulgárt elkergettek!
– Aki nem tud szót fogadni, annak nincs is helye mellettem; mehet a széllel versenyt a szeme világába, vagy a görögökhöz zsoldosnak.
– Akik a múlt háborúban elsündörögtek, azoknak a földjeit a vén Künés elkobozta; azokat is kend használja. Miért nem osztják szét a nép között?
– Kiosztották! – szólt bele valaki a tömegből. – A magyaroknak bérért.
– Mit akarnak kendtek? – kezdte újra Kesze. – Ha elkergetjük a magyarokat, újra be kell vezetnem az adót, hogy az őröket legyen miből eltartanom. Akarnak újra adót fizetni?
– Igen, kifizetjük, ami jár; de kapjuk meg mi is, ami nekünk jár! – kiáltotta az öreg.
Nagy zúgolódás támadt erre a tömegben: nem elég, hogy a járvány a népet leszegényítette, még az adót is vissza akarják hozni! Akik az előbb még az öreg pártján voltak, most azok is szidni kezdték:
– Kend csak ne mondjon ilyeneket a mi nevünkben! Még csak az adó hiányzana!
– Márpedig a gyepűket őrizetlenül nem hagyhatjuk – folytatta Kesze. – Akármikor ránk törhetnek a besenyők, vagy az oroszok, és az sem lesz, aki riassza a népet. Meg a fosztogatók is folyton átjárnának. Az többe kerülne kendteknek, mint az adó.
– A földeket újra kell osztani – kezdte újra az öreg –, azok a miénkek, bulgároké; azok nekünk járnak. Bár csak tizenhárom éve kaptuk őket vissza, de réges-rég is az őseinké voltak, mielőtt a kazár ájisádok haszonlesésből behozták volna a magyarokat. Most a bulgár illák csinálják ugyanazt, mintha nem volnának vér a vérünkből, csont a csontunkból. Azt mondják: a magyarok bére kell a Kazáriában szolgálók élelmezésére. Megmondta a fiam, hogyan élelmeznek: soha annyit nem éhezett a szegény gyermek, mint Kazárdiban. Vissza mindent igazságosan, a jövevények meg takarodjanak, ahova akarnak! A gyepűket őriztesse, ahogy tudja; az a kend kötelessége, nem a mi gondunk!
– Úgy van, újra kell osztani! – morajlott a tömeg.
– Hogy igazságos legyen az elosztás, a karkha ossza el, mint régen! – javasolta az öreg.
Egy újabb hang beleszólt:
– Nem madár, csak veréb. Ha a karkha le lesz kenyerezve, még több földet hagy az illának, mintha az osztaná.
– Nem úgy van az, testvér! A karkhát mi választjuk, nem a papok jelölik ki a kündü választottját az Istenre hivatkozva.
– Kend csak ne firtassa a Jóisten akaratát, mert mindannyiunkat megbüntet.
– Tehát: ha mi választjuk, olyant választunk, aki becsületes.
– Aki kendnek jutatja a legjobb darabokat.
– Akármikor elcserélem majd a részemet akárkiével – fordult is már, nemcsak nézett arra az öreg bosszúsan.
– Kend csak ne csereberéljen! Ha mégis akar, a feleségét elcserélném az anyósommal – ajánlotta amaz. Egy harmadik is beleavatkozott:
– Szép fiatal felesége van, nekem is tetszik; én is odaadnám érte a vén szürkét, ha még rápótolna egy kicsit. Pont egy ilyen tüzes menyecske gyógyítaná meg a derékfájásomat.
– Kend se jött hiába ide – irigyelte meg az öreget egy negyedik –, mindjárt két anyósa is lesz, és még az asszonytól is megszabadul. Biztosan miatta van úgy kivékonyodva.
– Én sem foglalkozom a más feleségével, az enyémmel se foglalkozzék senki! – kezdett felmérgelődni az öreg. – Hagyják békén, jóravaló asszony az!
– Tudjuk mi, hogy hová való – bökött oda egy ötödik kajánul vigyorogva.
– Szegedre! Szegedre! – röpködtek a feleletek.
– Az enyémre már biztosan nem. Vén vagyok én már az ilyesmihez – szabadkozott ugyanaz.
Egy fiatalember avatkozott bele:
– Dehogy vén kend, csak sánta lovon lovagolt sokat, meg zötyögős nyergen. Ajánlja csak fel kend is cserébe az anyósát, ne sajnálja a véncsontot; meglátja: a szép asszony hogy helyreigazítja!
– Száz szónak is egy a vége – vette vissza a szót valahogy a lázongók szószólója, az öreg kivörösödve, mérgesen, mert a sok fonákoskodás felbosszantotta. – A földek a miénkek, bulgároké, és nem a jövevény magyaroké.
– Kend talán bulgár? – szólalt meg egy legény Kesze kíséretében.
– Miért ne lennék az?
– Mert kendet is egy magyar gyártotta. Látszik a macskaszemein, hogy olyan jövevényfajta.
– Az anyámat mered pocskondiázni?! Még őt se hagyjátok békén?! – ordította az öreg, és kivont szablyával a legényhez vágtatott; de nem úgy végződött, ahogy számította: ő kapott egy olyan vágást az arcára, hogy a szája egészen a füléig ért.
– Na, most veszekedhet tovább, jó nagy karattyolót csináltam hozzá – biztatta a legény.
Többen kardot rántottak mind a két oldalon, Kesze kellett békére parancsolja őket:
– Tegye el mindenki a szablyáját! Amelyik még egyet vág, azt én hasíttatom ketté az embereimmel. Ide tanácskozni gyűltünk össze, nem kakaskodni. Úgy! Mindenki vissza a helyére, ahol az előbb volt! Aztán nekem senki se panaszkodjék! Ki-ki, amit kapott, az az övé, hazaviheti.
– Minek nekünk gyűlés, csak leöli egymást a nép! – méltatlankodott egy bulgár az igazságtétel után. – Az illa azért van, hogy vezesse a törzset; semmi jó nem lesz abból, ha mindenki beleszól.
A megsebzett öreg még mondani akart valamit, de csak értelmetlenség jött ki a megnagyobbodott száján.
– Ezt sem a tehén farka csapta meg! – állapította meg valaki.
– Segítsd meg, öcsém, a másik felén is, hogy tudja körbekacagni a fejét!
A nép jót mulatott a bakolódáson meg a beszólásokon, majd széledni kezdett hazafelé: nagy meleg volt, megunták a szócséplést. Kesze egyik embere is segített nekik megmozdulni, hangosan hívta a társát:
– Gyere komám, mert megszomjaztam! Van egy kis kumiszom, megisszuk a sátor árnyékában; itt már ma sem lesz semmi, csak jártatja mindenki a száját. Ha majd megint lesz egy jó vagdalózás, visszatérünk; nem maradsz ki abból sem, ne félj!
Az elégedetlenkedők kétségbeesetten nézték, hogy fogy a tömeg; mindjárt Kesze marad a kíséretével többségben, akkor meg veszélyes dolog lesz pofázni; még rosszabbul is járhat az ember, mint az öreg. Mit tehettek volna mást, elindultak ők is a többi után.
Kesze nagyon meg volt elégedve az eredménnyel: mindenfélét összebeszéltek az emberek, de nem határoztak semmit: marad minden a régiben. Még egy-két ilyen gyűlés, és aztán nyugodt lehet; nem jön el majd a nép, ha tudja előre, hogy nincs értelme. Ha el is jön egy-két ugrabugráló, a többség úgyis az ő kísérete lesz.
Tizenkettedik fejezet,
amelyben az apró bulgár hirtelen egy akkora leckét kap csak úgy szemből, 
hogy majdnem kitér tőle a hitéből
„Ők egy olyan nép, amelynek a magasságos Istenen kívül nincs más istensége.”
Al Bakri az „unqalusokról” (Onogurokról; bizonyára a kavarokat nevezte így, mert a magyarokkal egy más, külön fejezet foglalkozik.) (Kmoskó Mihály fordítása, Zimonyi István átdolgozása, 8.:258. oldal)
„Midőn pedig az ugrok királya a Duna tájékára érkezett, látni akarta őt.”
Szent Metód életrajzából (MHK: 354. oldal; Thallóczy Lajos, dr. Hadinka Antal és Jagič V. fordítása)

A görögök császárjának a balkáni bulgárokkal támadt valami vitája; elrendezte Lövédivel, hogy a magyarok vonuljanak fel a Dunánál, hátha ettől a bulgárok megokosodnak. Kényes dolog volt, mert megtörténhetett, hogy a felvonulók át is csapnak ezt-azt ellopni a balkániaktól, és akaratlanul is háború tör ki. Legbiztosabb megoldásnak az látszott, ha a kavar bulgárokat küldik Keszével, ők csak nem kezdenek önszorgalomból háborút a rokonaikkal.
Kesze már jó pár hete darvadozott az embereivel a delta mellett, amikor hírül vette, hogy egy nagyon okos ember fog felutazni a Dunán, aki Konstantinápolyból jön. Mindig lehet tanulni valamit, senkinek sem árt meg, ha egy ilyen világjárt emberrel áll szóba; Kesze is megüzente: ha a tudós eljönne hozzá, szívesen látná, és meg is ajándékozná.
A tudós már nagyon öreg volt, fekete ruhát viselt és nagy szakállat, hosszú hajfürtjei közül néztek ki az okos szemei. Valami furcsa török nyelvet tudott, nagyon kitekerte a szavakat, de azért még meg lehetett érteni.
Miután ezt-azt megbeszéltek, Kesze jónak látta a lényegre térni:
– Nálunk a pusztán minden törzsfőnök azt hiszi, hogy csak ő a Jóisten igazi leszármazottja. Mindegyiknek igaza nem lehet; honnan lehet megtudni, hogy kinek van?
– Ön szerint miért kellene a Jóistennek a fiát, vagy akármelyik leszármazottját leküldenie az emberek közé; anélkül nem tudná kormányozni a világot?
– De tudná... Azt mondja kend, hogy egyikük sem a Jóisten leszármazottja?
– Azt nem mondtam, fiam. Szólíthatsz atyádnak, hogy lássam, tiszteled a tudásomat, mert ha te is úgy akarod, úgy foglak tanítani, mint a tulajdon fiamat.
– Jól van, atyám; úgy szólítom – felelte Kesze mosolyogva.
– Mit teszel te, ha azt szeretnéd, hogy az embereid úgy cselekedjenek, ahogy te elvárod?
– Megmondom nekik, mit cselekedjenek.
– Mit teszel akkor, ha te nem akarsz elmenni hozzájuk?
– Üzenek nekik valakivel.
– Azzal üzensz-e, akiben a legjobban megbízol, hogy az üzenetet legpontosabban átadja?
– Azzal üzenek.
– És kiben bízhatsz meg jobban, mint a saját fiadban?
– Igen, értem már; de a sok főnök közül hogyan lehet kiválasztani azt, akivel a Jóisten valóban üzent?
– Ő észt adott az embereknek, hogy magukat kormányozzák; utána törvényeket küldött, hogy a jót a rossztól megkülönböztessék. Miért kellett volna még maradnia a fiának, miért nem térhetett volna vissza a szeretett atyjához, mint ahogy a te fiad is visszatér hozzád, ha a feladatát elvégezte?
– Azt mondja, atyám, hogy a törzsfőnökök közül egyik sem a Jóisten fia, mert az rég visszatért?
– Én hiába mondanék neked valamit is, fiam, mert te úgysem hinnéd el, de gondolkozzál, és rájössz.
– De már értem, atyám.
– Nem érted te még, fiam, tovább kell gondolkoznod. Ha üzensz a fiaddal, mit tesz ő, ha az üzenetet átadta?
– Nincs nekem még fiam, atyám.
– Az Isten jó, és ha megérdemled, biztosan ad neked. Ha majd lesz, és elküldöd, mit kell tennie, ha az üzenetet átadta?
– Mit tenne mást, visszajön hozzám.
– Miért nem marad ott?
– Minek maradna?
– Mert az embereid közül egy-kettő nem hallotta, hogy mit üzentél. Azok csak egy hét múlva térnek vissza. Meg kell-e várnia őket?
– Ha akarja, várhatja; de ők megtudhatják az üzenetet a többiektől is.
– Ha az üzeneted hosszú időre vonatkozik, évtizedekre – például azt döntötted el, hogy annak a nemzetségnek meddig tart azután a legelője –, meg kell-e várnia azokat, akik később születnek és nőnek fel, hogy az üzenetet ők is meghallhassák?
– Mindenkit nem várhat meg, mert a gyerekek folyton születnek; ők megtudhatják a parancsot az apjuktól is.
– De ha az apjuk azelőtt meghal, hogy ők értelmessé váljanak?
– Megtudhatják mástól is.
– Látod: szerinted is ez a dolgok rendes menete. Miért gondolod akkor, hogy a Jóisten másként cselekedett? Ő törvényeket szabott az embereknek, hogy azokat betartva boldogabban éljenek, és a saját fiát küldte el, hogy ezeket átadja. A fia lejött ezelőtt nyolcszáznyolcvankét esztendővel, átadta a törvényeket, és visszatért az atyjához. Miért kellett volna tovább maradnia?
– Hogy kormányozza az embereket.
– A Jóisten értelmet adott neked és a többi embernek, hogy kormányozhassátok magatokat, és pontos tanítást a helyes útra. A Jóisten azért adott értelmet neked, hogy rá tudj jönni az igazságra, és azért lelket, hogy keresd, amíg megtalálod. Lehet, hogy pár év múlva künde leszel, akiben szerintetek maga a Jóisten lakozik. Akkor tedd fel magadnak a kérdést: érzed-e magadban a Jóistent, az ő varázserejét? Beléd költözött-e akkor, amikor künde lettél, vagy ugyanaz maradtál, aki azelőtt voltál? Ha majd úgy érzed, hogy ugyanaz a személy maradtál, tedd fel magadnak a második kérdést: nem haragítod-e meg a Jóistent, ha méltatlanul az ő hatalmával kérkedsz, becsapod embertársaid? Jegyezd meg ezeket a kérdéseket, mert meg kell válaszolnod őket majd! Ha majd megválaszolod, és nyitott lesz a szíved az igazságra, akkor eljön valaki, és az igazságot megmondja neked.
– Ki jön el, atyám?
– Valaki majd eljön, mert az Jóisten gondoskodik rólad is, mint ahogy minden más emberről. Csak tőled függ, hogy a szavát elfogadd. Engedd meg, hogy most én kérdezzek valamit tőled: milyen embernek tartod te a görögök császárát, okosnak vagy butának?
– Aki annyi embert vezet, buta csak nem lehet.
– Látod, és ő már megtalálta az igazságot. Miért vallaná a keresztény vallást, ha nem az volna az igaz?
– Még gondolkodom rajta, atyám. Addig is, ha a Jóistennel beszélgetsz, ne felejts el megemlékezni rólam! Számíthatsz a bőkezűségemre.
– Nekem semmire sincs szükségem, az arany-ezüst csak értéktelen semmiség a legdrágább kincsem, a lelkem üdvössége mellett. Akkor leszek boldog, ha gondolkodol ezeken a dolgokon, és a te lelkedet is megmenthetem.
Kesze azért hívatta a tudós embert, hogy ezt a kérdést tisztázza, de úgy érezte: még jobban összezavarodott. A kazároknál volt mindenféle hittérítő; az egyik Mózest dicsérte, a másik Mohamedet, a harmadik Jézust, a negyedik Zarathusztrát; mindegyik azt állította, hogy csak az ő vallása az igaz, aki nem azt hiszi, az a pokolra kerül; a katonák jó nagyokat derültek az okoskodásaikon, cikizték is őket eleget; de ez a tudós ember egészen más volt. Egyelőre Kesze csak annyit határozott el, hogy még gondolkodik a hallottakon, és ha magától nem jut valamilyen eredményre, még beszélget okos emberekkel. Logikusnak tűnt, amit a tudós ember mondott, de az ősei vallását sem rúghatta fel csak úgy hirtelen.

Tizenharmadik fejezet,
amelyben nem történik semmi különös, csak egy főnök jártatja egy csomót a pofáját, 
de mégiscsak ajánlatos végigolvasni
„ ...sohasem keverednek az ellenséggel közvetlen kézitusába, hanem szüntelenül csak körbe lovagolnak és közéjük lövöldöznek. Az ő szemükben nem szégyen, ha valaki megfutamodik a csatából; gyakran úgy tesznek, mintha megfutamodnának.”
Marco Polo a sztyeppei hadviselésről (Vajda Endre fordítása)
„Jobbára a távolból való harcban és a lesvetésben lelik kedvüket, továbbá az ellenség bekerítésében, a színleg való meghátrálásokban, visszafordulásokban. (...) ha azonban üldözik őket, az íjaknak veszik nagyobb hasznát.”
Bölcs Leo bizánci császár a „turkokról” A hadi taktikáról című művében (dr. Vári Rezső közlése, MHK: 35. oldal)
„...ilyen tőkéről... sarjadnak a hunok: termetre nézve kicsinek ugyan, de ravaszok, életmódjukban szabadok.”
Thuróczy János (Antonius után) (9.:76. oldal)
„A negyedik vezér Bendacuznak Ethela nevű fia volt, akinek fiútestvérei Reuva és Buda.”
Kézai Simon Krónikája (MHK: 481. oldal)
„Bár a harcot felettébb kedvelte, mégis megfontoltan cselekedett, a legtöbbet az eszével érte el.”
Jordanes gót történetíró Attiláról (2.: 51. oldal)
„A művész attól művész, hogyha kékben látja a világot, nem festi sárgának csak azért, mert az a divat.”
Keresztes Ildikó (Lejegyezte Koronczai Lilla, Nők Lapja hetilap.)

Keszének meghalt a gyermeke, pedig megtett mindent, hogy a gyermekrontó szellemeket becsapja: csúf semmitmondó nevet adott, az összes szokásos babonát elkövette, de minden hiába volt. Ha még születne egy fia, annak az Ebadta nevet adná, a tolvaj szellemeknek aligha kell az ilyen alantosság, aztán ha a kölyök betölti a tizennégy évet, megkapja majd az Ürkünd nevet, amely Ifjú Napot jelent; ez az elnevezés biztosan dicső jövőt varázsol majd neki.
Addig is a bátyjának, Kopjánnak a fiát, Botondot kezdte tanítani. Éles eszű eleven gyermek volt, de az apja a nevelését egészen elhanyagolta; pedig kár, mert lehet, hogy a család általa fog továbbélni. Nem ér az ember élete semmit, ha méltó utódról nem gondoskodik; a halálával vele vesz el minden munkája is; amiért kínlódott, mind az idegenek kezébe kerül, vagy tönkremegy.
Kesze először a törzs múltjáról kezdte oktatni, hogy büszkeség és felelősségérzet töltse meg a gyermek szívét; beszélt neki a régi vitéz illákról, legelőbb is a hunok legnagyobb hadvezéréről, Fennvalófiáról: Bala imirről, aki visszaszerezte a hazájukat a gótoktól. Aztán a nyugati háborúról, Öldi győzelméről, amikor a Duna középső folyásától űzték el a germánokat, és a rúg nép szövetséget kötött a hunokkal. A fegyverbarátságot házassággal erősítették meg: Bala künde unkája, a még szinte gyermek Bendeküz feleségül vette a rúg királylányt. Első fiúkat az anyja származása után Rugának nevezték el, már húsz évesen illa lett, híres hadvezér; a bizánciakat és a rómaiakat adófizetésre szorította. Nem sokkal maradt el tőle az öccse, Bluda (Báldor áz vére), vagy a féltestvérük, akinek az anyja eteldi magyar volt, Thanádi nővére, így Etének hívták. Bludát a nagyra vágyása a halálba vitte: nem elégedett meg a kürtje után rendelt germán népekkel: osztrogótokkal, gepidákkal, hun törzseket is magához csábítgatott, nyugaton földeket csikart ki számukra a főillától, Etétől.
– Ha Ete volt a főilla, hogyan nem tudott nemet mondani? – kérdezte a gyermek.
– Mondani könnyű lett volna, csak a következmények látszottak súlyosaknak: ha nemet mond, és Bluda fellázad, az odaédeskedett hunok is a germánokhoz csatlakoznak. Inkább eltűrte, hogy csorbuljon a tekintélye azok a törzsek előtt, amelyeknek ő ígérte oda a földeket; kivárta a viszályt a féltestvére bandájában, akkor ő is tárgyalni kezdett az odatársultakkal, majd egy gyors támadás Székeshajlás – vagy ahogy félig hun, felig rúg nyelven nevezik: Szikamber – ellen, és végzett Bludával. Ezek voltak az aranykor híres illái: Rugilla, Bludilla, Atilla, akik a győzelmeikkel megremegtették a nyugatot és a keletet egyaránt.
– Tudod, öcsém – mesélte később a gyermeknek –, amikor bejöttünk ide Európába, itt a bennszülöttek még azt sem tudták, hogy mire jó a nyereg. Ha volt is egyik-másiknak, az sem használta ki a biztos ülést: az egyik kezükkel vágta közben a ló kantárszárát tartották, a maradék másikkal, egy kézzel persze nem tudtak nyilazni. Őseinknek, a hunoknak csak arra kellett ügyelniük, hogy tartsák a távolságot, ahonnan ők jól nyilazhattak, de a bennszülöttek nem érhették el őket a lándzsáikkal. Rázták is azok mérgesen a fegyvereiket:
– Gyertek csak közelebb, ördögfajzatok! Miszlikbe vágunk, ahányan csak vagytok.
– Hogyne, mindjárt odamegyünk – felelték a hunok, mert az integetést megértették –, csak várjátok meg, hogy elmenjen az eszünk! – Ha a hunok támadtak, ők nyilazva hátráltak; ha azok megálltak, megálltak a hunok is, így a távolság megmaradt közöttük; és nyilazták őket, amíg azokból egy is maradt.
– Azok semmit sem találtak ki ez ellen?
– Hát bajok voltak, de friss ésszel azt is megoldották. A bennszülötteknek gyorsabbak voltak a lovai; hadd lám, kitalálod-e: mit tettek az őseink?
– Elzsákmányolták a lovaikat.
– Jó gondolat, de rosszul ütött volna ki. Az ők lovaik nem tudják kikeresni az élelmüket a hó alól, télen halomra dögölnének.
– Kendnek is vannak ilyen úri lovai, hogy nem dögölnek meg télen?
– Persze, hogy vannak; ha illa leszel, neked is lesznek. Az ilyen lovak mellé rabszolgák is kellenek, akik nyáron szénát készítenek nekik. Főleg a szlávok értenek az ilyesmihez. Csak arra vigyázz, hogy nálad jobb dolguk legyen, mint amilyen otthon volt, meg családjuk is legyen, mert másként megszöknek. Elmennek szénáért a lovakkal, aztán várhatod, hogy visszatérjenek; estére se ló, se ember. Meg beszélj szépen velük; az embernek a jó szó, a megbecsülés többet ér, mintha arannyal fizetnél. Visszatérve az őseink dolgaira megmondom én, hogy mit tettek. Kiválasztották a leggyorsabb lovakat és a legkönnyebb lovasokat, még gyermekeket is. Azonkívül minden embernek legalább két lova volt, ha az egyik elfáradt, vágta közben átugorhatott a másikra. Ez a csapat megjelent a bennszülöttek előtt, a többi hun messze hátul maradt. A bennszülöttek a szokásuk szerint rájuk rohantak, erre ők megfordultak, és ereszd meg vissza! Csapták a lovakat, amíg csak kergették őket.
– Mindig kergették őket a haloványok?
– Igen, azoknak az a szokásuk: ha fut az ellenségük, nem sokat gondolkoznak, kergetik. Így vágtattak: a hunok elöl, a bennszülöttek utánuk, amíg el nem értek oda, ahol a többi hun várakozott. Akkor támadtak a várakozók pihent lovakkal, két oldalról közrefogták a bennszülötteket, azoknak a lovai akkora már annyira elfáradtak, hogy a távolságot meg lehetett tartani. Akkoriban született a közmondás: ha rövid a lovad lába, told ki az eszeddel.
– Hallottam a rómaiakról, milyen nép volt az?
– Az öregek azt mesélik: furcsa egy nép volt. Nagyon gazdagok voltak, mégis amikor csatába jöttek, a legtöbbnek még lova sem volt. A hunok laza sorokban jó közel lovagoltak hozzájuk, ahonnan elnyilazhattak a pajzsaik felett és alatt az arcukba és a lábfejükre, lasszóval kirángatták őket a tömör sorból; azok meg cipelve a nehéz pajzsaikat gyalogosan akarták utolérni őket. Amikor pedig megálltak és összetömörültek, a dombokról beléjük rohantatták a tüzes szekereket. A rómaiaknak voltak ugyan hajítódárdáik, de azokat nem lehetett olyan messze eldobni, mint a nyílvesszőket kilőni.Aztán, látták, hogy milyen jó harcosok a hunok, felfogadták őket a többi lovasság ellen. Sok pénzt kerestek az ősapáink náluk, mert nagyon gazdagok voltak. A régi öregek azt mesélték, hogy úgy termett a földjeikben az arany, mint nálunk a pusztán az egér, csak ki kellett ásni. Én ugyan nem hiszem el ezt a badarságot; inkább az lehetett az igazság, hogy tehetséges varázslóik voltak, akik a kavicsokat aranyrögökké tudták változtatni.
– Azt hallottam, hogy Atilla elfoglalhatta volna Rómát is.
– Mi pásztornép vagyunk, öcsém, és tudjuk, hogy nem vághatod le a jószágot, ha holnap is akarod fejni. Egy-két várost elfoglaltak csak úgy ijesztgetésnek, aztán jöttek a császár követei a pénzzel; utána hagyni kellett: töltsék meg újra a kincstárt a tartományaik adójából.
– Aztán mi lett?
– Azután következett a szent háború. Az Isten megparancsolta: hódítsuk meg az egész világot. Az Ő akarata ellen senki sem szólhat, de a folytonos háborúskodás nagyon tönkretette a népet.
– Jó lett volna abban a dicső korban születni!
– Az embernek abban a korban kell megállnia a helyét, amelyben él.
– Hogy veszett el a régi hatalmunk, bátya; akkor majdnem a világ uraivá lettünk, miként lehet, hogy most a kazárok alattvalói váltunk?
– A vezérek nagyravágyása, öcsém, az sodorta a hun népet testvérháborúkba, és ezek az értelmetlen háborúk a pusztulásba. Amikor a legnagyobb illa, Atilla meghalt, a fiai vetélkedni kezdtek a hatalomért, a főillai kürtért; semmibe sem vették az öreg kende, Bendeküz beszédét, pedig a kende szájával a Jóisten intette őket. Atilla, amíg élt, igyekezett a fiait tenni a meghódított népek élére: feleségül vette a legyőzött uralkodók lányait, így azoknak a fiai nemcsak az ő gyermekei, de a behódolt uralkodók utódai is voltak. Miután a feleségeinek a fivérei meghaltak az ilyen-olyan csatákban, amelyekbe elküldte őket, ezek az Atilla-fiak örökölték a jogot az uralkodáshoz a népek felett. Azt hitte: úgy teszi szilárddá a birodalmát, ha mindegyik népet az ő fiai vezetnek; aztán, miután meghalt, éppen ez lett a Hun Birodalom veszte. A főillai tisztséget Bendeküz kende a legidősebb fiúnak, Eleknek adta, aki a magyarok uralkodója volt. Ebbe nem egyeztek bele a hunok; ők a maguk illáit akarták a birodalom fővezérének: Dengeziket, az Égkirályt, meg az öccsét, Csabát, aki – miután az apjától elörökölte annak az ideszökött menyasszonyát, Honóriát –, a bennszülöttek legnagyobb császáraival is rokonságba került.
– Elegünk van a keverék vezérekből – hergelték egymást a hun vitézek –, az olyan Atilla-félékből, aki mindig az anyja törzsét, a baszkíreket bújta, a legjobb legelőket nekik adta. Most meg azt tűrjük el, hogy az Ága-törzsbelieket tolják elénk, akiket akkor győztünk le, amikor csak akartuk?
E két illa meg ahelyett, hogy rendre és belátásra intette volna a rakoncátlankodó törzseket, a forrongás élére állt; gondolták: ha a hatalom a kezükben lesz, a többit a táltosok a Jóistennel elintézik; próbáljanak csak meg mást tenni; Bendeküznek meg az élő unokák kedvesebbek lesznek, mint a halott. Nagy huncutul a germánok is biztatták őket: lázadjanak csak fel a testvérük ellen, ők majd támogatják. A hunok fel is lázadtak, nagy sereggel indultak Elek ellen az Etilhez. Miután legyőzték a magyarokat, egyszer csak hozzák a hírt, hogy az otthonmaradt germánok egy másik Atilla-fiat, a gepidák királyát, Aladárt tették meg főillának. Erre kiegyeztek Elekkel, elhatározták, hogy német minta szerint megosztoznak a birodalmon, és együtt indultak a féltestvérük, Aladár ellen.
– Kik hozták a hírt?
– A kárpátközi hunoknak is Aladárhoz kellett csatlakozniuk, hogy ki ne irtsák őket családostól. Akik a Dengezik meg a Csaba pártján akartak maradni, átszöktek hozzájuk. Erre indultak el a fiak Aladár ellen. Az út hosszú volt az Etiltől a Kárpátokig; mire odaértek, a lovaik patái úgy elvástak, hogy csak sántikálva haladhattak. A germánok addigra már megtanulták a hun taktikát, visszavonulva, a gyerekeiket és az asszonyaikat átmenekítve a Dunán, állandóan nyilazták a lassan mozgó hun sereget.
– A hunok nem nyilaztak vissza?
– Dehogynem, nyilaztak az őseink is, de a lovak sántasága miatt nem tudták tartani azt a távolságot, ahonnan csak ők érhették volna el a germánokat a jobb íjaikkal. Tizenöt napba került, amíg elérték a Dunát; vértől piroslottak addig a folyók, amerre csak vonultak. Sopánkodtak titokban az öregek: nem lesz ennek jó vége, ilyen bolondul hadjáratot hunok még nem vezettek, ekkora marhaságot még csak a fővezér apja, Atilla csinált, aki hajdan a Gálföldön a germánok vitézségére és hűségére alapozta a csatát.
– Azoknak kellett volna bekeríteniük a rómaiakat, ugye?
– Igen: a hunok voltak középen, nyilazva visszavonulva maguk után csalhatták volna a rómaiakat, majd a megerősített táborukba érve megállnak. Így a rómaiak besétálnak a két hunbarát szárny: az osztrogótok és a gepidák közé. Ha azoknak sikerül visszaszorítaniuk a két ellenséges szárnyat, fordulhattak volna befelé, és oldaltámadással összeroppanthatták volna a rómaiakat. Vagy legalábbis nyílzáporban tarthatták volna.
– Ehelyett mi történt?
– A rómaiak nem támadtak, így nekünk kellett délután elkezdenünk az ütközetet, mert a sötétség nekik kedvezett volna. Előre lendült középen az első hullám, és a balszárny, mert tudtuk, hogy ott hamarosan mi leszünk az erősebbek; aztán az első hullám takarásában Atilla átparancsolta a balszárnyra a gepidákat is. A csatatéren egy domb emelkedett, a római vezér megpróbálta kihasználni: erre telepítette a jobbszárnyát; ezt így is kell: jó, ha a szárnyak erős helyekre támaszkodnak az oldalukkal, lehetnek ezek meredélyek, szekértáborok vagy folyók; de az előnye a hátrányára fordult volna, ha mi elfoglaljuk a dombot, mert a magasból messzebbre lehet nyilazni, és így a középhada pont a domb mellé került. Az osztrogótok és a gepidák már-már hátra is nyomták együtt a vizigótokat, és fordulhattak volna a középhad felé, már a vizigót király is elesett, amikor a vizigót királyfi megfordította az ütközetet: párszáz emberével előretört, megölték Ardarikot, az öreg gepida királyt, mire a gepidák megfutottak, hiába győzködte őket az unoka-Ardarik: a harapófogó bal oldala letörött. Az osztrogótok is hátrálni kezdtek, meg a meggyengített jobbszárny is; Atilla, hogy az oldaltámadásokat elkerülje, visszavonta a csapatait a megerősített táborba. A dolgon már az sem segített, hogy a csata után a gyáva vagy a huncut vezéreket mind kivégeztette. Szerencsénkre a megfogyatkozott rómaiaknak nem volt bátorságuk az éjszakai támadáshoz.
– Ezt már én is hallottam, inkább azt mesélje tovább, mi történt Csabáékkal!
– Mondták az öregek: térjenek vissza, és várják meg, hogy a lovak patái helyreigazodjanak; de Dengezik, a főilla azt felelte: már hiába, a germánok a sánta lovakat tudnák követni; mindig legyőztük őket, most se lesz másként; egyszer csak megszorítjuk őket, ha előbb nem, akkor a világ végénél. Mint egy őrült csak hajszolta őket tovább, hátha beékelődhetnek a germán népek közé, és azok így nem egyesülhetnek. Aztán következett a véres dunai átkelés, majd a kínkeserves csata a Dunántúl erdői és mocsarai között, a Négyejó, a négy medrű folyó sáros vizénél, Négyednél, ahol felfordult a világ: a germán lett a győztes.Elesett az előhad vezére, Elek is. Akkor derült ki a német turpisság: a győzelmük után nem ismerték el Aladárt sem főillának, mind szabadokká váltak.
– Ilyen rossz huncut népek ezek?
– Ilyen jó huncut népek ezek. Nem szidni kell őket, hanem tanulni tőlük. Az okosságot az ellenségnél is becsülni kell, nekik is joguk volt a szabadságukért ügyeskedni. Az osztrogótoktól, Detrikéktől meg nagyon is példát lehet venni: felettük negyven évig hun és rúg származású férjek meg fiak uralkodtak, Atilla adta oda Bluda halála után a hatalmat az Amál-ivadékoknak, és ők a belviszálykor mégis a népük érdekei szerint cselekedtek.
– A három testvérnek adta?
– Először csak a nagybátyjuknak. Aztán ahogy a fiatalok behízelegték magukat, lecserélte az öreget, megosztotta a gótokat.
– A hunokkal mi lett Négyed után?
– Még fel sem lélegezhetett a nép a négyejói csata után, máris megtámadták őket a keleti hunok, az ogurok. Véres csaták után, aki életben maradt, behódolt nekik; a két nép: a hun és az ogur összeolvadásából lett a bulgár. Egy ideig a keveréket a tíz ogur törzs népeinek hívták ugyan, de miután ők összevesztek, a bulag, majd az avar, majd újra a bulag nép került a hatalomra; akik velük szövetkeztek és győzedelmeskedtek, hamarosan a vérszerződésük jogán mind bulgárként büszkélkedtek. Ennek a birodalomnak is a testvérharc lett a veszte: az egymással tusakodó törzseket a kazár a magyarok és a türkök segítségével meghódította, vagy szerteűzte. Szomorú tanulság ez nekünk: a testvérharc sohasem vezet jóra; az embernek a törzs érdekeit kell néznie, nem a saját becsvágyát. Senki sem él, míg a világ; és ha meghal, csak az marad utána, amit cselekedett; ha jót tett, a jó; ha rosszat, a rossz. Ha a nép az értelmes Eleket fogadja el illának, akit a künde kijelölt, nem viszi őket Dengezik a pusztulásba.
– És már sohasem nyerhetjük vissza a régi nagyságunkat?
– De igen. Már Atilla idejében megjósolták, hogy a birodalom szertehull, de a legkisebb fia, Csaba utódaival újraéled. Csaba az ogurok elől Görögországba menekült nekik hagyva a dús legelőit, de az utódai visszatértek és elszaporodtak itt a pusztán.
– Ezek mi vagyunk, úgy-e?
– Mi vagyunk, az ő véréből és csontjából származunk mi, szavárok.
– És mikor leszünk újra nagyok?
– Amikor elég okosak leszünk hozzá. Ehhez nincs is szükség hódításokra, kicsi helyen is lehet nagyszerűen élni.
– Már most elég okos ember van közöttünk, és az erőnk is megvan hozzá. Édesapám mondta, hogy milyen hatalmas nép vagyunk, még a Dunán túl is bulgárok laknak, meg az Etilen túl is. Csak össze kellene fognunk, és megmutatnunk a mocsok kazároknak és a halovány magyaroknak: hol a helyük.
– Édesapád álomvilágban él. Ezek a távoli emberek nem fogják a vérüket azért hullatni, hogy mi megmutassuk a magyaroknak és a kazároknak: hol a helyük. Meg nem is érnénk vele semmit. Mindenfelé ellenségek vesznek körül: oroszok, besenyők. A kazár meg a magyar szövetség nekünk is hasznos, veszedelemkor csak velük együtt védhetjük meg magunkat. Kár lenne felrúgni csak azért, hogy a vezetés a mi kezünkbe kerüljön, vagy hogy egyedül maradjunk az ellenségeinkkel szemben. Egyszer fellázadtunk, és nagyon rosszul jártunk; nem jött ide senki sem a Dunától, sem az Etiltől, hogy megsegítsen.
– Hogyan is volt az a lázadás, bátya, annyifélét hallottam róla!
– Még az apám illaságának az idejében történt, amikor ezeken a nyugati részeken átkerült a fővezéri tisztség a türköktől a nyugati szavárokhoz. Gondolták akkor a szavárok: elég erősek ahhoz, hogy a vezetésük alá került törzsekkel együtt legyőzzék a kazárokat. Mi, dontőmögei szavárok akkor még a Thanán túl laktunk, Kazárdiban, de mi is fellázadtunk együtt egy-egy elégedetlen kazár és káliz törzzsel. Talán győzünk is, ha a magyarok nem maradnak hűek a kazár kagánhoz, de azok északról megtámadták a nyugati szavárokat; igaz: volt törlesztenivalójuk elég. Amíg a nyugati szövetség törzsei egymással tusakodtak, a kazárság számára segítség érkezett: a kvarezmiek; nekünk át kellett menekülnünk a Thanán, és elvesztettük az ősi földjeinket, csak az elődök csontjait hozhattuk később magunkkal. Aztán a többi lázadó törzzsel együtt újra behódoltunk; azóta itt lakunk a magyarok keleti gyepűjén, ők a vasban gazdag Ingul mentét kapták helyette a szavárokéból, és közülük kerül ki azóta a keleti törzsek parancsnoka. Nemrég még a kazárok adóját is ők szedték össze a szlávoktól.
– Még egyszer meg kellene próbálni – szólt közbe a gyerek.
– Okos ember nem játszik a tűzzel.
– Atilla hogy halt meg olyan hirtelen? Igaz, hogy a felesége ölte meg: egy hajtűt szúrt fel az orrán?
– Sok mindent összebeszélnek az emberek, aminek a fele sem igaz. A feleségének nem volt miért megölnie. Az itáliai hadjárat eredményeként szabadítottuk fel a breukokat; a breuk király lánya volt Mikolcs, vagy ahogy a szépsége miatt mi, hunok neveztük: Csillagocska: Jildikó. A római uralom alatt a breukok csak bérlői lehettek az őseik földjének; éhezve tengődtek az egyik évről a másikra, hogy a római uraiknak cifra palotái legyenek; a királyaikat is csak titokban tisztelhették. Meg tudod: a férj meggyilkolása a keresztényeknél is bűn, ők sem annyira elvetemültek; nekik is csak az ellenségüket szabad megölniük; és a férj nem ellenség, lehetett akárki korábban, a frigy után már nem idegen.

Ezután Kesze a hadicseleket mesélte el, amelyeket a régi csatákban alkalmaztak, a harci szokásokat, amelyeket mindegyik seregvezérnek ismernie kell, meg az idegenekkel való viselkedést, a tárgyalások fortélyait az ellenséggel meg a szövetségessel, akik között sokszor csak ideiglenes a különbség:
– Ha követ érkezik hozzád valamelyik szomszédos néptől, vigyázz erősen: minden követ kém is, azzal a szándékkal jön, hogy megtudja: mekkora a hadsereged, hol van a vezéri szállás? Az embereid, akik kísérik, napos időben – amikor az égtájakat megállapíthatja a nap állása után – az egyik irányba vezessék, borús időben és éjszaka egy másik irányba; így háború esetén egészen máshova irányítja az ellenséges csapatot. Ha jó kanyargós folyó kerül az útjukba, többször keresztül kell vinni rajta, és mindig más nevet mondani, ha kérdi: hogyan nevezitek. A te nevedet, fiam, soha meg ne mond idegennek, mert tudós varázslóikkal megrontanak; mondj mást; legjobb, ha úgy változtatod át a neved, hogy az átok áldássá változzék.
Tizennegyedik fejezet,
amelyben megvizsgáljuk, hogy mire mondja a székely: 
Csak lassan, mint meneküléskor!
„...a sivataggal szomszédos [eredetileg talán: felőli] határukon hegység van, amelyben A.in [alin?, alán?] nevű nép szállt meg (...) Ez a hegység a kazárok országához csatlakozik. ”[Don- hátság?]
Al-Bakri mohamedán geográfus a magyarokról (Kmoskó Mihály fordítása, Zimonyi István átdolgozása, 8.: 256. o.)
„A turkok nemzete szintén nagyon tart az említett besenyők nemzetétől, mert gyakran szenvedett tőle vereséget.”
Bíborbanszületett Konstantin császár (Szabó Károly fordítása, MHK(14.): 110. o.)
„...egy keresztény nép lakik, melyet mordátnak neveznek, s ezek és a nendezek közt tíz napi járóföld terjed.”
Gárdezi (gr. Kuun Géza fordítása, MHK: 170. o.)
„A szőregiek azt mondják, hogy a nem szúró és nem vágó puskagolyó nem ér semmit a boszorkányok ellen.”
„Régi szamojéd monda szerint a sámánokat nem fogta a nyíl, kés vagy fejsze.”
László Gyula (10.:194. és 312. o.)

– Ébredjen kend, égnek a jelzőhalmok!
Kesze azonnal talpon volt; kinézett a sátorból: a keleti láthatáron apró, fényes pontok, valóban a lármafák égtek. Az éjjeli szellő távoli kürtszót hozott: riadót. Nem lehet tévedés: a besenyők átlépték a határt.
Ő is elővette a kürtjét, és belefújt, hallja mindenki: asszony, gyermek szedje össze a holmiját, és meneküljön nyugat felé, a férfinép meg gyülekezzen! Alig vette el az ajkától a kürtöt, a dallam messze megismétlődött: egy nyugati nemzetség illája adta tovább a vészhírt.
Nemsokára egy kisebb csoport élén lovagolt kelet felé. Omurát kazárjai jöttek szembe, őket kérdezte:
– Mit tudtok, mi történt?
– A besenyők megtámadtak. A Tana-könyöknél kelhettek át, a kálízokat telibetalálták; ott, ahol vöröslik az ég alja, az ők házaik égnek. Hozzánk még nem értek el; de a népünk menekül, hamarosan ideérnek. Omurát kérdezteti: a férfiakkal visszavonuljon ő is, vagy kend jön előre a segítséggel?
– Vonuljon vissza ő is a nép mögött. Amíg meg nem tudjuk: mekkora sereg tört ránk, nem ugorhatunk nekik. Ha csak egy kisebb portyázó csapat lenne, az őrök nem lármázzák fel az egész népet. Menjetek át a Kicsi-Thanán túlra, mi is visszavonulunk. Ha majd kivilágosodik, akkor majd meglátjuk: hányan vannak, mit tehetünk?
Omurát kazárjai visszafordultak, hogy lóhalálában megvigyék a parancsot. Kesze gyors futárokat küldött Levédiába, a magyarokhoz, meg Kazáriába az ájisádhoz.
A nép gyorsan szedelőzködött, mentette az életét; a kapkodásában azt sem tudta, mit vigyen magával. Nyikorgó szekerek, bőgő állatok indultak nyugat felé. Nem lesz könnyű átúsztatni őket a Kicsi-Thanán a sötétben.
Reggelig megérkeztek a kazár menekülők is, azután már csak a kálizok jöttek, már akiknek sikerült megmenekülniük. Nyomukban feltűntek a besenyő felderítők; csak távolról szemlélődtek, hogy a kavarok nyílvesszői ne érhessék el őket. Mögöttük, a távolban már egy nagyobb sereg közeledett. Kesze a harcosaival követte a népét: átúsztattak a Kicsi-Thanán. Közben megérkeztek a magyar harcosok is.
Az új illa, Básmán vezette őket; nagy darab pocakosodó ember volt vastag ajkakkal, csak a szép metszésű, meleg tekintetű szemei hasonlítottak a húgáéhoz, az Ünikünéhez. Valóban, amikor Keszére nézett, mintha a Napkisasszony huncutkodott volna vele újra. Annak a nőnek az emléke a legváratlanabb pillanatokban bolygatja fel, pedig már semmi értelme sem lenne rágondolnia; olyan elérhetetlen számára, mint a Thanába esett fejsze; meg rendes felesége is van már, és gyermekei, ideje lenne elfelejteni a felejtenivalót.
Kesze csak hírből hallotta Básmán tisztségbelépését, de már ismerte: találkozott vele vagy két éve, amikor magyar vasért járt a karvalydi vásárban a Kicsi-Ingul, vagy ahogy a magyarok nevezik: a Kicsi-Mosó partján; így ő szólította meg:
– Kend az új magyar illa?
– Az.
– Hozta a segítséget?
– Azt.
– A többiek hátrább jönnek?
– Ott.
Azután ő kérdezte meg Keszét:
– Hányan lehetnek?
– Szemben vagy háromezren, de vannak csapataik fennebb és lennebb is a folyó mentén; sőt biztosan még hátrább is, ahol nem láthatjuk őket. Hamarosan visszatérnek a hírnökök, akkor többet fogunk tudni.
– Ha az egész besenyő hadsereg ránk jött, akkor csak úgy vehetjük fel a harcot velük, ha megérkezik a kazárdiak segítsége is. Azok nélkül nem bírnánk velük.
– Addig velünk mi lesz?
– A nép vonuljon tovább nyugatnak, nehogy legyilkolják! Megengedjük, hogy ingyen legeltessetek a rétjeinken, amíg tart ez a háború. A férfiakkal fel kell tartoztatnunk őket itt a folyó mentén. Erre a háromezerre ti elegen vagytok; mi fennebb megyünk, ahol a folyó nem olyan mély. Akármi történik, üzenj a kürttel; de hírnökökkel is, mert kürtölni a besenyők is tudnak. Ahogy a kazárok hátba támadják őket, nekünk is azonnal rájuk kell mennünk. Tudod a kazárok titkos jelét?
– Persze, hogy ismerem.
– Vigyázz, nehogy azelőtt átcsaljanak a besenyők valami jellel! Biztosan megpróbálják.
– Vajon a kazároknak is olyan fontos, hogy beleavatkozzanak?
– Nélkülünk ők sem érnek sokat; ha eszük van, nem hagyják, hogy elvesszünk.
Természetesen a keleti kazárokról beszéltek, Omurát emberei ott voltak a folyó mellett, valamivel lennebb.
Alighogy elmentek a magyarok, a domb tetejéről a lesők jeleztek a zászlóval: Kőriskerék felé egy nagyobb besenyőcsapat közeledik. Kesze a harcosai egy részét odaküldte.
A besenyők később szemben is megszaporodtak, most már egészen a folyó széléig kilovagoltak. A bulgárok visszavonultak egy nyíllövésnyire, a folyó felett nem volt tanácsos nyílpárbajt folytatni: az ellenség többségben volt, több nyílvesszőt lőttek volna ki ugyanannyi idő alatt. A besenyők csalogatni próbálták őket: be-belovagoltak a víz szélébe, mintha át akarnának kelni. Kesze tudta, hogy nem olyan buták, hogy megpróbálják; a víz a középen elég mély volt, úgyhogy le kellett volna szállniuk a lóról, és a vízben lubickolva pedig könnyű célpontokká válnak, ha a bulgárok előrevágtatnak. Estig még fel tudják tartóztatni őket, ha velük párhuzamosan mozognak a folyó mentén, de az éjszakai sötétségben valahol csak át fognak jönni. Addig csak eléri a nép a magyarok földjét.
Megérkeztek a hírnökök az alsó és a felső csapatoktól, majd Básmántól is, összeadva az eredmény keserves volt: az egész besenyő had ott volt a folyó mentén. Nem is rejtegették magukat; látszott: azt akarják, hogy a magyarok és a szövetségeseik elmeneküljenek.
Estefelé újabb üzenet jött Básmántól: ahogy besötétedik, visszavonulnak a következő folyó, a Bor-Isten mögé.

Már egy hete rostokoltak a Dnyeper jobb partján lesve, hogy a besenyők hol próbálnak átkelni; a fáradtságtól Kesze már alig látott. Az utolsó napokban már egy fia besenyő sem lézengett túlfelől, de ki tudja, cselvetés is lehetett. Éppen csak lekoppant a szeme, és aludt egy kicsit, amikor meghallotta, hogy a sátor mellett azt beszélték: a magyarok kiegyeztek a besenyőkkel.
Az emberek örültek a kósza hírnek: vége a háborúnak, még mielőtt elkezdődött volna igazán, de őt olyan balsejtelem szállta meg, hogy idegességében nem tudott helyt maradni. A vezérséget átadta Jabolcsnak annak nagy örömére: legyen az az illa, amíg ő távol lesz; és Szárváradnak, a magyarok központja felé vágtatott.
A magyarok éppen a Kiengesztelő ünnepüket tartották, sűrű sorokban járták körül tizennyolcszor egy turulmadár alakú úton a szent dombjukat, ahol a fehér lovat áldozták, mintha béke lenne. Ez az áldozatuk a fő istenüknek, a Napistennek szólt, de ha eljön az éjszaka, a sötétben – hogy a Napisten észre ne vegye – elvégzik áldozatukat a másik istenüknek is; ott a Földanya köve is a szent dombon, rajta a stilizált női alak, amelybe a termékenység jeleként mind kisebb és kisebb alakok vannak belevésve, és amelyből kinő az életfa. A kő most a lapjával lefelé van fordítva, hogy fentről semmit se lehessen gyanítani. A magyarok nagyon tisztelik Nagyboldogságasszonyukat, a Földanyát; stilizált alsó része ott díszeleg minden ház bejáratán, hogy az asszonyaik és az állataik minél termékenyebbek legyenek; és ha egy idegen megkérdezi, hogy mi az, hol azt felelik, hogy egy szív, hol meg azt, hogy egy virág aszerint, hogy éppen milyen nézetből faragták oda. A tarsolylemezeik is nagyon pajzánok: női szeméremtesteket gyümölcsöző termékenységfák kacskaringóznak rajtuk.
Az öregasszonyok otthon maradtak tűzőrzőnek, egyikük énekelni kezdett:
– Egy szem látszik ugyan, de százan lehetnek;
Ha megállunk vívni, szélről bekerítnek.
Ez a magyar mondó! Nem egyedül követ.
Elfáradt lovával utol úgysem érhet.
– Húgocskám, ne higgyél a hazug kun szónak!
Rongy szolgáló leszel, hogyha majd megunnak.
Rántsd le a mocsok kunt: Fogd meg a kaftánját!
Szorítsd a kaftánját, úgy hagyd ott gyors lovát!
– Nem bírom, nem bírom kaftánját megfogni,
Kaftánját szorítva lóról leugrani,
Szép fiatal testét kardodnak kitenni,
Szerető jó lelkét a Halálnak vetni.
– Édes kicsi húgom, hallgass a bátyádra!
Édesapánk vár ránk, gondolj fájdalmára!
Rántsd le a csábítót: Fogd meg a kaftánját!
Szorítsd a kaftánját, úgy hagyd ott gyors lovát!
– Nem bírom, nem bírom kaftánját megfogni,
Kaftánjától fogva lóról lerántani,
Imádó szemeit sebes kínba lökni,
Kedves arcocskáját vérrel befröcskölni.
– Szép húgom, könyörgök: hallgass a bátyádra!
Anyánk beteg szívét szétzúzza bánata!
Rántsd le a hódolod: Fogd meg a kaftánját!
Szorítsd a kaftánját, úgy hagyd ott gyors lovát!
– Istenem, Istenem, ezerszer jaj nekem:
Bárhogy ver a szívem, ezt kell most megtennem;
Megfogom erősen takarónk: kaftánját,
Életünk-halálunk: itthagyjuk gyors lovát.
Nem hagyták a kunok a vezért sorsára:
Sebzett sörtésvadként tekeredtek hátra.
Kesze ismerte már: A magyar kende lányának a balladája, az édesanyjától is, Emecstől is sokszor hallotta: Hét kun elrabolja a magyar kende lányát, akibe a vezérük, egy sárkányfajzat, aki csak a bal sarkán sérthető, szerelmes. A lány bátyja,, a mondó (az illa), a magyar Kadmosz egyedül veszi üldözőbe a rablókat; egy nap és egy éjjel után a közelükbe kerül, de a lova fáradt, nem tudja utolérni őket. Meggyőzi a húgát: úgy ugorjon le a kun vezér lováról, hogy rántsa magával az elrablóját is. A többi kun visszafordul, nem hagyják egyedül a vezérüket.

Másnapra lejárt az ünnep; ideje volt, hogy valaki Keszével is szóba álljon. Básmánnak más dolga akadt, a féltestvérét, Szabolcsot küldte maga helyett. Kesze már ezt is baljós jelnek tekintette, nagyon rossz hírt fog hallani biztosan.
Szabolcs barátságosan üdvözölte:
– Hogy vagy, Kücsid? Régóta nem láttalak.
– Mindjárt te döntöd el, hogy miként leszek. Remélem: erősen nem nyomorítottatok meg minket.
– Mi nem nyomorítunk meg senkit, főleg téged nem, de nehéz idők járnak, Kücsid.
– Megkötöttétek a békét a besenyőkkel?
– A mocsok kazárok nem mozdultak, muszáj volt valamit tennünk. Lehet, hogy a segítségük nélkül is győzhettünk volna, de akkor úgy legyengülünk, hogy később nem tudunk megállni az oroszokkal szemben. Ha kibékülünk a besenyőkkel, később akár szövetséget is köthetünk velük.
Kesze érezte, hogy a torka összeszorul: az ők legelőik nagyon közel voltak a besenyő határhoz.
– És mi a béke ára? – kérdezte.
– Mindennek ára van, persze.
– A mi földjeinkből mennyit adtatok oda?
– Tudod, Kücsid, a körülmények minket is kényszerítettek. A fiataljaink még a kazároknál vannak.
– Azt mondd már meg: mennyit adtatok oda!
– Ha a kazárok megmozdulnak...; elég lett volna egy fölvonulás is, hogy megosztja a besenyő hadat...
– Azt mondd már meg: mennyit adtatok oda a mi földjeinkből!
– Mind oda kellett adnunk, Kücsid.
– Mind?! Az egészet odaadtátok?!
– Oda kellett adnunk mind, Kücsid. Ne feledt: valamikor mind a miénk volt, mielőtt ti, dontőmögiek odaköltöztetek. A mi földjeinkből is odaadtuk a Bor-Istentől keletre eső részeket. Senkinek sem lett volna jó, ha a két nép legyilkolja egymást; ezért úgy döntöttünk, hogy párviadalt ajánlunk fel a besenyőknek. Szent fogadalmat tettek, hogy ha az ők emberük veszít, visszatérnek a régi területükre; és mi is megesküdtünk az Öreg-Istenre, hogy átadjuk nekik a keleti részeket, ha a mi emberünk marad alól. A táltosok végig kérték a Jóistent, hogy minket segítsen meg; Sebes állt ki az Ügyek nemzetségből, de a besenyő bajvívóval szemben még ő is csak alulmaradt. Lelke legyen megbecsülve a túlvilágon, mert megcselekedte, ami tőle telt. Ezután mit tehettünk volna mást, el kellett fogadnunk az istenítéletet.
Kesze érezte, hogy a szíve összeszorul. Szeme előtt megjelent a szülői ház az almafákkal, a szőke Tana, szemben a dombon az ősök sírjai; ezekhez nekik többé semmi közük, mind a besenyőké!
– Most mi lesz az én szerencsétlen népemmel?
– Elrendezzük, Kücsid. Básmán azért ment el.
– Hova ment Básmán?
– Beszél a görögökkel. Valamikor Csaba is a görögökhöz menekült, amikor üldözték az ogurok. Sokat segítettük mi is őket, most ők is segíthetnek: egy darab földet csak adnak nektek valahol. Jó harcosok vagytok, nem járnak veletek rosszul.
– Hogyan menjünk ennyi állattal a görögökhöz?
– Meglátod: hajón átvisznek. Akkora hajóik vannak, hogy mind elfértek rajta.
– Ennél még a harc és a halál is jobb lett volna.
– Meghalni könnyű, Kücsid, de amíg az embernek kötelességei vannak, nem szabad. Legkönnyebb dolog: nekirohanni az ellenségnek, és meghalni, mert az életet már nem lehet elviselni. Gyermekeitek vannak, akiket föl kell nevelnetek.

Amíg Konstantinápolyból várták a választ, a magyarok földjein legeltettek. Elég vita keletkezett belőle, már félős volt, hogy a két nép egymásnak esik. Végül megérkezett egy görög követ; Kesze későn tudta meg; mire a Básmán házához ért, már rég folyt a beszélgetés. Elszorult szívvel ment be.
– Jó, hogy jössz, Kücsid; megoldódott a sorsotok – köszöntötte Szabolcs.
– Indulunk délnek? – kérdezte Kesze szorongva.
– Nem, nyugatnak. A nándor bulgárok és a morvák országa között van egy háborúpusztította, majdnem lakatlan gyepű, oda fogtok menni. A görög császár most jóban van a Bulgár Birodalommal, elrendezi, hogy titeket ne zaklassanak; miért is zaklatnának, elvégre rokonok vagytok?
– És a morvákkal?
– Azokkal majd te rendezd el a dolgodat! Ha lehet: szóval, pénzzel; ha nem, akkor az íjaitokkal. Ha gyengül a besenyők nyomása, mi is segítünk. Szövetségesek kell maradnunk továbbra is, elvégre vér vízzé nem válik

Tizenötödik fejezet,
amelyből kiderül, hogy milyen néha, ha beborul
„...a szkyták, név szerint a kazárok közül jövének, akiket bulgároknak neveznek, a Duna mellékére telepedtek, és a szlovének szomszédaivá lettek.”
Orosz őskrónika (MHK (14.): 367. o.; dr. Jagič V., Thallóczy Lajos és dr. Hodinka Antal 19. századi fordítása)
„Az Úr testetöltésének 889. évében az ungárok legvadabb nemzetsége... előjött a szkíta tartományokból, a Thanais áradásoktól megnőtt mocsarai közül.(...)
A fenti helyekről az említett nemzettséget a szomszédos népek űzték ki, akiket besenyőknek hívnak.”
Regino prümi apát világkrónikájából (MHK: 320. és 321. o.)
„Kusid Ungária középső vidékére érkezett, és leereszkedett a Duna vidékére...”
Képes Krónika (6.: 43. o.; Bellus Ibolya fordítása)
„A területet, amely a Tisza és a Duna között van a nagy Keanus, Bulgária hercege, Salanus herceg elődje vette birtokába (...), és szklávok meg bulgárok készítették el ott az életszereiket (lakásaikat).”
Anonymus (MHK (14.): 407. o.)

Az új hazában az elején minden jól ment. A föld termékeny volt, a fű magasabb, biztosan sokkal több eső esik errefelé; az éghajlat is melegebb, a déli részeken a hó egész télen meg sem tudott maradni; ha hullt is egy kevés, pár nap alatt elolvadt; legelhetett a jószág kedvére. A magyar bérlők jó nagy darabokat szántottak fel a folyók mentén a fekete földekből, senki sem mondhatta már, hogy az ősi bulgár terület. Amikor tavaszodni kezdett a hólébe elszórták a búzát, árpát; az ösvények között távolságokat hagytak, hogy ne tapodják össze a vizes földet; aztán bogos-tüskés ágakkal a tetejét jól meghúzogatták, hogy a mag betakarodjon, a madarak el ne hordják. Az őszit már az első hó alá elvetették, hogy tavasszal minél hamarabb – mielőtt a nap a föld felső rétegét kiszárítaná – megerősödjék.
Kicsit furcsa volt, hogy a bennszülöttek ősszel, sokkal korábban vetettek, és a magaslatokra, de a megszokott dolgokon nem változtattak.
Aztán esni kezdett, esett napokig; ilyen tavaszt még az öregek sem láttak; a vizek kezdték elönteni a szántóföldeket.
Kesze a keleti részekre lovagolt, ott már minden víz alatt volt, túl a nádasokon mintha megbolondult volna dagadt, rohant a Csiglé (Kanyargós-víz), magyar nevén a (Nádas?) Partos (régi kötőhanggal Partis-jó, majd Partisja, rövidülve Tiszja, Tisza, Ammianus Marcellinusnál Partisköz), öntötte a vizet kétfelé magából; biztosan a hegyekben a havat az eső csak a napokban olvasztotta meg.
A parasztok nagyon el voltak keseredve:
– Milyen földre hozott kend minket?! Itt mindent megöl a víz!
– Amilyenre lehetett. Ne legyetek megijedve, csak térdig ér! Ott a felhők alatt látszik valami magaslat, kimehettek – felelte Kesze.
– Nem is magunkért kesergünk; mi megleszünk valahogy, de mi a vetéssel?
– Fent a dombokon majd újra vetítetek.
– Hogyan vessünk, ha nem szántottunk?
– Szántotok ezután. Ilyen esős helyen úgyis lesz valami. Mire a kölest kell vetni, fölszárad itt is. Ne siránkozzatok, a dolgotokat végezzétek el; a többi a Fennvaló dolga; eddig sem hagyott éhen halni titeket.
– De látja kend: csak nem áll el; hogy szakad fentről!
– Itt sem fog esni mindig. Amikor bejöttünk, szárazság volt. Otthon azért sírtatok már jó pár éve, hogy nincs eső, nem lesz termés. Na, itt most elég van, ne panaszkodjatok!
– A kende mit csinál ilyenkor; miért nem állítja meg? Miért kell annyi víznek lehullnia?
– Mert létrán nem jöhet.
Kinn a magaslaton egy újabb csoport jött szembe.
– Hova mennek, jóemberek? – kérdezte őket Kesze. – Tovább ne menjenek, ott mindenütt víz van.
– A hátunk mögött is víz van. Megátkozott vidék ez, itt még a föld alól is víz folyik.
Kesze nem tudta, hogy mi lesz, meddig nőnek még a vizek, de vezérként neki kellett magabiztosnak maradnia, hogy bátorítsa a kétségbeesetteket.

Amikor a vizek visszahúzódtak, úgy nőtt nyomában a fű, mintha a meleg tavaszi nap szívta volna fölfelé. A parasztok a dombokon új darabokat szántottak fel, hamarosan a gabona is kidugta az orrát. Akkor jött a hír, hogy egy nagyobb ellenséges csapat tört be északnyugatról. A népnek megint menekülnie kellett, most már dél felé.
Kesze a harcosokkal az ellenség felé lovagolt. Kevesen voltak, magukkal kellett vinniük a magyar férfiakat is, pedig ez addig nem volt szokás.
– Akartok-e aratni ott, ahol vetettetek? – kérdezte őket Kesze. – Ha igen, akkor meg kell védenetek nektek is az új hazát.
Hallgattak a magyarok, de nem volt ínyükre a dolog: sokan épp azért jöttek át a bulgárokhoz, hogy a harckötelességtől megszabaduljanak; így fizették a kibírható adót, de nem kellett kitenniük önmagukat a halálveszélynek. Most újra harcolniuk kell, és még az adókötelességük is megmarad.
A támadók a ruhájuk után szlávok lehettek. Kesze ismerte már őket még az óhazából; harcos, bátor emberek voltak, de a széthúzásuk miatt sok apró népecskére bomlottak, emiatt régen a bulgárok sikeres rablóportyákat indíthattak ellenük, de amióta az oroszok egyesíteni kezdték őket, nagyon veszélyesekké váltak a portyák, sőt az előrelátó vezérek már félni kezdtek a növekvő orosz birodalomtól. Most már a besenyők félhettek: az országgal átvették annak a gondjait is; meg a kazárok, akik a bajban nem segítettek. Keszének megvolt a maga gondja: ezekkel a nyugati szlávokkal kellett valamit csinálnia.

Tizenhatodik fejezet,
amelyben a borúra még nem jön derű
„Zuatapolug nevű fejedelem..., aki Bracta leigázása után a bulgárokon és a messiánusokon uralkodott”
Bécsi Képes Krónika (Bellus Ibolya fordítása)
„Hátrányos számukra a fegyveres kézitusa és az éjjeli támadások.”
Bölcs Leo bizánci császár a „turkokról” (Morávcsik Gyula fordítása: 9: 87. oldal)
„Ha valaki megházasodik, a király mindegyiktől egy lovat kap.”
Gárdezi a bulgárokról (MHK : 166. o.)

A stratégia egyszerű volt: esténként gyakran mesélték az öregek: legjobb távolról legyőzni az ellenséget kihasználva, hogy a nyugati népeknek gyengébbek az íjaik. Kesze is ezt próbálta alkalmazni: a bulgárok tegzében már elő voltak készítve a nehéz nyílvesszők, a hosszúak vékony vasheggyel, a páncélok átütésére valók, a bulgár vasgyúrók igazi remekművei; hegyükkel a halál vizébe merültek, a bőrbe fúródva majd súlyos fertőzést okoznak. Eleinte visszavonultak az ellenség elől, hadmozdulatokkal késleltetve annak az előrenyomulását, amíg megérkezett Omurát a kazárokkal.
– Mi van, komám, nélkülem semmit sem érsz? – érezte nyeregben magát Omurát.
– Majd meglátom: veled mit érek – válaszolta Kesze. – Csak nem reménykedtél, hogy kihagylak belőle?
– Csak nem ezektől ijedtél meg?
– Vigyázz: a végén nehogy te ijedj meg! Már láttam nagy hősöket, akik a csata előtt nem tudták tartani a szájukat, hogy ne dicsekedjen; a végén meg a lovukat, hogy ne meneküljön.
– Az biztosan nem én leszek. Add át a megáldott fővezéri kürtöt, és ebédre megeszem az egészet. Nincs, amiért annyira ragaszkodj a vezérséghez; ha kettőnk közül valamelyiket megölik a csatában, az úgyis csak rám marad.
– Azt, hogy milyen sorrendben viseljük a főillai tisztséget, a régi öregek már eldöntötték, és a Jóisten megerősítette az egyezségüket; csak büntetéssel járna, ha megszegnők a törvényt; de ne békétlenkedj, szlávot ebédelni kürt nélkül is lehet.

A bulgár és a kazár sereg laza sorokban közeledett a szlávokhoz; amikor lőtávolba értek, ki kezdték lőni a nyilaikat. Csaknem ugyanabban a pillanatban a válasz is megérkezett: suhogó gyilkos vesszők, akárcsak az övéik; szerencséjükre a nagy távolság elvette a nyilak erejét, így kifoghatták a bőrvértek, nagy része közéjük hullott le.
– Nafene, ezek éppolyan messzire lőnek, mint mi; valami mást kellene kitalálni – gondolta Kesze. Már jól látszottak a szláv harcosok: dárdákkal, fejszékkel voltak felfegyverkezve, sokan is voltak, közelharcba belemenni nem volt ajánlatos.
Közben a szlávok hátrálni kezdtek. A cselük átlátszó volt: mellettük jobb felől erdőfolt zöldellt, biztosan ott rejtettek el egy csapatot, hogy az előrenyomuló bulgárokat oldalba támadják, és közelharcra kényszerítsék, vagy hogy az erdő fedezékéből lenyilazzák. Az oldaltámadás nagyon veszélyes: a szemből támadó nyílvesszői, ha nem jól saccolta meg a távolságot, a sor előtt, vagy mögött csapódnak le, de az oldalról támadónak nem számít hány lóhosszat téved, a nyílvesszőit milyen ferdeséggel lövi fel, így is, úgy is embert vagy lovat talál.
Kesze a kürttel balra irányította az embereit; elkerülték az erdőfoltot, majd elérték azt a helyet, ahol az előbb még a szlávok voltak; közülük többet a bulgárok nyílvesszői ott is marasztaltak.
Kesze felszedett néhány íjat. A bulgár mestermunkák mellett bizony szegény tákolmányok voltak; a jó íj már a kihúzás kezdetén nagy erővel áll ellen, de az erő tovább sem növekedhet erősen, mert akkor az ember nem tudná egészen kihúzni. Ezeket már a félúton túl alig lehetett feszíteni; medveerős harcosok lehettek, ha ezekkel olyan messze el tudtak lőni.
A szlávok behúzódtak egy nádasba, ott semmit sem lehetett tenni ellenük: a nád még túl zöld volt ahhoz, hogy égjen. Kesze elhatározta, hogy visszavonul ő is, majd csak kitalál valamit.
– Mire vársz, ember? – támadta ki Omurát. – Mit kerülgetjük őket hiába, mint a bolond szűcs a marhabőrt?
– Ültesd le valahogy magadat, komám; az okos szűcs se vág bele egyből a közepébe! Inkább azt mond meg, hogy szerinted mit kellene tennünk?
– Vágtassunk be a nádasba, és öljük halomra őket! Ha te félsz, én megteszem.
– Amíg vágtatsz, a szlávok a nádasból nyugodtan nyilazhatnak, azután meg a közelharcban ők aprítanak fel benneteket; nem láttad, milyen fegyvereik vannak? Biztosan azt is tudják: hogyan kell kezelni.
– Bízd csak rám; ebédre megeszem az egészet!
– Ebéd előtt jobban teszed, ha reggelizel. Ott az erdőben egy kisebb csoportjuk lehet elbújva, azért akartak melléjük csalni; most biztosan mind az erdőfolt innenső oldalán vannak, és minket figyelnek. Mi itt maradunk, fenntartjuk a nádasban levőket; te indulj el annak az érnek az árkában, ott nem látnak, és kerülj a hátukba. Ott anélkül bemehettek az erdőbe, hogy rátok nyilaznának; aztán kiderül: mennyit értenek a közelharchoz; de az is, hogy ti mennyit.
– Ti persze itt csak vártok.
– Ahogy hátba támadjátok őket, mi is megtámadjuk erről felől.
Jó időbe telt, amíg felharsant a csatazaj, de sajnos az erdő túlsó feléről. Úgy látszik: a szlávok észrevették a lopakodó kazárokat, vagy csak megsejtették, hogy mi készül, és átmentek az erdő túlsó oldalára. Kesze jobbnak látta, ha megkerüli az erdőfoltot; átvágni rajta, amíg nem ismeri a belsejét, balgaság lett volna.
Ahogy megkerülte, a kazárok már menekültek visszafelé; Omurát futott legelöl, őt kérdezte:
– Mi van, komám, elment az étvágyad; miért nem etted meg őket?
– Bölcsködni persze jól tudsz; beküldesz minket, és ti csak nézitek.
– Bár néztem volna, akkor legalább tudnám, hogy mi történt!
Kesze jobbnak látta, ha egy értelmesebb embert kérdez ki a történtekről; ki is választott egy okosabb képű kazárt, azzal állt szóba, miután a szlávok látva a bulgár erősítést, visszahúzódtak az erdőbe:
– Mi történt, öcsém, mondj el mindent őszintén!
– Mi lett volna, ahogy az erdőhöz közeledtünk, már nyilazni is kezdtek.
– És ti haladtatok csak előre, nem próbáltatok meg oldalra kitérni, és máshol behatolni?
– Mi csak mentünk előre, már aki el nem esett, ezt fújták nekünk parancsként.
– Elértétek az erdő szélét?
– El.
– Mi történt azután?
– A fák között a fejszéikkel egy csomó embert megöltek, az ágaktól a kopjákat nem is tudtuk forgatni.
– Kérlek: őszintén válaszolj; nem lesz semmi bajod, akármit is mondasz, csak igaz legyen; jobban értenek a közelharchoz, mint mi?
– Úgy láttam: sokkal jobban.

Éjszakára egy tágas fátlan helyre vonultak, ahol az ellenség nem tudja meglepni őket; tüzeket nem gyújtottak, ne lehessen látni, hogy pontosan hol vannak. Éjfélre egy csomó harcost – akiket a szlávok nyilai megsebesítettek – a láz kezdte rázni; úgy látszik: az ők nyílhegyeik is mérgezettek voltak. Könnyű dolga volt az ősöknek, amikor bejöttek ide Európába, de ahogy teltek az évszázadok, a bennszülöttek mindent eltanultak. Szerencséjükre majdnem mindegyik harcosnál volt egy csobolyó életvíz titkos füvekből főzve, ami a halálvíz hatását megakasztja, de hogy biztos legyen, a kaftánokkal eltakart fáklyalángnál csak kimetszették az elszínesedő sebeket, a fejen is lekaparták a koponya felületét.
Hajnal felé az őrök mindenfelé szlávokat jeleztek. Kesze azonnal felköltötte az embereket, Omurát most is ellenkezett:
– Hová indulsz most, amikor semmit sem látunk?
– Mire látnánk, késő lenne. A szlávok be akarnak keríteni, hogy közelharcra kényszerítsenek bennünket.
– De miért nyugatnak indulunk? Nem látod: melyik az Állócsillag?
– Mert ők azt hiszik, hogy dél felé törünk ki, a családtagjaink felé, és ott biztosan várnak. Ha sikerül körülzárniuk ebben a sötétben, végünk: nem fogjuk látni, hogy a nyílvesszőinket hova lőjük. Gondolom: nem vagy újra kíváncsi a fejszéikre. Olyan súlyosak, hogy hárítani sem tudjuk, ha jól belehúzódzkodnak. Megmondta hajdan az apám: ezek medvék emberbőrben, vékony suhancok vagyunk mi mellettük.
Mire megvilágosodott, a szlávoknak már csak a nyomait találhatták. Egészen jól jött ezeknek a nyugatiaknak az a kegyetlen szokása, hogy képesek vasdarabokat szegezni a saját lovaik lábára, a homokos föld teljesen feltúrva maradt utánuk.
A nyomok dél felé vezettek, oda, ahová az asszonyok menekültek a gyerekekkel és az állatokkal. Jó időbe telt, amíg utolérték az ellenséget, és elébük kerülhettek. Akkor azok behúzódtak két homokhát közé, egy borókásba, ott várták a bulgárok támadását. A távoli nyilazástól védve voltak, mert nem látszott, hogy pontosan hol vannak.
Az ellenség már túl közel volt az asszonyokhoz és a gyermekekhez, és éjszaka akárhova elvonulhattak újra, így Kesze jobbnak látta, ha tovább nem taktikázik, inkább megpróbál kiegyezni velük.

A megbeszélésre mindkét részről a vezér ment el, és két-két testőr. Kesze a legjobb két harcosát vitte el, akik a közelharcban leginkább megállnák a helyüket; ki tudja, hogy a morva fejedelem mit forral? Már megtudták, amit Kesze sejtett: a morvák támadták meg őket.
– Mit keresel az én földemen az én engedélyem nélkül? – kérdezte Szvatopluk, a morva fejedelem. Szavait a tolmácsa lefordította valami félig érthető török nyelvre, amin Kesze egy darabig elrágódott, majd mikor úgy érezte, hogy kibogozta az értelmét, visszafelelt:
– Ez a mi örökségünk, valamikor az ősünké, Atilláé volt.
– Sohasem hallottam ilyen nevű emberről – jelentette ki határozottan Szvatopluk, miután türelmesen kivárta, hogy a tolmácsa megkínlódjon Kesze válaszával –, és nem is akarok hallani többet róla! Hiába huncutkodsz, ilyen mesékkel semmit sem érsz el nálam. Ez az én birodalmam, és ha itt akartok élni, tőlem kellett volna erre engedélyt kérnetek. Nem vagyok olyan ember, aki nem értené meg a mások szükségét; ha elveszítitek a hazátokat, itt befogadlak benneteket; persze, ha megfizetitek a bért a terület után, éppúgy, mint a területem többi népe, és ha szükségem lesz a kardjaitokra, ti is támogattok.
Kesze nem látta semmi értelmét a vitának; a történtek után nyilvánvalóvá vált, hogy Szvatopluk az erősebb; inkább arra törekedett, hogy minél kisebb legyen a bér. A dolog jogi felét ráér firtatni majd akkor, amikor valahonnan segítséget kap.
– Szegény menekültek vagyunk, sok bért nem tudunk fizetni. Ha túl sokat kérsz, inkább a nyilainkban kell újra bizakodnunk.
– Sokat nem kérek, csak annyit, amennyit megbírtok, de ha szükség lesz rátok valamelyik csatámban, segítenetek kell.

A békekötés hírére Omurátnak újra megjött a bátorsága:
– Mi biztosan nem fogunk fizetni – mondta Keszének. – Ezt te vállaltad, fizesd csak ki te! Én szívesen háborúztam volna tovább, amíg legyőzöm őket.
– Látom, komám, megbátorodtál, mint az éhes patkány. Lehet, hogy végül legyőztük volna őket, de közben úgy legyengülünk, hogy nem tudtunk volna megállni egy másik ellenséggel szemben. Minden törzsnek tartoznia kell valamilyen szövetséghez, mert egyedül gyenge. Miután a magyaroktól elszakadtunk, itt kell szövetségeseket találnunk; olyan feltételekkel, amilyeneket ki tudunk csikarni.
– Ez nem szövetség, hanem rabság. Ezt a szégyenletes békekötést el nem fogadhatom.
Kesze nem tudta: mit kezdjen ezzel a makacs kazárral. Megérdemelte volna, hogy szóljon Szvatopluknak: az egyik törzse nem akar behódolni; az móresre tanítaná a kelekótyát, de ezt könnyen Ünikün és a két húga is megszenvedné. A vezetők hebehurgyaságának legtöbbször a nép issza meg a levét. Inkább úgy döntött, hogy kifizeti ő a kazárok részét is, bár ez a saját törzsével szemben nem volt a legbecsületesebb dolog.
Miután a kazárok eltávoztak, megint Balig oldalát kezdte furdalni valami; látszott rajta, hogy szívesen kibökné.
– Mi van, Balig, mondjad csak bátran! – biztatta Kesze.
– Nem haragszik meg érte?
– Nem haragszom meg, ígérem.
– Kend-e a legfőbb illa?
– Az volnék.
– Akkor miért tűri el, hogy ez a kazár így jártassa a pofáját? Láthatja: ez önmagától nem kussol, folyton-folyvást csak küsszed. Csak egyet küzsdik. Ha kend továbbra is eltűri a gégéskedését, még a mi embereink is vérszemet kapnak, és ők sem fognak engedelmeskedni. Én a kend helyében már rég kivégeztettem volna.
– Mit értem volna vele? Háborút a kazárokkal, akik istenítik a vezérüket. A nélkül is elég bajunk van. Igaz: néha még engemet is majdnem felmérgesít; de ilyen a világ: mindenki csak olyan bogyót hordozgathat a nyakán. amilyen termett neki. A Jóistennek ilyen embert is kellett teremtenie, meg tetűt; másképpen túl jó dolgunk lenne ezen a világon.

Kesze valóban gondolkodhatott, hogy miként teremti elő az adót. Valamennyi pénze volt, de túl kevés ahhoz, hogy évenként csak ő fizessen Szvatopluknak. Kiktől szedje össze a hiányzó részt? A magyar és a szláv bérlők még fizettek valamit, de azt is nehezen. Azt, hogy az óhazában fizetniük kellett, még elfogadták, elvégre az a bulgárok földje volt; de hogy itt miért kell fizetniük, ahova egyszerre jöttek a bulgárokkal, az sehogy sem fért a fejükbe. Az őslakosok fizettek volna rendesen, de azok meg túl szegények voltak; a bulgárok bejövetele előtt mind a két birodalom hadserege rendszeresen fosztogatta őket a határok között; erősen megterhelni őket nem lehetett. Mind a jószágban, mind a szolgában csak addig van haszon, amíg élhet.
Kesze összehívta a nagygyűlést; elmagyarázta a bulgároknak, mi a helyzet: vissza kell állítani a régi adót; minden férfi a nősülésekor az ősi szokás szerint egy lovat ad, vagy más nagymarhát, vagy fizesse ki az árát! Ha valakinek megvan hozzá a módja, hogy feleséget vásároljon, akkor annak legyen módja adót fizetni is!
Meghallgatták a bulgár vitézek, és csak somolyogtak magukban: embert találjon Kesze, aki ezt összeszedi; akárki áll is oda, hosszú életű nem lesz, az biztos; különben sem tudja számon tartani, hogy ki mikor nősül.

Tizenhetedik fejezet,
amelyben már kiderül az, hogy a huncut kutya a láncból a fejét kihúzza, 
de a még huncutabb, miután rosszalkodott, vissza is tudja dugni
„A tanácskozáson megjelentek (...) a hungárok királyának, Cusalának a követei. (...) A követségnek megörült Arnulf (...) és megbeszélte velük, hogy a morvákat három irányból megtámadják.”
Aventinus középkori történetíró a 892. év májusáról
„Pannónia királya pedig örült, hogy a birodalmába telepedtek, és úgy értette, hogy az ő alattvalóivá váltak.”
Mahmud Tercüman krónikája
„A győzelem csak gyűlöletet szül, mert a legyőzöttet elkeseríti.”
Buddha

Keszének nehéz teher volt a morváknak fizetett adó; elhatározta, hogy szövetségeseket keres, és amint néha megtörténik, a szerencse is a kezére játszott: valami kereskedőktől megtudta, hogy Szvatopluknak esetleg szándéka lenne, hogy fellázadjon ura, a német Arnulf ellen. Biztosan őt is nyomasztotta a németeknek fizetett adó, és már elég erősnek érezte magát, hogy tegyen is valamit ellene. Kesze követeket küldött Arnulfhoz, inkább csak puhatolózni: mi igaz a pletykából; de megbízta azzal is őket, hogy ha tényleg fellázad Szvatopluk, úgy mutassák be Baligot, mint az új hungár illát, és kössenek szövetséget a némettel.
Késő tavasszal érkeztek vissza az emberei, hozták a jó hírt: megvan az egyezség a némettel meg a lengyellel, hamarosan azok el is elkezdik a háborút Szvatopluk ellen.
Nem sokkal később megérkezett a morva követe is; csatlakozásra szólította fel a bulgárokat a háborújukban. A követet rögtön lefogták, ne tudjon hírt vinni a gazdájának a bulgárok szándékáról, majd Kesze kivárt egy kicsit. Jó dolog volt a német szövetség: megszabadulhatott általa a morva uralomtól, de kár lett volna az embereit feláldozni; győzze csak le Szvatoplukot Arnulf hadserege!
Amikor már úgy számította, hogy a morvák akkora már biztosan összeakaszkodtak a németekkel, elkezdtek vonulni fölfelé a Duna mentén, de nem sok ellenséget találtak; ha maradt is katona ezen a vidéken, az erdőbe menekült.
Egyszer csak hozták a hírt a felderítők: egy nagyobb sereg közeledik. A lapályon a hegyekből lefutó folyók kanyarogva pihentek meg, partjaikon széles nádasok húzódtak. Kesze a nádasokba bújtatta el az embereit, majd amikor a morvák belovagoltak a csapdába, mindenfelől előnyargaló lovasok kezdték nyilazni őket. Azok felvették a harcot, de kevesen voltak, kevesebb nyílvesszőt lőhettek ki, hamarosan csak egy maroknyi maradt belőlük; ők megadták magukat.
A foglyok között volt néhány avar, akikkel szót lehetett érteni; könnyen meg lehetett ismerni őket: kopasz fejükkel kiváltak a többi közül. Szvatopluk, hogy a hűségüket megnyerje, megengedte nekik, hogy az ősi hagyományuk, vagy ahogy a frankok mondták: a pogány szokásuk szerint leborotválják a fejbőrüket.
Kesze kikérdezte őket, és megtudta a döbbenetes hírt: a németek négy hét után visszatértek a hazájukba, Szvatopluk most erre tart, és nagyon dühös az áruló bulgárokra.

Kesze választhatott: vagy megütközik a morvákkal, kockára teszi a népe sorsát, vagy megpróbál újra kiegyezni velük. Amíg az utóbbi lehetséges volt, nem kockáztathatta az elsőt. Persze a történtek után a kiegyezés sokkal nehezebb lesz, de semmi sem lehetetlen.
A legértékesebb arab lovát hozta elő, arannyal-ezüsttel kivert nyereggel és kantárral szerszámozta fel – maga a fölszerelés egy vagyont ért –, és azt adta oda a morva követnek, aki immár kiszabadulhatott a fogságból.
– Rosszul bántam-e veled, amíg fogoly voltál? – kérdezte a követet.
– Rossz sorsom nem volt, az igaz, de az ember szabadon van a legjobban.
– Látod: most a szabadságodat is visszakaptad, és a fogságodért is kárpótollak, csak éppen szépen beszélj rólam az uradnak. Ezt az ajándékot add át neki; mondd meg, hogy én küldtem a tiszteletem jeléül, és még máskor is küldök, ha kegyes lesz irántunk. A németek akármikor visszatérhetnek, és csak azoknak kedvezne, ha azelőtt egymást lemészárolnánk. Beismerem: hibáztam, amikor felültem a németek csalfa ígéreteinek, de most kész vagyok mindent megbánni, a régi szövetségünket felújítani, az embereit hazaengedni a fogságból. Ha úgy beszélsz az uraddal, hogy a szövetség újra létrejön, gazdagon megjutalmazlak, amikor még erre küld.
– Megteszek mindent, amit megtehetek, de Szvatoplukot úgysem lehet becsapni; átlát az az emberen.
– Nem is kell becsapni, csak éppen az eszébe jutatni, hogy a bosszú nem okos dolog.

Szvatopluk most már kemény feltételeket szabott. A legnehezebb követelés az volt, hogy Keszének személyesen kell elébe járulnia, a testőrei nélkül és fegyvertelenül, hogy a hűségesküt letegye.
Kesze úgy készülődött az útra, hogy nem tudta: visszatér-e. Fia, Ürkünd még túl fiatal volt az illaságra, így a tisztséget nagybátyjára, Jabolcsra hagyta, ha nem térne vissza. A fővezérségben úgyis Omurát következik. Veszélyes út, Szvatopluk akár ki is végeztetheti, de a törzs érdekében meg kellett tennie. Gondolta: ha rátámadnak akár csupasz kézzel is addig védekezik majd, amíg meg nem ölik; gyávaságból biztosan nem engedi meg, hogy élve fogják el, és megkínozzák-megcsúfolják.

Az esküt Szvatopluk az ősi bulgár szokás szerint kérte. Tudta: hiába eskettetné a Bibliára a pogányt, az annak nem sokat jelent. Keszének ketté kellett vágnia egy kutyát Szvatopluk előtt, és utánamondania: így járjak én is, ha még egyszer ellened fellázadok; felfordítania egy nyerget, és azt mondania: így forduljon fel az egész családom, ha még egyszer ellened fellázadok; majd szétszórnia egy kürt vizet és egy marék füvet a következő szavakkal: így szóródjon szét,és száradjon ki az egész törzsem, ha a hűségesküm megszegem, és a parancsaidnak nem engedelmeskedem.
A kérdés csak az volt, hogy milyen nyelven esküdjön Kesze.
– Én a Jóistennel mindig csak az anyanyelvemen beszélgettem; nagyon megharagudna rám, ha másként szólnék hozzá, mint ahogy szoktam, mert ezt adta ajándékba nekem; a többit később tanultam meg. A törzsem istene meg sem hallgatna más nyelvet – mondta a fejedelemnek.
– Esküdj akkor az anyanyelveden, de vigyázz: az embereim közül vannak, akik ismerik az ungár nyelvet! – felelte Szvatopluk. Újat ezzel nem mondott, a tolmácsai eddig is egy bulgárhoz hasonló nyelvre, az ungárra fordították a szavait, amit a bulgár már elég jól megértett; sőt a tolmácsok is az ő bulgár beszédét.
– Azt ismerhetik, de a magyart biztosan nem – gondolta Kesze, és azzal nekifogott a szertartásnak.
A kutyát összekötött lábakkal elébe tették, egészen farkas formája volt.
– Úgy segéljen a Jóisten, hogy az eskümet betartom; amit itt elmondok, mind be is teljesüljön! – mondta Kesze bulgár nyelven, és a kardjával kettévágta a kutyát.
– Mondd, hogy így szakadjon ketté te tested is, ha a hűségesküdet megszeged, és még egyszer ellenem fellázadsz! – parancsolta Szvatopluk. Az egyik tolmácsa lefordította ungár nyelvre.
– Így szakadjon ketté – kezdte Kesze ungárul, majd folytatta magyar nyelven: – a te országod is, és a nagyobbik fele az enyém legyen a lóért, amit neked küldtem!
Szvatopluk tolmácsai buzgón bólogattak az uruk felé; nem árulhatták el neki, hogy nem mindentudók, és csak az elejét értették ennek az ungár tájszólásnak. Egyikük sem akart butábbnak látszani a többinél. Úgyis nyilvánvaló volt, hogy ez a megszorított kapcájú kóborló pont azt mondja, amit kell, másképpen a többi tolmács is miért bólogatna?
Elétették a nyerget, Kesze felfordította.
– Mondd, hogy így forduljon fel az egész családod, ha a hűségesküdet megszeged, és a parancsaimnak nem engedelmeskedsz! – parancsolt Szvatopluk.
– Az ilyenforma nyeregért, amit neked küldtem, megveszem a földed minden vizét – bátorodott meg Kesze.
Utána szétszórta a vizet és a füvet is.
– Így szóródjon szét, és száradjon ki a néped is, ha még egyszer fellázadsz! – mondta elöl Szvatopluk.
– Országod összes füvét megveszem a kantárért, ami a lovon volt. – ismételte el Kesze szabad fordításban. – Az Isten büntesse meg azt, aki az egyezségünket megszegi! – tette hozzá bulgár nyelven, hadd értsék a morva emberei, ne gondolják, hogy akármiket beszél!
Szvatopluknak az eskü után egészen jó kedve kerekedett:
– Téged ne csak az eskü kössön hozzám, hanem a meggondoltság is! – mondta Keszének, miközben az áldomást fogyasztották, hogy az egyezség isteni elfogadást nyerjen. – Meglátod: csak a javatokra válik, ha engem szolgáltok. A Német Birodalom egymással tusakodó törzsekből áll, könnyen jó darabokat hasíthatunk ki belőle, ha majd eljön az ideje. Ne félj, megkapod te is a részedet, ha hűséges leszel. Annyi földet foglalhattok magatoknak, amennyit csak akartok. Az adóért meg ne búsulj; amíg a barmaitok az én füvemet legelik, igazságos dolog fizetnetek érte. Ennyi a te kötelességed: az adót fizeted, a háborúimban támogatsz, és vigyázol, ha a német követeket küldene a tartományodon keresztül a Bulgár Birodalomba, vagy máshova, elfogod őket, és átadod nekem.
Kesze közben csak hallgatott: okos ember, amikor eszik, nem beszél; minden szóból olyankor varázslat lesz, és mit lehet tudni, hogy a jövőben miként értődik; de Szvatopluk után csak megszólalt:
– Ha jól értettem, azt mondta Felséged, hogy annyi jó füvű meg jó vizű földet foglalhatunk magunknak, amennyit csak akarunk?
– Azt mondtam, és úgy is lesz. Ha betartod mindazt, amire megesküdtél, és ezután is megadod az ajándékot, megengedem nektek, hogy annyi földet foglaljatok, amennyit csak akartok – mosolyodott el Szvatopluk. Úgy látszik egy kicsit nehézfejű ember ez a kóborló vezér, el kell ismételni neki. Nincs a világon annyi föld, amennyit ne tudna odaígérni a kelekótyának.
– A Jóisten hallgassa meg az egyezségünket, és büntesse meg azt, aki megszegi! – ünnepélyeskedett Kesze.
– Úgy legyen! – zárta le kurtán Szvatopluk a pogány szertartást, mert már unni kezdte a sok zagyvaságot.

Tizennyolcadik fejezet,
amelyből az olvasó megtanulhatja, hogy miként kell mással kikapartatni a forró gesztenyét
„Ők az ungárok ... sokaságát magokhoz csatlakoztatták”
Theotmar salzburgi érsek a morvákról a IX. János pápához írott levelében (MHK: 327. o.)
„Azok az avarok, akiket ungároknak neveznek abban az időben a Dunán túl járva sok nyomorúságot okoztak”
Fuldai évkönyvek a 894. évről (MHK: 316. o.)
„Szvatopluk ... Pannóniában is uralkodni kezdett”
Kézai Simon Krónikája (1: 102. o.; Bollok János fordítása)
„...a folyó kifolyásánál van Sermion, két napi járásnyira Belagrádtól, és azután van Nagy Morvaország, a kereszteletlen, ... amelyen azelőtt Szfendoplokosz uralkodott”
Bíborbanszületett Konstantin császár (MHK: 126. o.; Marczali Henrik közlése Szabó Károly fordítása után.)
„A tűhegyes négyzet keresztmetszetű nyilak ... alkalmasak voltak a vért áttörésére is”
Révész László régész (17: 168. o.)

Ami késik, nem múlik: egyszer csak Szvatopluk is elérkezettnek látta az időt, hogy elfoglalja a Dunántúlt a németektől. Kesze is megkapta a parancsot, hogy kelljen át a Dunán, és akkor már nem mert ellenkezni. Nagy teher volt a függőség az adó miatt; gondolkozott is eleget: hogyan szabadulhatna meg tőle. Egyetlen megoldásnak az látszott, hogy a magyarok segítségével legyőzi a morvákat, de azok nem akartak háborút, pedig nincs olyan gazdag ország a földön, mint amilyennek Kesze Moraviát lefestette nekik.
Ez a háború talán segít: ha győznek, a zsákmányból fizet; ha veszítenek, akkor csak megeszi a fene a morva uralmat.
Arnulf emberei annyira agyon voltak bádogozva, hogy mozogni is alig tudtak. Kesze Omurátot küldte elébük a kazárokkal, hogy csalja őket maga után; ő két erdőfoltban rejtette el az embereit. A két folt között alig volt két nyíllövésnyi puszta terület, oda kellett becsalnia Omurátnak a bajorokat.
Minden úgy történt, ahogy az öregek meséiben szokott: A bajorok azonnal megpróbálták lerohanni Omurát embereit, azok hátrafelé nyilazva visszavonultak a nehéz páncélosok előtt, hátukban az üldözőkkel; amint bevonultak a két erdőfolt közé, záporozni kezdtek mindkét felől a nehéz páncélfúró nyílvesszők. Szemben támadó ellenségre nem lehet hosszasan nyilazni, az hamar lerohanja az embert, de ha el lehet érni, hogy az az arcvonallal párhuzamoson mozogjon, akkor a nyilazás hosszas és biztonságos.
A nyílvesszők kevés kárt tettek a bajorokban, a távolság elvette az erejüket; erre Kesze a kürttel kiparancsolta az embereit az erdőből: próbálkozzanak közelebbről a kopjákkal! A jól meghajított nehéz kopják áttörték a páncélokat, a bajorok egymás után dőltek le a lovaikról; mások támadták a kopja nélkül maradt bulgárokat, de azok visszaillantak előlük az erdőbe. Hamarosan a fák közé került át csata; akkor látszott csak: ki a jó lovas, ki tudja a lovát úgy irányítani, hogy az ágban-gyökérben, kidőlt fatörzsben el ne botoljon.
Keszével egy behemót alak került szembe;akkora lándzsája volt, hogy szekérrúdnak is elég lett volna; persze hogy nem tudta elég gyorsan mozgatni a nehéz fegyvert, a bulgár elhajolhatott előle, a biztonság kedvéért a könnyű fapajzzsal még félre is ütötte a lándzsa végét; majd, miután a hegye elhaladt mellette, bátran lovagolt előre.
A bajor kardot rántott, de Keszének volt annyi esze, hogy jó távolságból kerülte meg, ahol az el nem érhette; aztán visszafordult.
Fordult volna a páncélos is, de a lova nehezen mozgott a súly alatt; alig lépett kettőt-hármat jobbra, Kesze már el is vágta az egyik hátsó lába izmait.
A bajornak úgy látszik nem jutott az eszébe, hogy a lábát emelje; a ló, ahogy eldőlt, a földhöz szorította, de a lovas még lenn sem adta fel: a kardjával csapkodott mindenfelé. Kesze meg-meghergelte jobbról is, meg balról is a kopjával: hárítsa csak a szúrásokat, emelgesse csak a nehéz kardját meg a súlyos karpáncélt, amíg el nem fárad; aztán ahogy zihálni kezdett az úri melle és a kardja is lassulni, benézte a végső döfést. A bajor sisakján nyílás volt a szemei előtt, hogy kiláthasson, Kesze a kopjával odacsapott pontosan és gyorsan; egy csontroppanás jelezte, hogy a hideg vas a szem mögött a koponyát.
Jól begyakorolt mozdulat volt, gyermekkorában az apja unalomig ismételtette vele; még most is a fülébe cseng az intelme:
– Tanuld meg, fiam: bármennyi vasat is raknak a nyugatiak magukra, a szemüket fedetlenül kell hagyniuk, hogy lássanak.
– Ez a szerencsétlen sem látja meg többé Bajorországot – gondolta Kesze, de ilyen a háború: nem jószántából volt ő sem ott, és a kettőjük közül egyiküknek meg kellett halnia. Csak jobb, ha a másiknak a sietősebb. Így közelről megölni valakit teljesen más, mint a nyilazás irányítása. Ott az ellenség csak távoli alakokból áll, akik lefeküsznek anélkül, hogy az ember látná a vonagló arcukat, a kifolyó vérüket; de nem volt, amiért tépelődnie, csak azt tette, amit meg kellett tennie, és amire a neveltetése szerint az Isten a férfit teremtette. Mert az embert nem csak az édesanyja neveli, hanem a környező világ is, és ő egy olyan világban nevelkedett, ahol az öldöklés hozzátartozott a túléléshez. Ocsmány dolog a háború, de az embernek a kötelességét teljesítenie kell.
Miután támadójától megszabadult, az embereit kürtszóval hátrálásra szólította; az erdő mögött mocsaras rét terült el, ott ezek a nehéz páncélosok biztosan elsüllyednek. A bajorok még akkor sem vették észre, hogy vesztésre állnak, diadalmas kiáltásokkal nyomultak a bulgárok után. Kinn a réten aztán beteljesült a sorsuk: miközben a lovaik tehetetlenül cuppogtak a sárban a nehéz terű alatt, a bulgárok egészen közelről, ahonnan a nyílvessző már átüthette a páncélt, nyilazták le őket. A vastagabb vértekhez már elő kellett venniük újra a dobókopjákat, sőt, akinek volt, annak a fokos csákányt is.

Kesze azt remélte, hogy amiért a hadviselés nehezét mindenütt ők meg az avarok viselték, elöl ők jártak, Szvatopluk az osztozkodásnál méltányosan bánik velük. Ámde nem így történt:
– Vitézül harcoltatok; visszamehettek a hazátokba; amit zsákmányoltatok, mind nektek hagyom – dicsérte meg őket Szvatopluk.
– Megbocsásson, hogy szólok, de azt ígérte, hogy ami földet a fegyvereinkkel megszerzünk, az mind a miénk lesz – próbálta emlékeztetni Kesze.
– Ezek szláv földek, ezeken már szlávok laknak, ezekből nem adhatok, de ha akartok, ti is foglalhattok majd a németektől. Nézzetek nyugatra: az óceánig mind gyönyörű termőföldek vannak. Ha eljön az ideje, a parancsnokságom alatt annyi földet foglalhattok belőlük, amennyit csak akartok.
– Legalább az adót engedje el ezután!
– Nem tehetem, nem lenne, amiből fizetnem az embereimet; márpedig szükségem lesz rájuk, ha a bajorok vissza akarnak ütni. Ne telhetetlenkedjetek; csak az alattvalói kötelességeteket teljesítettétek, amivel nekem tartoztok!
– Fösvényeskedjél csak! – gondolta Kesze magában. – Visszafizeted te ezt majd sokszorosan, csak kapjak segítséget a rokonaimtól! Akkor megtanulod te is, hogy nem ökrök, hanem ikrek vagyunk.

Tizenkilencedik fejezet,
amelyben bebizonyosodik, hogy milyen hasznos néha, ha az asszony a férje kollégáját szereti
„Abban az időben Liuntina ... volt a fejedelmük.”
Bíborbanszületett Konstantin császár (Marczali Henrik közlése Szabó Károly fordítása nyomán, MHK: 125. oldal)
„Az ország kormányzását és egyéb ügyeket illetőleg nagy súlyt fektetnek a tanácskozásokra.”
Otto freisingeni püspök a magyarokról (László Gyula után: 10: 179. o.)

Miután a besenyők beékelődtek a magyarok és a kazárok közé, és az előbbi nép is már szabadon megválaszthatta a vezetőjét, a kende tisztsége visszakerült az isteni eredetű Ügyek nemzetséghez, ahogy az réges-régen is volt. Álmos lett a kende, annak az asszonynak a férje, aki Keszét a sebesülésekor a házába vitte, és fia, Árpád az illa. Árpád üzent Keszének, hogy fontos megbeszélésen kell részt vennie, Omurát szállásán találkoznia kell az öccsével, Libundival.
Kesze örült is, meg nem is a meghívásnak. Egyfelől jó volt, mert a magyar illa öccsével találkozik, felvetheti megint a morvák ügyét. Miután Szvatopluk úgy kisemmizte, megátkoztatta a táltosokkal; meg is lett az eredménye, mert a morva fejedelem hamarosan meghalt. (Nem volt ugyan bátor viselkedés így elbánni az urával, de nem nézhette tétlenül: miként morzsolódik fel a törzse egy idegen hódításaiért.) Utána a három fia uralkodik, de úgy hírlik: hárman együtt sem érik meg az öreget. Az apjuknak a birodalmát háromfelé osztották, a Kesze adójára is ketten tartanak igényt: Mojmír is, meg az ifjú Szvatopluk is, mind a két szomszéd; de nem csak ezen, máson is civakodnak. Most már el lehetne húzni a morvák nótáját, ha a magyarok is úgy akarnák. Másfelől tartott Omuráttól, az a kapaszkodó ember még az életére is törhet, hogy a kavar fővezérséget végre megkaparinthassa; aztán csak vonogatja a vállát a magyaroknak, hogy ő nem tud semmit a balesetről. Mindenesetre jó nagy kísérettel lépte át a Tiszát, és egészen megnyugodott, amikor épen megérkezett a Hortobágy partjára, ahol Libundi és Omurát már várta.

A sátorban már pattogott a tűz az üst alatt, a füst kóválygott egy kicsit a magasban, majd kiment a kijáróján. Jó illat cirógatta az orrukat, egy vén vaksi juhból főtt a zsenge vendéglátó báránytokány köleskásával és hagymával, az apróra vágott torma csak később kerül belé.
Kissé elfancsalodott képű, búvalbélelt ember volt ez a Libundi, biztosan volt néhány rossz foga, amelyek kánonban fájtak. Üdvözölte Keszét, rég nem találkoztak; a hogyléte felől érdeklődött, meg a törzse sorsáról:
– Úgy hallottam: szerencsétek volt a szerencsétlenségben: az új hazátok sokkal termékenyebb, mint amilyen a régi volt? – kérdezte.
– Igen, fuldoklunk a jólléttől, mint a tejbe esett légy – felelte Kesze.
Egyszerre csak meglibbent a sátor ajtaja, és Ünikün lépett be.
– Szegénykén is meglátszik az idő múlása – állapította meg Kesze magában – az a tizenöt év, amely eltelt azóta, hogy Khamligban kísérgettem, de azért még az a kedves szép nő maradt, aki volt.
Istenem, hogy elrepült az idő, mintha csak a tegnap pörölt volna vele az íjért! Csak ha régi ismerősökkel találkozik az ember, akkor döbben rá, hogy talán még ő is vénül.
– Ünikün, itt semmi keresnivalód; itt mi, férfiak tanácskozunk! – utasította rendre Omurát a feleségét.
– Csak bent felejtettem valamit – mentegetőzött az.
– Na, hordd ki gyorsan a valamidet, míg fel nem mérgelődöm! – keményedett meg még jobban a férj hangja.
Mind a három férfi a nőt mustrálgatta mosolyogva a szójátékon, az zavarodottan hátrált kifelé.
– Nem úgy néz ki ugye, mint lány korában? – kérdezte Omurát Keszét. – Ilyen kegyetlen az idő; ahogy múlik, megöregednek a jó lovak, a szép asszonyok; még a vas is elvásik. Szerencsére mind a három pótolható – nevetett Omurát, pedig a dolog egyáltalán nem volt nevetni való: sohasem tetszett neki igazán ez a satnya fehérnép, csak azért kezdte tölteni vele az idejét, hogy ennek a csökött Keszének a kezéről leüthesse; aztán úgy belegabalyodott a dologba, hogy egy csomó pénzt fizetett ki a lányért hiába, és most tarthatja, etetheti, amíg megdöglik. Agyon sem ütheti a kenyérpusztítót, mert a magyar illa rokonsága. Akkora összegért egy sokkal szebbet is vehetett volna. Ez a sunyi Kesze meg fel sem vette az egészet, sokkal formásabb asszonyt szerzett magának tiszta ingyen, mint az a nyamvadtság.
– Hallom: te pótoltad is, több fiatal feleséged is van? – kérdezte Libundi Omurátot.
– Egyszer él az ember ezen a világon. Hogy a túlvilágon mi lesz, nem tudhatjuk; legalább ezen éljünk jól!
Ezen a ponton meg kellett állni, mert még szóba kerülhet Omurát legfájóbb dolga: egyik feleségétől sem született gyermeke. A múltkor meg is említette valaki, hogy azért nincs, mert gyenge, tutyimutyi szolgái vannak, és Omurát szinte megölte.
Libundi lassan a lényegre tért:
– A Bulgár Birodalom ügyében jöttem ide. Miután a besenyők kiszorították a nép egy részét a régi helyéről, a bulgár gyepűket is be kellett laknunk, és ott sohasem lehetünk biztonságban. Akármikor ránk törhetnek, kirabolhatnak. A mi törzsünkből is azok, akiknek a Boristen mente keleti részét el kellett hagyniuk, most a száraz tengerpartra szorultak. Jó lenne a határt egy kicsit arrébb tolni, és erre most van lehetőség, amikor a bulgárok a bizánciakkal háborúznak. Meggondoltuk a dolgot, kényes dolog egy régi békét felrúgni, de meg kell tennünk; ha nem, ők teszik meg akkor, amikor mi leszünk bajban.
– A Bulgár Birodalom nagyon erős – válaszolta Kesze –, kockázatos dolog lenne vele kikezdeni, inkább a morvákon kellene most ütni egyet. Termékeny, szép földjeik vannak, jó vizekkel, magas fűvel, akár szántónak is jók; ott is ellakhatnának azok, akik nincsenek biztonságban a gyepűkön.
– Kücsid, ahogy hallottam, neked ez állandó mondókád – mosolyodott el Libundi. – Majd ezen is gondolkodunk, de most a Bulgár Birodalomról van szó; mindig azt a gyümölcsöt kell szedni, amelyik megérett. Mekkora sereggel tudnál részt venni a háborúban?
Kesze már megszokta a magyar szövetséget, a Bulgár Birodalomhoz nem sok köze volt, de azért még csak bulgár volt ő is, nem volt kedve a testvérei ellen harcolni:
– Jobb lenne, ha én a morvákra vigyáznék; a bulgárok akármikor bevonhatják őket is a háborúba, ha elkezdjük. Ha én elmegyek a vitézekkel, nyugaton teljesen védtelenek maradunk – mondta.
– Ezt úgy értsem, Kücsid, hogy nem akarsz részt venni a háborúnkban? – kérdezte Libundi.
Újra Ünikün jött be a sátorba.
– Asszony, megmondtam: nincs itt semmi keresnivalód! – zörrent rá újra a férje.
– Csak egy kis fát hoztam a tűzre.
– Elég fa van itt, gondoskodtam róla; eleget hordattam. Hányszor kell megmondanom, hogy az asszonynak a házban a helye; te a dolgodat végezd! Ilyen buta liba ez, hiába beszél neki az ember – nézett Libundira Omurát.
Ez a pillanat volt az Üniküné: amikor a két férfi egymásra nézett, az ő tekintete a Keszéével találkozott, és gyorsan kétszer igent bólintott.
– Mit jelezget nekem ez a hóbortos fehérnép? – gondolta Kesze. – Csak nem akar találkára hívni itt, ahol minden lépésemet figyelik? Amikor kergültem meg a szerelemtől miatta, nem kellettem neki; csak nem jött most rá a hoppáré? – Aztán hirtelen megértette: a halál torkába van! Ez a minden hájjal megkent Omurát elhitette a magyarokkal, hogy a háborúban rá nem számíthatnak; sőt mint bulgár, biztosan a Bulgár Birodalom mellé áll majd; és Libundi azért jött, hogy kikémlelje a gondolkodását. Ha nemet mond, egy megelőző háborúban szétverik az ő törzsét.
És ő a nemet már kimondta!
Itt még nem bántja senki, tiltja a vendégjog, de ahogy elhagyja a szállást, biztosan megölik, aztán meglepetésszerűen megtámadják a törzsét. Nagyon is érthető: nem kezdhetnek a magyarok háborút úgy, hogy az oldalukat ne biztosítanák. Azok a békés szállások, amelyeket otthon hagyott, pár nap múlva csak füstölgő romok lesznek temetetlen hullákkal, mert neki nem volt meg a kellő esze. Libundi biztosan a szükséges csapatokat is magával hozta. A háború törvényei könyörtelenek: lehet a legvajszívűbb illa is, ha választania kell, hogy kik pusztuljanak el, a rokonsága-e, vagy egy más törzs, mindegyik az utóbbit választja.
Ez az Ünikün sem tudta hamarabb meginteni az igent!
– Mondd meg nyugodtan, Kesze, ha nem tudsz részt venni – biztatta kedvesen Omurát, miután a felesége kiment –; nélküled is elég erősek leszünk. Addig is vegyél még ebből a báránybordából, nézd: milyen jó porhanyósra főtt!
Keszének azonban valahogy nem volt már étvágya, inkább beszélni kezdett:
– A háborúban részt veszek, nincs amiért kimaradnom. A morvák nem rám veszélyesek, én a szolgájuk vagyok, hanem rátok. Csak megemlítettem, hogy vigyázzatok erre is.
– Mekkora csapattal tudnál részt venni? – kérdezte Libundi.
– Ha össze tudom szedni az adót, és elküldöm a morváknak, hogy meg ne haragudjanak rám, majdnem minden emberemet elvihetem. Azután segítsetek ti is a morvák ellen!
– Nem vagyok felhatalmazva, hogy ezt megígérjem – felelte Libundi –, de szólok egy-két szót az érdeketekben.
– Egyelőre az is elég lesz.
– A dunántúli zsákmány hova lett, hogy gondod van az adóra?
– Azt már apránként odafizettem Szvatopluknak.
Ahogy elnézte, hogy Libundi ábrázatja miként derül fel, és az Omuráté miként komorodik el, megbizonyosodott: jól sejtette meg a helyzetet.
– Rendes ember vagy, Kücsid – mondta Libundi – . A csontjaid lehetnek bulgárok, de a szíved, az magyar. – Majd Omuráthoz fordult: – Szabolcsnak volt igaza: Kücsidre valóban lehet számítani. – Aztán újra Keszéhez fordult: – Ami az adót illeti, ne búsulj semmit! Először a görögökkel megkötjük a szövetséget, az mindig pénzt hoz a házhoz.
– Ha a kavarokat is képviselnie kell valakinek, rám számíthattok – szólt közbe Omurát.
– Számítunk is, de nem rád, hanem Kücsidre, ő a kavarság fővezére.
– Arról volt szó, hogy én... – hebegte Omurát, miközben a szeme úgy járt ide-oda, mint az asztalfiókja.
– Rosszul mértük fel a helyzetet, Omurát; te is észrevehetted. Egy hét múlva légy nálunk, Kücsid, és nagy tarisznyát hozz, mert a bizánciak gazdagok; tudod te is jól: úgy tele vannak pénzzel, mint a kutya bolhával; és hozd a fiad is, mert a görög követ meg szeretné ismerni. Nem kell mondanom, ugye, hogy ez mit jelent; megvan neked is a magad esze.

Huszadik fejezet,
amelyből megtanulható, hogy hol tartsa az eszét az, aki nagy úrral vásárol
„Az ütközetben megverték a rómaiakat ... Ezt látva, haragra lobbant a császár, és Nicetast, kit Szklérosznak neveznek, hadihajókon elküldte a Dunához, hogy ajándékokkal bírja rá a turkokat Symeon megtámadására. Az elment, és a turkok fejedelmeivel, Árpáddal és Kuszánnal találkozván, rábírta őket a háborúra.”
Georgiosz Monachosz: Az új császárok élete című krónikájának 10. századi folytatásából (Szabó Károly fordítása, MHK: 106. oldal).

Kesze a fia helyett egy árva rabszolgagyermeket vitt el, felöltöztette drága ruhákba, mintha az ő gyermeke lenne; kitanította: mit mondjon, nehogy elárulja magát. Legféltettebb kincse volt a fia, Ürkünd, semmi esetre sem tette volna ki valamilyen veszélynek.
Árpád, a magyarok illája szintén egy idegen gyermekkel érkezett. Mellette volt Kötél is, a legokosabb tanácsadója.
– Kücsid, te a találkozáson hagyd Árpádot beszélni! – kérte Kötél Keszét. – Tudom, hogy okos vezér vagy, de a görögökkel való tárgyalásokhoz még nem lehet meg a kellő tapasztalatod, ahhoz még túl fiatal vagy.
– Nem törekedek a szereplésre, de azért megjegyzem: jóval korábban voltam illa, mint Árpád. – Kesze szerette a dolgait maga intézni.
– Ez így igaz, a hazai dolgokban a tapasztalatodat és a hozzáértésedet senki sem vonja kétségbe. Mi sem vagyunk olyan oktalanok, hogy a tehetségedet ne vettük volna észre, de most egy olyan ember irányítására van szükség, aki a görögöket ismeri jól, és ez én vagyok, te is tudod. Neked is érdeked, hogy a tárgyalás minél jobban sikerüljön; ez fontosabb, mint az, hogy ki szerepel. Árpáddal már megbeszéltük, hogy miket mondjon. Ha olyan követelésekkel jön a követ, amikre nem számítottam, valamilyen ürüggyel megszakítjuk a beszélgetést; kijövünk és tanácskozunk. Ott leszek én is mellettetek tolmácsként, ha bal kézzel végigsimítom a homlokomat, mintha csak az izzadságomat törölném, az azt jelenti, hogy a beszélgetés rossz irányba tart; félbe kell szakítanunk, hogy tanácskozzunk. Vigyáznunk kell, mert biztosan a görögöknek is lesznek tolmácsaik; jó, ha ti is azt mondjátok előre, amit én fordítok. Jól választottad-e ki a rabszolgagyereket, a legokosabbat hoztad-e el?
– Annyit tud, hogy azt mondja: az én fiam. Hogy többet tudjon, az nem is olyan fontos.
– A görögöknek nem, de nekünk igen. Árpádnak én a saját fiamat ajánlottam. Ha szükséges, az embernek a veszélyt is kell vállalnia. Egy buta gyermek elárulhatja magát; nincs ellenedre, hogy kicseréljük?

A Bizánci Birodalomból egy nagyon előkelő úriember érkezett fényes kísérettel; gyanakodva vizsgálgatta Keszét, megpróbálta minél jobban memorizálni a kinézetelét, hogy majd a kémekkel azonosíthassa: igaz lenne, hogy a magyarok még mindig parancsolhatnak a kavaroknak, vagy csak egy szélhámost hoztak magukkal? A szokott formaságok után azt magyarázta el a két vezérnek, hogy milyen egyszerű dolog lesz legyőzni a bulgárokat most, amikor a fenséges császár hadserege már meg is semmisítette a fő erőiket, a magyaroknak északról csak be kell sétálniuk a hátrahagyott területekre, és birtokukba venniük azokat. A két vezér komolyan hallgatta; tudták: olyan fényesen nem állhatnak a dolgok, ha a görögöknek az ő fegyvereikre is szükségük van. Ellent nem mondtak, de a végén Árpád megjegyezte:
– Nagyon lekötelező, hogy a fenséges császár ránk is gondol a préda felosztásánál, miután már legyőzte a bulgárokat. Sajnos: nem élhetünk a szívességével. A bulgárokkal már jó ideje békés viszonyban élünk, több törzsünk bulgár eredetű, nem vezetne jóra, ha háborút kezdenénk. Ha a fenséges császárnak szüksége lenne a segítségünkre, barátságból szívesen segítenünk, de miután a bulgárok fő erőit már megsemmisítette, ami beavatkozásunkra már nincs is szüksége.
– A szerencse forgandó; hogy a dolgok rosszra ne forduljanak, nem ártana még egy biztosíték; ez lenne a ti támogatásotok.
– Nagyon nehezen tudnók megmagyarázni az embereinknek, főleg a bulgár vezéreknek, hogy miért kell nekünk is belépnünk.
– Ebben is a segítségetekre leszünk. Nem jöttünk üres kézzel, és az arany csengésénél nincs meggyőzőbb érv. – Ez valóban komoly érv volt mindig; akkor is arra számítottak a bizánciak, hogy azzal mozgósíthatják a déli (birodalmi) bulgárok ellen a turkiai bulgárokat és a magyarokat, ez pedig megmenti őket.
– A barátság minden aranynál többet ér – folytatta Árpád. – Mi a magunk részére semmit sem kérnénk, de hogy meggyőzzük az embereinket, és azok ne kényszerből, hanem jókedvvel kövessenek, valóban szükségünk lesz egy kis pénzre.
– A fenséges császár mindig gazdagon megjutalmazza a barátait, a ti fáradozásaitokat sem kéri ingyen. Itt van a bőkezűségének a bizonyítéka; és ez csak az előleg. Holnapra megérkezik a megkésett hajó is, és akkor még háromszor ennyiben részesültök.
Az aranypénzek valóban jókora halmot alkottak, de sem Árpád, sem Kesze nem mozdult. Mi lesz ennek az ára?
– Vállaljátok-e, hogy az egész haderőtökkel a bulgárokra támadtok, és addig harcoltok ellenük, amíg azok meghunyászkodott kutyák módjára nem könyörgik a fenséges császár kegyelmét?
– Az összes harcosunkkal nem tudunk részt venni a támadásban; egy kis csapatot hátra kell hagynunk, hogy biztosítsák a feleségeink és a gyermekeink védelmét egy esetleges besenyő vagy orosz támadás esetén; viszont az embereink nagy részét elküldjük, és nem kötünk békét a bulgárokkal a császár engedélye nélkül. Ezeket vállaljuk.
– Nagyon megbízható jó barátaink vagytok, a fenséges császár továbbra is nagyon szeretni fog benneteket a családtagjaitokkal együtt. Nagy bánata, hogy nem ismer személyesen titeket.
– Meghiszem azt – gondolta Kesze. – Ha meg akarnók látogatni, be sem engednének a palotájába. Még távolról is csak úgy pillanthatnók meg, hogy azelőtt egy hétig fürdetnének.
– Szívesen vendégül látna Konstantinápolyban – folytatta a görög követ –, de persze benneteket most a dolgaitok ide kötnek. Ha ti itt is maradtok, akkor is semmi akadálya, azt hiszem, hogy a fiaitokat elküldjétek velem, hogy a fenséges császár megismerhesse a becses személyüket. Ígérem: rangjukhoz méltóan fogjuk tisztelni és ellátni őket.
Várható volt, hogy túszokat is kérnek; szerencséjükre mindketten a helyén tartották az eszüket, amikor elindultak. Ennek ellenére kérették egy kicsit magukat, nehogy a görög gyanút fogjon:
– A fiainkat nem tudjuk elengedni, a tenger nagyon veszélyes, viharok dúlnak rajta, meg viking kalózok járnak. Nem tehetjük ki őket a veszélynek, inkább készítsenek képeket róluk; biztosan az emberei között van egy-kettő, aki tud.
– A fenséges császár személyesen szeretné megismerni a gyerekeket. A vihartól meg a kalózoktól ne féltsétek őket, a fenséges császár hajói nagyon erősek, és a kíséret sem gyenge.
– A mi gyermekeink nincsenek szokva a tengerhez, és úgy tudom: ott, aki nincs szokva, hamar megbetegszik.
– A mi hajóink nagyon sima járásúak, de ha mégis megbetegednének, kitűnő orvosaink vannak. Ha nem külditek el a gyerekeiteket, valamelyik tanácsadó még arra gondolna, hogy valami turpisságon töritek a fejeteket, és esetleg még a fenséges császárt is befolyásolná. Sajnos, a pénzt nem hagyhatom itt, ha a fiúkat nem engeditek el, bármennyire is örülök, hogy megajándékozhatlak benneteket. Én ugyan ismerlek titeket, mondtam is a tanácskozáson, hogy meg lehet bízni bennetek, de sajnos a fenséges császárnak vannak bizalmatlan tanácsadói is. Szinte hallom, amint mondja valamelyikük: Csak rosszban törhetik ezek a ravasz turkok a fejüket, ha a gyerekeiket nem merték elengedni. Bizony meggondolatlanul hagyta náluk Szklérosz azt a rengeteg pénzt. Nem kis összeg; gondoljátok csak meg: ma eljönnek a gyerekek velem, holnap befut a megkésett hajó, és megkapjátok az elmaradt részt is.
– Elengedjük azzal a feltétellel, hogy a győzelem után visszahozzátok őket. Mellettünk kell kitanulniuk a vezetést meg a hadviselést, sokáig nem maradhatnak távol.
– Ezt megígérem, és azt is, hogy a legnagyobb kényelemben és tiszteletben lesz részük. A fenséges császár a legjobb nevelőket adja majd melléjük.

Huszonegyedik fejezet,
amelyből az tanulható meg, hogy mit tegyen mérgében az ember, 
ha a pénztárcáját kiverik a kezéből, és az érméi szertegurulnak
„Az avarok [Értsük úgy: Avarföld lakói!] megtámadták a bulgárok határait, de azok megelőzvén őket, a seregük nagy részét megsemmisítették.”
Fuldai évkönyvek a 895. évről (Kristó Gyula (7): 133. oldal)
„Arról pedig, hogy Árpád már a besenyő támadás előtt diadalmasan bevonult volna a Kárpát-medencébe, már csak azért sem lehet szó, mert Bíborbanszületett Konstantin egyértelműen azt írta: a besenyők a magyarokat fejedelmükkel, Árpáddal együtt űzték el Etelközből.”
Kristó Gyula történész (7: 182. oldal)
„Hunor népéhez és bégjeihez ügyes kémeket küldtek”
Mahmud Tarcüman (Dr. Blaskovics József fordítása)
„Az ugrok Kijev mellett azon a hegyen (magaslaton) vonultak, amelyet magyarnak neveznek. A Dnyeperhez érve sátrakat verének.”
Orosz őskrónika (Dr. Jagič V., Thallóczy Lajos és dr. Hodinka Antal nyomán, MHK: 372. oldal.)
„A bizánci császárnak csak szolgái a hadvezérek, míg a hunoknál a vezérek egyenlők a császárral.”
Priszkosz rétor

Elkezdődött a háború. A magyar csapatok fergetegként zúdultak a Balkánra.
Kesze csak várt: minek pazarolja a törzse vérét? A háborút úgysem az ő kis csapata dönti el, hanem a magyar és a bizánci sereg.
Végül a birodalmi bulgároknak egy kis csapata tört be a területére, miután megtudták, hogy hova pártolt. Kesze kelepcébe csalta az előőrsöt, és a legnagyobb részüket sikerült foglyul ejtenie. Szerencséjére köztük volt a parancsnok fia is, így sikerült meggyőznie az aggódó apát, hogy csak mímeljék a háborúskodást, majd megüzente a magyaroknak: vereséget szenvedett, kénytelen a saját területén védekezni.
Így maradt ki az öldöklésből.
A magyarok számára amilyen jól kezdődött a háború, éppen olyan rosszul végződött.
Addig minden jól ment, amíg a birodalmi bulgárok csapatai a bizánci határról vissza nem tértek, de azok, ahelyett hogy megütköztek volna a váraikat szorongató onugor törökökkel, kikerülték őket, és az otthonmaradt védtelen családtagokra támadtak. Ezzel egy időben a besenyők is támadtak keletről. Árpád, aki az otthonmaradt csapatok vezére volt, nem vette fel a harcot a besenyő túlerővel, a Dnyeper mentén északra menekült a magyar családokkal. Szomszédjaik, az onugor vitézek egy vereségük után hallották meg a szerencsétlenséget, ami a családtagjaikkal történt; sietve tértek haza, de már mindenfelé csak üszkös romokat és temetetlen holttesteket találtak.
Alig hantolták el a szeretetteiket, már menekülhettek az újabb besenyő-birodalmi bulgár támadás elől. Megfogyatkozva a Turuly felső folyásához húzódtak, az erdők közé. A hatalmas ország, amely valamikor a Kazár Birodalom nyugati és talán a legszebb része volt, úgy hullott szét, mint egy marék libapihe. Helyén a besenyők találtak új hazát, a bulgár-bizánci háború igazi nyertesei.
Kesze, aki a szövetségbe belekényszerült ugyan, de a birodalmiakat nem merte ingerelni, csodálkozva szemlélte az eseményeket a Tisza mellől: ilyen gyorsan változhat a világ? Miután a magyarok messze elbujdostak, csak egy útja maradt: hamar békét kötni a Bulgár Birodalommal. Meglepően gyorsan sikerült. Szimeon, a bulgár fejedelem örömmel fogadta az eltévedt rokon megtérését, és Kesze egyszerre csak azt vette észre, hogy már nem egy, hanem két úrnak kell adót fizetnie. Szerencséjére a bizánci aranyakból egy ideig még futni fogja. A császár aligha küldi olyan készségesen, ha megsejti, hogy hamarosan adóként az ellensége zsebeli be.

Aztán a szétkergetett törzsek mégis mintha feléledtek volna: Keszéhez egy bulgár követség érkezett a Turuly felső vidékéről, Bülcsütől:
– Eljött az ideje, hogy a régi szövetséget felújítsuk.
– Igen, az jó lenne.
– A magyarok nagyon furcsán viselkedtek a besenyő háború idején. Azért tértek vissza a birodalmi Bulgáriából korábban, hogy megvédjék a családtagjainkat, hogyha meg kell; erre ők elmenekültek. Az új szövetségbe nem vesszük be őket még akkor sem, ha előkerülnének valahonnan. A kérdés most az, hogy milyen törzsből legyen az új szövetség vezére? Azért kellene a támogatásod, hogy közülünk, bulgárok közül kerüljön ki. Ha egy türk lesz, mindig őket fogja pártolni.
Kesze is szerette volna, ha bulgár lesz a fővezér, de ilyen apróságért nem akart háborút, a visszautasítást meg veszélyesnek gondolta, így inkább kitérő válaszokat adott. A bulgár követet, Bülcsü öccsét végül is felbosszantotta a Kesze köntörfalazása, megpróbálta döntésre kényszeríteni:
– Engem ne bolondíts tovább ezekkel a semmitmondó beszédekkel, csak annyit mondj: igen vagy nem! Nekem csak ezt a két szót használd!
– Hát... nemigen – fogadott szót Kesze.
– Ez már megint milyen beszéd! Mondj már valami érthetőt is!
– Inkább te segíts! Adj tanácsot, hogy tanácstalanságomban mit hazudjak?
– Mondd azt, hogy mellénk állsz!
– Még lehet belőle valami, hazugságnak egészen ne vegyétek!

Aztán egy másik küldöttség érkezett. Már nem volt fontos, hogy ki lesz a fővezér: bulgár-e, türk-e; már az volt a baj, hogy közeledtek a magyarok. Otthagyták Kijev vidékét, és a bulgár-türk szövetség vezetésére pályáztak újra. Ha háborúra kerül sor, lehet-e számítani Keszéék segítségére, mint jó bulgárokéra?
– Ezek a lúdzabáló magyarok túlzásba viszik a kapaszkodhatnékjukat! – mondta felháborodottan a bulgár követ. – Ami hadviselést tudnak, azt mind tőlünk lesték el; most mégis rajtunk akarnak uralkodni! Nem veszik észre, hogy nincs már mögöttük a kazár, hogy tolja őket fölfelé. Amiért úgy elszaporodtak, azért még nem ijedünk meg tőlük; több nyílvesszőnk van nekünk, ahány emberük nekik. Ha egyszer az íjainkat a kezünkbe vesszük, csak a Jóistentől félünk.
Alig ment el a küldöttség, jelentik Keszének, hogy egy káliz kereskedő akar vele beszélni.
– Ez alighanem egy harmadik küldöttség lesz – gondolta Kesze. Jól gondolta: álruhában Szabolcs érkezett.
– Hát veletek mi van; ti még éltek? – kérdezte Kesze. – Úgy hallottam: minden elveszett.
– Az ország megsemmisült, de minden el nem veszett, amíg mi még élünk – felelte Szabolcs, a magyarok követe. – Nem mehetnek a dolgok mindig jól, a népet érik időnként katasztrófák. Remélem: még nagyon sok fogja érni, mert akkor nagyon sokáig fog élni. Az a fontos, hogy minden szerencsétlenség után talpra tudjunk állni. Ha ez mindig sikerül, akár a besenyőket, vagy a kazárokat is túlélhetjük; bár most, ebben a nyomorúságunkban valóban nem érünk még egy göndör szőrszálat sem mellettük.
– Te is szövetkezni jöttél?
– Miért, már mások is jártak? – nevetett Szabolcs elengedve a füle mellett a kérdés gúnyos élét: egyezkedni jött, nem megsértődni. – Remélem: elég eszed van, hogy rájöjj: kivel érdemes.
– Miután a vezérség visszakerült az Ügyek nemzetséghez, neked milyen tisztséged van?
– Nem fogunk a vezérségért viaskodni most, amikor minden emberre szükség van. Nagy butaság lenne részünkről, Lővédiek részéről, ha nem értenünk meg, hogy az ősi jog a Jóistentől származik, és szentebb, mint egy kazár ájisádnak egy régi parancsa. Nemcsak az Ügyek, de a mi nemzetségünk is tudja, hogy a besenyőjárás az Isten büntetése azért, mert annak a szentségtelen, jogtipró parancsnak engedelmeskedtünk.
– Hallottam: Árpádot végül a kazár hatalmasságok is elismerték, valami előkelő címet is kapott tőlük.
– Igen, a kazárok ilyesmivel szórakoztak ahelyett, hogy segítettek volna. A szövetség megújítása nekünk is érdekünk volt, Árpád el is utazott Kazárdiba, és végigszenvedte a ceremóniákat, de sajnos: az újabb besenyő támadástól ez sem mentett meg minket. A kazárok a másodiknál is éppúgy veszteg maradtak, mint az elsőnél. Meglátják majd, hogy mire mennek nélkülünk; mi ezután már csak a magunk sorsát intézzük: Árpád megbízik bennem, és amit én ígérek meg olyan, mintha ő mondaná.
– És mit ígérsz?
– Ami nektek is a legfontosabb: a régi szövetség visszaállítása a vezetésünk alatt, amelyben a te törzsed is boldogul.
– Igen: amikor menekülnie kell újra valakinek, megint én fogok takarodni, és amikor kérem a segítséget a morvák ellen, megint nem fog mellém állni senki.
– A segítséget a morvák ellen ezután biztosan meg fogod kapni. Még akkor is meg kellene majd adnunk, ha éppen nem szeretnénk. Változtak a dolgok.
– Mit akartok végül is?
– Kijev vidékét el kellett hagynunk. Sajnos az Oleg birodalma túl kemény diónak bizonyult. A Turul felső folyásához jövünk, ahol a régi szövetségeseink is élnek. Semmi értelme sem lenne, hogy mindegyik törzs ezután másfelé húzzon. Ez mindegyiknek csak a kárára lenne. A szövetségnek újra kell alakulnia valamelyik törzs vezetése alatt, és ha megvan az erőnk és a tehetségünk, hogy mi legyünk az, miért ne lennénk? Ehhez kérjük a te támogatásodat. Árpád majd úgy fog segíteni neked, ahogy te most viselkedel. Gondold meg, kérlek: a szövetség számotokra is előnyös: egyedül olyan gyengék vagytok, mint most a kisujjam – Szabolcs feltartotta a kisujját –, ideje, hogy ökölbe egyesüljünk a sok ellenség között – a kisujját is ökölbe szorította.
– Mit tehetnék én, amikor közöttünk vannak a többi törzsek? Egyet lépek, már nyakamat is szegik.
– Nem is kérte senki, hogy nyíltan állj ki mellettünk; az valóban öngyilkosság lenne. Elég lesz, ha hitegeted őket a támogatásoddal, de amikor csatára kerül sor, te lekésed. Omurát már nagyon szeretne a helyedre kerülni, meg is ígérte a segítséget a lázadóknak, ha őt teszik meg főillának, de amíg téged is magukhoz számítanak, csak a te parancsnokságod alatt marad. Az lesz a te feladatod, hogy együtt vonuljatok fel, és mindketten lekéssétek a csatát. Ha ezt megteszed, ígérjük: elintézzük majd a morvákat. Persze ehhez az kell, hogy a szövetségünk újra létrejöjjön.
– Vigyázzatok: a kunokat a szláv törzsek is támogatják!
– Jól teszed, Kücsid, hogy mielőtt döntenél, felméred az erőviszonyokat. A kunokat a bulgár háború nagyon tönkretette, erről biztosan te is hallottál. A hadviselőket a csatavesztés, a hozzátartozóikat a besenyő dúlás majdnem kiirtotta. Én a helyükben most nem vackolódnék. A szláv törzsek támogatásáról is tudunk, és megoldjuk azt is. Nem ugrunk csak úgy bele a háborúba, mint a bolond a zavaros vízbe; azért indítjuk el, mert tudjuk, hogy megnyerjük. Biztosan sok szemetet ránkszórtak a besenyő háború miatt. Semmi értelme sem lett volna, hogy megütközzünk a besenyőkkel egymagunkban – a szövetségeseink a nándor hadjáratban voltak, a fiataljaink még a kazároknál –, és elveszítsük a csatát. Az ők családtagjaikat úgysem menthettük volna meg, és feláldozunk egy csomó harcost hiába. Amikor a mi családjainkat menekítettük, üzentünk nekik is, hogy ők is azt tegyék. Úgy döntöttek: inkább hazahívják a harcosaikat a Bulgár Birodalomból. Nem a mi hibánk volt, hogy azok későn érkeztek. Így van az, ha nem a fővezérre hallgatnak, mindenki megy a maga feje után. Tudom: nehéz elfogadni, hogy a szülőföldet csak úgy ott kell hagyni egy parancsszóra. Mi sem jókedvünkből hagytuk ott, de a bujdosás a halálnál csak jobb. Igaz: nekünk szerencsénk is volt: a régi bulgár-szláv gyepűn, északon laktunk, könnyebben kitérhettünk. Aligha tudnánk most új hazát szerezni a népünknek, ha akkor felmorzsolódunk egy kilátástalan küzdelemben. A vérünk nem a miénk; őseinktől kaptuk, hogy továbbadjuk az utódainknak; nem pocsékolhattuk el csak úgy büszkeségből. Kérlek: most mérd fel okosan: melyik fél képes pontosabban kiszámítani a jövőt, és úgy döntsél a saját érdekeitek szerint! Én úgy gondolom: okosabban teszed, ha velünk szövetkezel. Ezt a háborút kiszámítottuk, és mi fogjuk megnyerni. Nem kis feladat, de meglátod: fölérjük ésszel. Az van neked is, úgyhogy minket fogsz támogatni. Itt hagyok néhány embert; ha valami olyasmit tudsz meg, ami számunkra fontos lehet, üzenj velük! Légy a mi szövetségesünk, nem bánod meg!

Amikor Kesze és Omurát átértek a csapataikkal a hegyeken, akkor tudták meg, hogy a csata eldőlt: a magyarok bekerítették, így közelharcra kényszerítették, és legyőzték a kun-szláv szövetséget.
– Mi halálnak lennénk jók. Ha mást nem is, de késni azt jól tudunk – gúnyolódott Omurát.
– Még szerencse, hogy elkéstünk – felelte Kesze. – Másképpen minket is meggyérítettek volna. Nem is volt olyan butaság, hogy annyit húztad az időt.
– Tudtam én, hogy miért húzom – büszkélkedett Omurát, mintha addig nem ő mérgelődött volna, hogy Kesze mit szöszmötöl annyit.

Alig értek vissza, már megérkezett Kötél, a magyarok követe.
– A behódolt törzsekkel újra meg kell kötnünk a vérszerződést – mondta Keszének. – A régi a kun törzsek lázadása miatt megszentségtelenedett. A hét kende közül, aki megköti, az egyik a te apád lesz. Nagyon rendes voltál, titeket semmiképp sem hagyunk ki belőle; jó lenne minél hamarabb felvonulnotok.
Ez nagy előrelépés: befogadott törzsből vérszerződővé válni; ezért érdemes volt szót fogadni. Kesze mégis megkérdezte:
– Miért kell nekünk jobban sietnünk, mint másnak?
– Azt hiszem, Kücsid, már tisztán megmondhatom az igazat. A győzelmünket két dolog segítette: Az egyik az, hogy meg tudtuk győzni a szláv törzsek egy részét, hogy átálljanak hozzánk. Ez nem is volt nehéz, mert már elegük volt a kun uralomból. A másik: el tudtuk hitetni a lázadókkal, hogy ti mellénk álltatok. Amikor itt járt Szabolcs, itt hagyott néhány embert, akiket ők jól ismertek. Miután a követeik felismerték őket, arra következtettek, hogy mellénk csatlakoztatok. Szegény Omurát eleget győzködte őket a hűségéről, de miután benned csalódtak, neki sem hittek. Így sikerült megosztani az erőiket, és ezért adták be a derekukat egyetlen röpke ütközet után. Jó is, hogy így történt, mert a nagy emberveszteségből senkinek sem lett volna semmi haszna. Úgy szabdaltuk a kopasz fejüket, mint a tököt, de mielőtt halomra öltük volna őket, Árpád visszavonulást kürtölt. Persze azután is bekerítve tartottuk, úgy tárgyaltunk velük. A vezérfiak már túszként nálunk vannak, nem kell félned semmitől. Most be kell még bizonyítanunk, hogy a támogatásod valóság, ezért minél hamarabb vonulj fel a csapataiddal és apáddal!
Huszonkettedik fejezet,
amelyben a dolgok úgy összegabalyodtak, hogy a történészek a mai napig oldozgatják
„A turkok pedig a besenyőktől elűzetve elmentek, és azon a földön szálltak meg, hol most is laknak.”
Bíborbanszületett Konstantin császár (Marczali Henrik és dr. Vári Rezső nyomán, Szabó Károly fordítása.)
„Amikor Honor [Árpád] Pannónia tartományba érkezett, látta, hogy az ottani népek az ő nyelvén beszélnek.”
Mahmud Tercüman krónikájából (dr. Blaskovics József fordítása)

Végre sikerült Keszének egy kis időt szakítania, hogy ne csak a törzse dolgaival, hanem a saját családjával is foglalkozzon egy kicsit. A fia, Ürkünd úgy serdült fel, hogy jóformán észre sem vette; már ideje volt, hogy őt is tanítgassa, mint régen az unokaöccsét.
A szegény gyermek már az ősök nyelvét sem tudta; ha szólt hozzá Kesze, valamit még értett, de magyarul válaszolt. Ezért még lenézhetik, ha majd illa korában más török törzsfőnökökkel tanácskozik. Keszének sohasem volt ilyen gondja; amióta az eszét tudja, ismerte mind a két nyelvet; otthon megtanult az édesanyjától magyarul, majd az ajtón kívül a többi gyermektől bulgárul. Igaz, Ürkündnek nem volt kiktől bulgárul tanulnia, a járvány után a nősülendők Keszéhez hasonlóan szereztek feleséget maguknak, most csaknem mindegyik gyermek csak magyarul ordítozik a társainak.
Az alpári síkon voltak, azon a helyen, amelyet a Jóisten biztosan jókedvében teremtett. Ide tették át a fejedelmi szállást, miután a felső már nem volt biztonságos. A többi állandó lakás is a Tisza mentére került, minél messzebbre legyenek a morváktól, akik most szövetségesek ugyan, de mit lehet tudni: meddig? A Dunáig csak legeltetnek: elindul a csorda nyugat felé, három hét alatt elballag a folyamig, majd egy más sávon visszatér szintén három hét alatt, azután fordulhat újra az előbbire, a fű az alatt kinő. Két nappal a csordák előtt mennek a gátépítők, akik megtisztítják a vizeket a vérszívóktól, kijavítják a korábban átvágott gátakat, újraduzzasztják az ereket, így az arasznyi víz alatt fű marad, nem sáros vizet isznak az állatok.
Előttük zöldellt a Tisza árterülete, amely minden tavasszal, amikor a folyó semmibe se veszi a kanyarjait, víz alá kerül; most a madarak paradicsoma; fűz- és kőrisfák, mocsári tölgyek váltják a színüket az őszi napsütésben a vadkomlók ölelésében a kiszáradt tocsogók között.
A mocsárban szurtos disznók turkáltak a gyökerek meg a tölgy makkjai után. Csúnya teremtmények, így igaz; az ember a szíve szerint be sem engedné a területére, de szükség van rájuk is; sokszor a járványok, amelyek majdnem kiirtják a kérődzőket, ezeket életben hagyják; még ha beléjük is kap, mint történt a múltkori dögvészkor, egyik sereg sem szaporodik fel olyan gyorsan azután, mint a sertésnép. Az elzárt ágak, a dugák csendes vizéből a halászok szinte naponta jóízű csukákat hoznak az illának, meg a szentelt dombon lakó kündének. Háza körül szépen megfogantak az almafák, amelyeket a menekülés után ültettek. Lennebb a bennszülöttek településéről száll a füst, ott van Csongrád, amely egészen vásárhellyé fejlődött, miután lett védnöke is ennek a területnek (régen csak sarcoló ura volt, kettő is), és a Bulgár Birodalomból mind több és több mesterember települ át. És ami a legfontosabb: télen alig van hó, délen a jószág kedvére legelhette a füvet, meg a nyárfaligetek, kőrisfák lehullott lombját. Kesze és a karkha újra is osztották a földeket, majd kisorsolták; mindegyik pásztorhad téli legelőt kapott délen, és nyárit északon. Kijelölték a hadak útjait is, így az egymás füvét átvándorláskor nem legeltethetik le. Nehéz szívvel hagyták ott az óhazát, de a Jóisten egy sokkal termékenyebbel áldotta meg őket.

Télen Balig rossz hírekkel jött: A magyaroknál újra súlyos járvány dühöng, talán még nagyobb, mint a tizennégy évvel azelőtti, mindenfelé elhullott állatok hevernek; annyi a dögevő madár, hogy csapatokban lepik el az eget. Az is lehet, hogy az ottani erdők nem jók az állatok telelésére, a hóréteg túl vastag és jeges. Itt pedig mintha csak a magyarokat akarná átcsalogatni, a tél derekán semmi hó nem volt; csodálkoztak is a magyar követek eleget.
Ha egy vidéket megátkoznak, ott ember-állat folyamatosan pusztul; ez ellen csak egy orvosság van: a megmaradt állatokkal új legelőkre vándorolni. Ha átjönnek a magyarok a hegyeken, minden eszét össze kell szednie, hogy a morvák felé irányítsa őket, ne az ő területéből kérjenek el. Éppen ezen morfondírozott, amikor a szent ház egyik szolgája érkezett, hogy a kende szólítja magához az illát.
Kesze elment az apjához.
– A Jóisten úgy határozott – mondta neki Künés –, hogy a gondjaidat meg kell osztanod a nagybátyáddal, Jabolccsal; átadod neki a fele országod.
Igen, már rég a fülébe jutott, hogy a nép elégedetlen a vezetésével, túl körültekintőnek, bíbelődőnek tartja; azt hiszi, hogy egy bátrabb illával többre menne. Nem csoda, hogy a táltosok is tudomást szereztek a suttogásról, és elrendezték a Jóistennel, hogy ezután Jabolcs is illa legyen.
– Te délre mész – folytatta az apja –, ott lesz a te úriságod; az eszedre ott lesz szükség, hogy a Bulgár Birodalommal megtartsd a békét, és az adót is csökkentsd, hacsak egy mód lesz rá. Hátha belátással lesznek arra, hogy határmenti törzs vagyunk.
– Azt akarja kend, hogy örökre az ők szövetségeseik maradjunk?
– Mit tehetnénk mást? Egyedül a hüvelyujj is kitörik, mi sem maradhatunk árván, egy szem magunkban; a magyarok, ki tudja, hova bujdosnak tovább. Inkább húzódjunk mi is a rokonainkhoz, akikkel egycsont vagyunk, mint a morvákhoz. Tudod te is jól: ha egy törzs életben akar maradni, tartoznia kell egy szövetséghez; és ha nem tud ő maga egy olyan törzsszövetséget létrehozni, amelyben övé a vezető szerep, egy másikhoz kell csatlakoznia; és ha tud választani, egy olyan szövetségbe kell belépnie, amelyben valószínűleg megbecsülik majd, nemcsak kihasználják. Jabolcs az északi részek illája lesz; hamarosan háborút kezd a morvákkal, ahhoz pedig oda kell egy bátor ember. A Gerje meg a Gyáli-patak lesz a határ kettőtök között; tartsátok tiszteletben, hogy ne támadjon egyenetlenség köztetek! Azt csak akkor lépheti át akármelyiketek, ha a másik hívja segítségül.
– A téli legelők mind délen vannak...
– Majd keresnek maguknak északon is. Ahogy az óhazában találtak, találnak itt is. Kétfelé sok az adó, így nem maradhat, mert a nép nem fogja bírni. Egy fenékkel nem lehet egyszerre két nyerget ülni. Meg a becsületünkre is kell gondolnunk. Odajutottunk, hogy a népek kacagják a családunkat: több ezer ember hallgat a kürtödre, és te mégsem mersz senkit sem legyőzni; maholnap még a harmadik szomszéd macskájának is adót kell fizetnünk. Amióta te vagy az illa, csak lapulunk, mint a kazárok füle az esőben.
Keszének nem sok kedve volt ahhoz, hogy a hóbortos Jabolcsra bízza mindazt, amit addig meg tudott tartani, de nem volt mit tennie. Jabolcs ellenben természetesnek vette, hogy a dolgok végre a rendes kerékvágásba kerülnek: Keszét úgy nevezték el tizennégy évesen, hogy Kicsi, és kicsi is maradt; őt Jabolcsnak hívják, ahogy az ők nyelvükön a parancsmondó hangzott, hát természetes, hogy végre illa legyen.

Tavasszal újra csak Balig riasztotta Keszét:
– Jöjjön kend északra, mert nagy baj van!
– Jabolcs hív?
– Ő biza.
– Mi az olyan nagy baj? Talán megkezdte a háborút Jabolcs a morvákkal?
– Azokkal meg, de most a magyarokkal is. Alig húzta ki kend a lábát, már kétfelé háborúzhatunk.
– Átjöttek a magyarok a hegyeken?
– Át.
– Az még nem baj. Tárgyalunk majd velük, és a morvák felé irányítjuk őket. Csak sikerül majd: ha nem tanultam meg még hazudni eléggé, majd a szükség megtanít. Nem baj, hogy átjöttek. Sőt még jó is, mert lesz egy igazi szövetségesünk.
– Csakhogy Jabolcs nem tárgyal, hanem háborúzik velük. Mielőtt elindultam, a saját fülemmel hallottam, miként fenyegetőzött: Megmutatja ő a magyaroknak! Hogy mertek az ő földjére lépni?! Azt üzeni kendnek, hogy induljon tüstént kend is az összes harcosával csatlakozni hozzá.
– Ha ő elkezdte a háborút, valóban mást nem is tehetek.
– Csak nem akar kend is egyszerre kétfelé háborúzni?!
– Közben majd csak kitalálok valamit.

Ahogy Kesze a nagybátyja területére ért, az északi csapatok már jöttek is szembe. Tőlük értesült a Jabolcs haláláról. Az a szokása szerint semmibe sem vette a veszélyt, maga indult az ellenség felderítésére, és a magyar előőrsök csapdájába lovagolt. Azok meg nem sokat teketóriáztak, hamar felakasztották egy dombon. Amikor vonultak utána az emberei, hát a vezérük egy fán lóg felakasztva. Hamar elpárolgott a háborús kedvük, és visszavonultak a magyar túlerő elől.
Kesze újra Baligot hívatta:
– Félnél-e egy felingerelt farkas torkába belovagolni?
– Az ellenséghez küld?
– Oda, Szárvárra, a magyarokhoz. Ha viseled a követek ismertető jeleit, csak életben kell hagyniuk. Ez törvény, aki ezt megsérti, azt nyársba húzzák, és a vérítéletet a magyar törzsbeli rokonaid is kötelesek végrehajtani. Téged kell küldenem, rokonom vagy, elég előkelő ahhoz, hogy komolyan vegyék, amit mondasz.
– Miután kémet csinált belőlem Jabolcs országában, csak örülhetek, hogy újra követ leszek. A Jóisten kezében vagyok itt is, ott is. Az lesz velem, amit ő akar.
– Velünk is, és remélem, hogy most jót akar. A magyaroknak mondd el, hogy ez a háború Jabolcs műve volt, de ő már meghalt, és én a szövetség újrakötése mellett vagyok. Elég lesz nekünk a morva háború, még egymást is ne öljük! Ne kényszerítsenek arra, hogy gyorsan békét kelljen kötnöm a morvákkal, és azok segítségét kérnem! Ha el kell hagyniuk a régi lakhelyeiket, én megértem a gondjaikat, és segíteni is fogom őket a morvák ellen. Beszélj nekik a morva föld termékenységéről! Ha erősen kötik a kereket, végül lemondhatsz a béke ellenében a Tiszától északra fekvő területekről a Bodrogig. Ott nyugodtan ellehetnek a családjaik és a jószágaik, amíg a morvák földjét elfoglalják. Légy ügyes; ha ezt sikerül elrendezned, gazdagon megjutalmazlak.
– Ha sikerül, az lesz a jutalmam. Nekem is családom van, nemcsak kendnek. Ha nem térnék vissza, viselje gondját; megkérem rá.

Balig hamarosan visszatért.
– Milyen az eredmény, jó-e vagy rossz? – kérdezte Kesze.
– Jó is, meg rossz is.
– Mit mondott Árpád?
– Szabolccsal beszéltem. Álmos meghalt, most Árpád az új kende, Szabolcs lett az illa. Alighogy megkapta az illai kürtöt Básmán halála után a Lövédi nemzetségben, már a főillaságba is belemarkolhatott. Nem értem Árpádékot, miért választottak a másik nemzetségből?
– Árpád fiai még túl fiatalok ekkora felelősséghez. Meg az öccsei is, amióta Libundi meghalt. Ha Szabolcs lett az új bojilla, úgy látszik, kezd visszatérni a szerencsém. Igaz: a törzse érdekeit ő sem áldozhatja fel. Mit üzent?
– Hajlandó újrakötni a szövetséget, de nagyobb árat szabott. Kéri a Sajótól északra fekvő területeket, és a Nyírséget a kazárok földjéből.
– Te mit mondtál?
– Nem bízott meg kend, hogy ekkora területekről lemondjak, ezért hamarosan egy előkelő küldöttség jön hozzánk.

Megérkezett a magyarok küldöttsége Kötél és Undi vezetésével.
Ez a Kötél a magyarok legtehetségesebb követe. A nevét onnan kapta, hogy gyermekkorában olyan gyenge, agyonéheztetett teremtés volt, hogy Lövédi Előd egy szál kenderkötélért vásárolta meg valami káliz kereskedőktől. Aztán Básmán helyett Konstantinápolyba küldték túsznak, ott ahelyett, hogy elléhult volna a könnyű erkölcsű idegenek között, úgy kitanulta szóforgatást, hogy ő lett Álmos egyik veje és most az egyik leggazdagabb magyar. Árpád mondogatta, amíg még ő volt az illa: „Ha nem fizeted meg a követet, az ellenség fogja lekenyerezni. Nem tudom, hogy hozzám hűséges lesz-e, de a vagyonához és a családjához biztosan az marad.”
A követek értékes ajándékokat hoztak; a jó humorú Szabolcs küldött még tizenkét tündérszép rabszolganőt is Keszének, hogy legyen kikkel szórakozzon, és tizenkét délceg, jó képű rabszolgalegényt a tisztelt feleségének, hogy közben ő se unatkozzék.
– Unokatestvéred, Szabolcs küldi őket, és jó egészséget, házastársi megértést kíván hozzájuk – mondta Kötél komoly rezzenéstelen arccal.
– Mondjátok meg neki: örülök, hogy ő lett az új magyar főilla, és jó egészséget, szerencsét, hosszú életet kívánok én is neki – válaszolta mosolyogva Kesze.
– Átadjuk a jókívánságaidat, de a jó egészség alapja a jó egyezség. A háború nem használ senki egészségének.
– Való igaz. Viszont a jó egyezség alapja a méltányosság, vagyis hogy egyik sem próbálja elvenni, ami a másiké – mondta Kesze. – Megértem, hogy nagy szükségben vagytok, miután el kellett hagynotok a régi területeteket; de miért a mi földünkből vennétek el, amikor ott vannak a morváké. Előbb-utóbb úgyis háborúznotok kell ellenük, hát akkor kezdjétek el most, amikor még a szövetségünket megtarthatjátok. Gyönyörű termékeny szántóik vannak, és dús, tágas legelőik.
– A morvák földjéről mi is megtudtunk egy-két dolgot, és úgy hallottuk, hogy a területük nagy része erdő és mocsár; de az nem baj, mi inkább földet művelünk, és ahol erdő meg mocsár van, ott esőnek is kell lennie. Inkább a hadi szokásaikról beszélj nekünk!
– Velem nem vették fel a harcot a tágas mezőn, az erdők meg a mocsarak védelmébe húzódtak. Szeretik kikényszeríteni a közelharcot; az éjjeli csatákat erőltették, hogy a nyílvesszőinket ne tudjuk használni.
– Nem baj, mi a közelharchoz is értünk. Páncélt mennyit viselnek?
– Nemigen van nekik. Inkább a bajoroknak volt. Mérgezett nyílvesszőket ellenben használnak, és harci fejszéket.
– Erősebbek voltak, mint ti?
– Azért hódoltunk be nekik. Ti viszont legyőzhetitek őket.
– Le is fogjuk. Azonban amíg a döntő csatára sor kerülne, lehet, hogy egyszer-kétszer vissza kell vonulnunk előlük. Addig a családjainknak valahol biztonságban kell lenniük. A hegyeken túl nem lehetnek; Oleg, a kijevi nagykenéz túl közel van, és a szláv törzsekben sem bízhatunk. Azzal állítottuk őket magunk mellé, hogy levesszük a nyakukról a kunokat, és nem örülnek neki, hogy azok mellé mi is felültünk.
– Időlegesen, amíg a morvákat legyőzitek, természetesen befogadjuk a családtagjaitokat.
– Időlegesen ti kaptátok a területet, amíg még bőven volt mit osztogatnunk. Ez a terület Atilla öröksége, éppúgy örököse Árpád is, mint te. Amíg nem volt szükségünk rá, egyedül bírhattad, de most nehéz idők járnak; ilyenkor szokták mondani: sok jó ember kicsi helyen is elfér. A terület nagy része a ti birtokotokban marad, de a Sajótól északra fekvő vidéket és a Nyírséget át kell adnotok. Ezt nem mi parancsoljuk, a szükség parancsolja nekünk.
– Én megértem a gondjaitokat, a szövetségesetek leszek ezután is, de ti is szövetségesként viselkedjetek a népemmel! Úgy hallottam, hogy azokat a bulgárokat, akik Jabolcs miatt fogságba estek, láncra vertétek, úgy tartjátok. Miféle emberek vagytok, hogy így bántok a hungár-utódokkal? Nem hungár-sarj a vezéretek, nem azok vagytok ti is? Megkötöttük a vérszerződést!
– Amint békét kötöttünk veletek, minden bulgár foglyunkat elengedjük. Nincs, amiért szemrehányást tégy, a szövetséget ti rúgtátok fel. Amikor nektek kellett menekülnetek a besenyők elől, befogadtunk titeket; hetekig a rétjeinken legeltettetek, és egy zokszót sem szóltunk miatta; most, amikor nekünk kellett menekülnünk, nyílzáporral támadtatok az előőrseinkre.
– Jabolcs műve volt.
– Miért tettetek meg illának egy olyan meggondolatlan embert, mint Jabolcs? Egy törzs vagytok, az ő hibája a te felelősséged is. Ami pedig a láncra verést illeti, ne higgyél minden rémhírnek!
– A hozzátartozóik rajtam követelőznek, hogy tegyek már valamit.
– Hát akkor tegyél: köss békét velünk! Én ugyan nem láttam a foglyokat, de Szabolcstól bármi kitelik, főleg, ha felmérgesíted. Meg a foglyokat is tartani kell valamiként, hogy meg ne szökjenek.
Kesze eltöprengett:
– Rejtetten fenyeget. És miért híresztelték el a láncra verést, ha nem igaz? Mit akarhat vajon még kérni? – Valamennyit csak kell engednie:
– A Bodrogtól északra eső területeket átadom nektek – mondta.
– Nagyon rendes vagy, Kücsid, hogy megérted a helyzetünket. Sajnos egy kicsit többre van szükségünk: a Sajótól északra eső területekre és a Nyírségre. Légy szíves, ne kényszeríts arra, hogy ilyen kevés eltérés miatt háborúznunk kelljen ellenetek! Nagyon sajnálnánk, ha rákényszerítenél. Értsd meg végre: ezért jöttem; ennyire van szükségünk; nem engedhetek belőle! És te csak ne bízz a morvák szövetségében; ők titeket nem fognak megvédeni. Meglátod: még önmagukat sem tudják.
– Azt hiszem: nincs értelme tovább vitatkoznom, előbb-utóbb csak kikényszeríted. Legyen hát úgy, ahogy követelitek!
– A helyzetünk követeli tőlünk, hogy legalább ennyit kérjünk. Kire számíthatnánk, ha nem rád?
– Mondtam: én megértem a gondjaitokat, és segítek is, amit tudok, de a Nyírség Omuráték birtokában van, és ő kutrélyos ember.
– Miképpen értsem ezt, hogy kutrélyos ember Omurát?
– Olyan, mint egy pásztorbot: hosszú, erős és fafejű. Eltörni még el lehet, de hajlítani semmiképp.
– Azért vagy főilla, hogy a nehéz dolgokat is elrendezd a törzseidben. Ha mégsem menne, majd megoldjuk mi. Velünk szemben sokáig nem fog szökdösni, gondolhatod. Addig is, ha már szövetségesek leszünk, elvárjuk, hogy a két nagy folyó összes átkelőhelyét eláruld nekünk. Ha majd tudjuk, hogy az ellenség hol tudna átkelni, ha szükséges, a folyónak szoríthatunk egy mozgékony hadsereget is.
Később újra a morvákra terelődött a szó:
– Hogy volt, Kücsid, amikor a morváktól a területüket megvetted?
Kesze elmesélte a vásárt: miként történt, amikor Szvatopluk a hűségére akarta eskettetni.
– Nagyon okos és bátor ember vagy, Kücsid, remekül csináltad – nevetett Kötél a történteken. – Nem hiába az a híred, hogy te vagy a Kicsi Csala- Csalános.
– Mi az ördögöt akarhat még kérni, hogy így dicsérget? – gondolkozott Kesze.
– Kétség nem fér hozzá, hogy Szvatopluk országának egy részét megvetted – folytatta Kötél. – Sőt az egészet, mert ha megvetted a másik rész füvét és vizeit is, akkor tiéd maga a föld is. Jó lenne, ha a jogodat azokra a területekre átadnád nekünk; másképpen segít majd a Jóisten, ha a magunk földjéért harcolunk. Ez a terület nekünk ugyan örökségünk Atilla után, de mit lehet tudni? Lehet, hogy a Fennvalónak sem juthat minden az eszébe, tíz emberélet alatt el lehet felejteni ezt-azt. Veszel egy marék füvet és egy marék földet az alpári szenthelyről és egy-egy kulaccsal a Duna és a Tisza vizéből, és ezeket az apád személyesen elhozza Árpádhoz, ezzel el is adjátok nekünk az összes földeteket, tehát azt is, amit Szvatopluk fiai birtokolnak még. Épp ideje, hogy Árpád is megízlelje: milyen Atilla öröksége; a vize édesebb-e, mint az etelközi, a füve mennyire jó?
– Ha elküldöm ezeket, és Árpád, a magyar kende átönti az apám kürtjéből a sajátjába, aztán áldomásként megízleli, akkor eladjuk azt is, amit most mi bírunk.
– Kücsid, el kell végre döntened, hogy hova akarsz tartozni! Ha elfogadod a magyar kendét szent parancsolódnak, természetesen a magyar illa fog dönteni arról, hogy egyik-másik törzs mekkora területet bírjon és hol. Ez eddig sem volt másként, és ezután sem váltózik meg azzal, hogy egy marék fű, föld meg két korsó víz elküldésével elismered ezt a helyzetet. Azt hiszem: nem is kell mondanom, hogy békét csak úgy köthetünk, ha ezt megteszed. A szövetség élén kell lennie egy vezetőnek, aki dönthet. Eddig sem jártatok rosszul velünk; a döntéseikben a magyar illák figyelembe vették a ti érdekeiteket, tanácsaitokat is, ezután sem lesz másként. Végre teljesül a régi óhajod: megszabadulsz a morva szolgaságtól, mert a morvák ellen a háborút hamarosan megindítjuk. A dolog egyszerű: amíg Mojimírrel hadakozunk, addig a bátyjával, az ifjú Szvatoplukkal barátkozunk. Úgy hallottuk: fösvény ember a bátyó. Ha évi adót ígérünk meg neki a tőled kapott területekért, az öccsét nem fogja segíteni, csakhogy a jövedelmet el ne veszítse. Jól kisütöttük mi ezt, ne törődj te semmivel, Kücsid komám; de hogy hozzá is fogjunk, ahhoz el kell adnod az ők földjeiket. Azután majd az ifjú Szvatopluk is bérbe ad nekünk egy darabkát a Mojimír területéből. Nem lesz nehéz meggyőzni a kapzsit, hogy az jogosan neki járna kárpótlásként azokért a földekért, amelyeket vissza kellett adnia a németeknek. Ahogy Mojimír visszautasítja a darabka átadását, elkezdhetjük a dolgunkat. Csak ennyi, a földek eladása lesz a te hozzájárulásod a háborúhoz, mert a csapataidra itt délen lesz szükség. Lehetséges, hogy a Bulgár Birodalom hamarosan hadjáratot indít ellenünk, ezért kell neked délen biztosítanod. Egyelőre még hitegesd őket a hűségeddel, és ígérd meg az adót továbbra is nekik, így megtudhatjuk, hogy mikor és miként akarnak támadni. Visszatérve az ifjú Szvatoplukra: szerinted a dunántúliak ragaszkodnak-e hozzá?
– Azt hiszem: azoknak mindegy, hogy kinek fizetik az adót: a fiú Szvatopluknak-e, a frankoknak-e, vagy éppen nektek. Már csak egy vágyuk lehet: olyan uruk legyen, aki képes megtartani és megvédeni a területet, mert a sok háborúval járó fosztogatás teljesen tönkreteszi őket.
– Ha csak ennyi az óhajuk, mi teljesítjük.

Huszonharmadik fejezet,
amelyben bebizonyosodik, hogy a rendes ember a szomszédasszonyaival is foglalkozik
„...méltánytalannak érezzük, hogy Salán fejedelem olyan nagy területet engedett át neki, tette ezt akár barátságból, mint hangoztatták, akár félelemből, mint cáfolják.”
Anonymus (Veszprémi László fordítása)
„inkább harcosok, semmint rablók”
Sztrabón történetíró a „nomádokról” (II.: 6.)

Omurát nagyon dühös volt; szinte ordított Keszének:
– Nem érdekel, hogy a tiédből mennyit adtál, a Nyírség az enyém. Nem elég, hogy amikor felosztottuk az új hazát, a lerajzolásnál meg a sorshúzásnál becsaptál – mert azt csináltad, már én is rájöttem, én sem vagyok bolond –, most még abból a kicsiből is elvesztegeted a Nyírséget! Hogy tűrheti a Jóisten, hogy ilyen bamba főnököm legyen?!
Kesze szelíden válaszolt; tudta: ha ő is felemeli a hangját, abból csak ordibálás lesz, nem megegyezés:
– A sorshúzásnál te csaptál be. Megmondták utána az embereim: te megláttad, melyik nyílvesszőn van a Tiszántúl jele, és azt húztad ki, hogy a veszélyesebb, nyugati rész nekünk maradjon.
– Igen, mert te a keletit rajzoltad le nagyobbnak.
– Mit tudtam én akkor még: melyik a nagyobb. Én se volt honnan jobban ismernem a területeket, mint te.
– Úgy tetted bele a vesszőket a tegezbe, hogy láthassam a jeleket rajtuk, csak kellett ismerned. Utána meg röhögtél magadban, hogy milyen boldogan esküszök, hogy mindenki a részével megelégszik.
– A Jóisten akarata volt, hogy így történjen, mert így volt méltányos: nagyobb törzs vagyunk, nagyobb területre van szükségünk. Te ugyan kierőszakoltad, hogy sorshúzással osztozzunk, de csak a Jóisten igazságossága győzött. Ha Ő nem így akarta volna, én hiába csalafintáskodom.
– Látod: te is elismerted, hogy a Nyírség az Isten akaratából az enyém. Hogyan vetemedtél arra, hogy csak úgy odaadod, anélkül hogy velem megbeszélted volna?
– Nem mindegy annak a földnek, hogy azelőtt beszéltük volna meg a sorsát, vagy most? Méltányos, hogy együtt viseljük a veszteségeket, ha a dolgok rosszra fordulnak.
– Bezzeg, amikor az aranyakat elhoztad a bizánciaktól, nem volt „méltányos”, hogy velem is megoszd. Akkor nem hívattál magadhoz, hogy megmondd, hogy nekem mi jár.
– Most kipótolom: megmondom: neked csak a szád jár, Omurát.
– Nana, azért még az aranyakból is jár!
– Hiába jár, ha nem jut. Azok az adókba kellenek.
– Pedig én elvárom a részemet.
– Te csak reméled azt, mint a kehes ló a tavaszt. Pont annyi részt kaptál abból, amennyit az adókba pótolsz. Sőt, százszor annyit.
– Milyen százszor? Egy darabot sem láttam!
– Százszor semmi, az semmi.
– Akkor most miért adtál az én földjeimből is?
– Mert volt annyi eszem, hogy ne csak a miénkből adjak. A Jóisten az embernek azért adott észt, hogy használja; ne kelljen folyton Neki vigyáznia rá. Te az én helyemben csak a magatokéból adtál volna?
– Ha én lennék a fővezér, és a tehetetlenségem miatt le kellett volna mondanom területekről, lett volna annyi becsület bennem, hogy csak az enyémből adjak.
– Akkor most miért mérgelődöl? Így még jobban jártál, hogy nem vagy az, és mindketten álljuk a veszteségeket.
– Én nem veszítek semmit – melegedett bele még jobban Omurát. – Semmi közük ezekhez a területekhez. A görög császár küldötte jelölte ki nekünk, nem ők adták. Nem fogok meghajolni egy ilyen senkiházi Kötél követelése előtt, lehet tőlem Árpád legbenyaltabb kegyence. Azt mondják: egész nap csak hajladozik, mint egy kútgém; hol Mekka, hol meg Árpád felé. Akkor lássam még egyszer őt is, amikor Csaba visszatér ide Görögországból. Úgy vették rabszolgaként egy kötéldarabért, azt sem tudja, hogy az apja meg a nagyapja hova van eltemetve.
– Viszont biztosan tudja, hogy a fia és az unokája hova lesz.
– Ugyan hova?
– Biztosan abba a földbe, amit át kell adnod nekik.
– Ne mérgesíts fel te, mert megölöm az egész világot! Meglátod: az lesz belőle.
– Bátor ember vagy, Omurát, hogy ezt el merted határozni. Csak arra kérlek: ne rajtunk kezdd! Ha lehet: rajtunk végezd! Addig csak lesz valami.
– Ezt a megegyezést én úgysem fogadom el!
– Mit csinálsz akkor? Egyedül háborúzni kezdesz a magyarokkal, hogy megvédd a határaidat? Annyira kemény fából még a te bölcsőd sem lehetett. Ha nekem ilyen fejem volna, addig futnék, amíg elhullatnám. – Már Keszének is fogyni kezdett a türelme; otthon volt az emberei között, bátrabban visszaszólhatott.
– Mit hullatnál te el? – nézett szigorúan Omurát.
– Most már semmit. Csak megsajnáltalak, hogy ilyen nagy az eszed, van mit cipelned. – Kesze nem tudta elképzelni, hogy a nők hol tarthatják a sütnivalójukat, Ünikün kettőjük közül hogyan választotta Omurátot.
A kazár közben ingerülten folytatta:
– A birodalmi bulgárok a tavaly tönkreverték a magyarokat. Akármikor megteszik újra, csak üzenni kellene, hogy baj van. Az adót miért fizeted nekik; nem azért, hogy megvédjenek?
– Azért fizetem, mert muszáj. Rákényszerítettek. Nem hiszem, hogy ne lenne más gondjuk, csak az, hogy a mi földjeinket búsulják.
– Nekik sem éri meg, hogy az egyik adófizetőjüket elveszítsék. Elvégre te bulgár vagy, én meg kazár; közelebb állunk a bulgárokhoz, mint a magyarokhoz. Miért kellene eltűrnünk, hogy így packázzanak velünk?
– Bulgár vagyok, de a magyarok még közelebbi rokonaim. Megszoktuk, hogy egy szövetségbe tartozunk.
– Hát majd megszokjuk a máskéntet is. Ideje, hogy jó felé fordítsuk a lovaink száját. Ha te nem mersz a bulgárokkal szövetkezni, majd én merek.
– Te szövetkezhetsz, de mielőtt azok ide érnének, a magyarok tönkrevernek.
– Engem nem, biztosan. Vagyok olyan ügyes hadvezér, hogy feltartóztassam őket, amíg a segítség megérkezik. Te gyáváskodsz, mert neked csak a rokonság számít. De ha jól tudom, te rokona vagy Szimeonnak is Atilla után.
– Meg a dédnagyanyám után is. Tudod: az én ünödbeli dédnagyanyámnak meg az övének együtt volt összesen négy térdük?
– Jó lett volna ezt a dolgot rendesen megbeszélni, de úgy látszik: veled nem lehet; te csak hülyéskedsz.
– Érdekes: innen meg úgy látszik, hogy veled nem lehet semmit rendesen megbeszélni, bár te nemcsak hülyéskedsz.
– Én nem is, inkább csodálkozom, hogy vajon miért gyűlölöd úgy Szimeonékot?
– Dehogy gyűlölöm; szeretem őket – mondta Kesze – elkerülni. – gondolta utána, hogy ne hazudjon.
– Akkor miért félsz hozzájuk társulni?
– Mert ha lehet, ezután is csak távolról szeretném őket.
Legegyszerűbb lett volna, ha elfogatja Omurátot, miután az elhagyja a szállást, és kiadja a magyaroknak: „Ez az illa fel akar lázadni”; de Kesze nem volt az az ember, aki ezt meg tudná tenni. Így Omurát sértetlenül tért vissza a törzséhez.
Mielőtt elment volna, Kesze még feltett egypár kérdést, hogy kipuhatolja: vajon Omurátnak született-e gyermeke? Ha a kazár kivénül, mire ő meghal, a kavar törzsek fővezérségét annak az egyik utóda fogja örökölni; ha fia nem lesz, akkor a veje, mert testvére nincs. Ha Ünikünnek születne egy lánya, olyan szemrevaló, gyönyörű teremtés, mint amilyen Ünikün volt lány korában, az az ő fiát, Ürkündöt éppen találná. A gyermek meg is érdemelné, hogy megkapja azt, ami az apjának nem sikerült.

Kesze akármerre indult, csak a Tiszához ért vissza. Aggódva nézett át: a folyón túl háború dúl; vajon mi történhetett, szétverték-e a magyarok a kazárokat? Ez az önfejű Omurát belevitte a népét a háborúba, most az szenvedhet miatta. Meg az ő gyengesége miatt is: ha elfogatja és átadja a magyaroknak, mint lázadót, nem kerül sor a háborúra.
Végül is hívatta Baligot:
– Emlékszel-e a húgaimra?
– Hogyne emlékeznék! – felelte Balig.
– Megismernéd-e őket száz közül is?
– Akár ezer közül is.
– Hát arra a nőre, akit Khamligban kísérgettünk, emlékszel-e?
– Ünikünre?
– Most már eszembe jutott: tényleg az a neve – igyekezett leplezni a gyengeségét, hogy nem tud az eszével parancsolni az érzelmeinek.
– Őt is megismerném – mondta Balig közömbösen, mintha nem vette volna észre, hogy a vezére elpirult.
– Pénzt adok, és átmész követségbe a magyarokhoz. Rendezd úgy, hogy a foglyokat megtekinthesd! Ha rabszíjon látod a húgaimat vagy Ünikünt, kiváltod. Alkudd jól meg az árukat, de azután váltsd ki őket, akármibe is kerülnének.
– Ünikün a magyar illa féltestvére, ő csak nem került rabszíjra.
– Én is alig hiszem, de azért még nézz jól körül, esetleg őt is meglátod valahol.

Huszonnegyedik fejezet,
amelyben már körvonalazódnak az erősebb kutyus előjogai
„...a csontban, fémöntésben s finom ötvösmunkában virágzó magasrendű művészi ízlés tényleg a mi népünk ízlése volt, a ránk maradt ötvösmunkák pedig csupán maradandó anyagban őrizték meg azt, ami múlandó anyagban (szövés-fonás, famunka, szőnyeg) elpusztult.”
László Gyula (10: 270. o.)
„A turkoknak az a nyolc törzse pedig nem engedelmeskedik saját fejedelmeinek, hanem szövetségük van a háborúra nézve, és mely részt megtámadják, azt teljes tanáccsal és törekvéssel megsegítik.”
Bíborbanszületett Konstantin császár: De administrando imperio című műve 40. fejezetéből (Szabó Károly fordítása, 14.: 127. o.)
„...követeket küldtek Csalános herceghez, akik elújságolták Tas és Bülcsü győzelmét, valamint a Tühütümét, mint jó hírt, és kérték tőle a földet a Zogea folyóig.”
Anonymus(MHK(14): 426. o.)

Keszét egy csomó magyar bérlő várta, a ház előtt üldögéltek; bentről a felesége, Emecs szép hangja hallatszott. A magyar kende lányának a balladáját énekelte:
Sikoltott a leány: – Hagyják őt békében!
Hagyják őt! A bátyám! Beszéljük meg szépen!
De ugyan ki hallgat egy nő jajszavára?
Hatan rontottak rá a magyar illára.
Hatan rárohantak, hatan meg is haltak:
Suhogó kardjától szerteszét hullottak.
Vergődő vezérük maradt már csak hátra,
Görcsös női karok fonódtak nyakára:
– Férfiak, férfiak, kegyetlen férfiak,
Ne öljék meg egymást egy gyönge lány miatt!
Szerető szívemben hely van mindenkinek...
Testvérem, ne öld meg! Könyörögve kérlek!
– Meggyalázott téged: megsértette földünk;
Ha életben hagyom, elvesz becsületünk.
– Szerető szerelmem, jövendő jó férjem,
Légy te az okosabb: öleld meg testvérem!
– Levágta két öcsém és négy hű rokonom;
Még ha a bátyád is, csak meg kell bosszulnom...
– Hagyd most a bosszúdat, bátor kis szerelmem;
Azonnal meghalsz, ha nem védlek testemmel:
Bátyám a gyors kardnak legjobb kezelője,
Ember még nem élt meg, ha megállt előtte;
Ő a szomszédjaink megvédő nagyura,
Vasgyártó törzseknek a meghódítója.
– Sárkányok véréből származom, és csontjából;
Nem ijedek meg egy „fehérlófiától”;
Szedd le karjaidat, míg kemény nem leszek!
Férfiak dolga ez, téged ki kérdezett?!
– Mi a baj, jóemberek? – kérdezte Kesze a várakozókat.
– Beszélni szeretnénk kenddel, ha emberszámba venne minket is.
– Mikor nem vettelek titeket emberszámba?
– Akkor jó. Ez azt jelenti, hogy kend nem haragszik meg azért, amit mondunk, hanem elgondolkozik rajta.
– Nocsak, mondjátok!
– Etelközben fizettük az adót jó szívvel. Nem is lehetett egy szavunk sem ellene: a bulgárok földjén laktunk, és a bulgár illák adták a földeket. Ide viszont a bulgárokkal egyszerre jöttünk, mindannyian menekültek vagyunk, és mi is harcoltunk a morvák ellen. Nem értjük: miért kell nekünk fizetnünk, a bulgároknak nem.
– A bulgároknak is kell fizetniük.
– Sokkal kevesebbet, mint nekünk, és ők azt sem fizetik.
– Majd ki fogják, ha a körmükre koppintok. Emberek, értsék meg: az adóra szükség van. A Bulgár Birodalomtól azzal veszem meg a békét. Jobb volna kendteknek egy háború, amelyben a családtagjaikat leöldösik, vagy elhurcolják?
– Rendben van, mi fizetjük is; de csak akkor, ha a bulgárok is fizetnek, és csak annyit mi is, mint ők.
– Hej, a kutyafajtáját! – mérgelődött fel Kesze. – Azt kérik: vegyem emberszámba őket; hallgatok is rájuk, és a végén hova lyukadunk ki? Ők akarják megszabni a világ rendjét! Eddig is fizettétek az adót – ordította –, nem haltatok belé; fizetni fogjátok ezentúl is, mert ha nem, én megyek utána egy csapat bulgárral, és az keserves lesz számotokra! Eltakaródjatok!
Emecs, Kesze felesége, aki végighallgatta a beszélgetést, miután elmentek a bérlők, megkérdezte:
– Nem gondolja meg még egyszer kend?
– Véded a véreidet, mi?
– Én csak az igazságot. Nem gondolja, hogy igazuk van?
– De igen, valóban igazuk van – ismerte el Kesze.
– Akkor miért mérgelődött fel?
– Éppen azért. Ha nekem lett volna igazam, nem kellett volna mérgelődnöm és kiabálnom; lett volna mit elmagyaráznom nekik, de így mit tehettem? Azt nem mondhattam, hogy ne fizessenek ők se, mert a bizánci aranyak sem tartanak, míg a világ. Valahonnan pénzt kell szereznem, hogy a törzs bajait rendezni tudjam. Lehet, hogy a morváknak nem kell ezután már fizetnem, de a birodalmiaknak, ha békét akarok, biztosan igen. Lehetek a magyarok szövetségesei is, de a népet nem tehetem ki a birodalmiak támadásának. Ha jönnének is a magyarok segítségül, a földünk úgyis csatatér lenne. A bulgárok semmiképp sem fizetnek, magyarázhatok nekik; ha kell, követnek a csatákba, meghalnak, de adót nem fizetnek. Őket nem tudom megszorítani, mert a hatalmam belőlük áll.
– Nem fél kend, hogy Szabolcshoz fordulnak az igazukkal?
– Több esze van Szabolcsnak annál, hogy más törzs dolgaiba avatkozzék. Meg nem is szokás az ilyesmi, én sem foglalkozom a hozzájuk kalandozott bulgárokkal.

Omurát legyőzése után újra küldöttség érkezett a magyaroktól.
– Halottad, Kücsid, hogyan bántunk el a lázadókkal? – kezdte Vajta, az új követ a beszélgetést. – Nagyon sajnáljuk, hogy ilyesmire került sor, de nem volt mit tennünk, ha valakinek nem volt annyi esze, hogy megértse: a fővezér joga eldönteni, hogy a földek miképpen osztódjanak fel a törzsek között.
– Remélem: a fegyvertelen lakosság nem szenvedett sokat – mondta Kesze, és valóban ugyancsak remélte.
– Nem volt miért kegyetlenkednünk velük, de ilyenkor sokféle dolog történik. Erre az illájuknak kellett volna gondolnia, amikor háborút kezd. Ha ő nem gondolt erre, nekünk kellett volna-e azt tennünk?
– Néhány rokonom nekem is van közöttük. Ha fogságba estek, gondolom: megengeditek, hogy kiváltsam őket.
– A követed eleget járkált a foglyok között, de nem talált senkit, aki érdekelte volna.
Kesze rosszat sejtett, megkísérelte megakadályozni:
– Remélem: a földek elosztása most már végleges marad. Senkinek sem esik jól, ha le kell mondania arról, ami már az övé volt, és nincs is rá szükség: a morváktól annyi földet foglalhattok, amennyit csak kívántok.
– Éppen ezért jöttünk, Kücsid. Túl a hegyeken a dolgok a dolgok egyre rosszabbra fordulnak. Oleg, a kijevi nagykenéz visszatért a keleti hadjáratából, és úgy néz ki: utánunk indul bosszút állni. Elfogtuk néhány követét, akiket a szláv törzsekhez küldött; arra akarja rávenni őket, hogy hozzácsatlakozzanak, amint megérkezik. Nagyon valószínű, hogy ez meg is történik. Át kell jönnünk az egész néppel a hegyeken, ott már nem vagyunk biztonságban.
– A morvákat hamarosan legyőzitek...
– Ott sem dőlt el semmi még. Ott a dolgok nem olyan egyszerűek, mint a pusztán; ha belevetik magukat az erdőbe, úgy eltűnnek, hogy keresgélhetjük őket a hegyek között az erdőkben. Mi meg szét sem szóródhatunk, hogy az egész területet átfésüljük, mert akármikor előtörhetnek a rejtekhelyeikről, és akkor az ottani csapatunkkal szemben túlerőben lennének. Évekbe telik, amíg valamelyik hadsereg felőrlődik; vagy ők, vagy mi, vagy békét kötünk egymással.
– Mit akartok akkor tenni?
– Újabb területeket kell átadnod, Kücsid. Megértjük: nektek sem esik jól, hogy lemondjatok arról, ami a tiétek volt, de ezt kell kérnünk. A bajban segítenünk kell egymást, és úgy kell segíteni, ahogy arra szükség van.
– Mekkora területet kértek?
– A Zagyva, a Galga és a Gombás vizekig. Az északi részek a morvák miatt úgysem biztonságosak.
A Zagyva, a Galga és a Gombás vizekig? Ez azt jelenti, hogy csaknem az összes adófizető magyar földjét elveszíti, mert az árvíz után arra a dombos vidékre telepedtek. Hogyan fogja összeszedni az adót ezután? Legalább azt érje el, hogy a gabonájukat learathassák!
– Azon a területen sok bérlő lakik, akik földet művelnek – mondta a magyar követnek. – Ezeknek ott kellene maradniuk az aratásig. Nagyobbrészt magyarok, nem lesznek veszélyesek rátok.
– Persze, nyugodtan maradhatnak.
– Amíg a gabonájukat learatják.
– Még azután is.
– Ezt úgy értsem, hogy ezután a ti bérlőitek lesznek?
– Csak aki akar. Aki nem akar maradni, átjöhet hozzátok. Viszont aki ott akar maradni, azt nem kényszerítheted eljönni.

Huszonötödik fejezet,
amelyben Kesze úgy érzi, hogy az Úristen még nem verte meg eléggé, hát egy kicsit segít neki
...sok törzsből tevődnek össze, és éppen ezért nincsenek tekintettel a rokonságra és az egymás közötti egyetértésre.
Bölcs Leo bizánci császár: A hadi taktikáról című művében a magyar törzsszövetségről (Morávcsik Gyula fordítása; 9.: 87. o.)
A hajukat egészen bőrig késsel levágják.
Regino prümi apát krónikája az ungárokról (Horváth J. fordítása; 9.: 86. o.)

Kesze minél tovább gondolkozott, annál megalázóbbnak érezte azt a módot, ahogy a magyarok bántak vele. Az elkért területeken legeltetők föld nélkül fognak maradni, új helyeket kell mérnie nekik a déliekéből; újra ki kell tennie magát a morgolódásoknak, a vádaskodó pillantásoknak; a múltkori újraosztás is egészen lerombolta a tekintélyét. Gazdaságilag is sokat veszített, a bérlők nagy része az elcsatolt részen lakott, de a jövő még bizonytalanabb volt: úgy látszott, hogy a magyarokat a hódoltatott török törzsek befolyásolják; akármikor újabb területeket kérhetnek, és ezt addig folytathatják, amíg nekik, kavaroknak még annyi földjük sem marad, ahova belső parancsra lekuporodhatnának. Ennek megakadályozására csak egy mód látszott: a Bulgár Birodalom segítsége. Nem szívesen szakított a magyarokkal, akiknek a szövetségét megszokta, de úgy érezte: nincs mit tennie mást; ahhoz kell csatlakoznia, aki a barátságáért talán majd igazi jóindulattal fizet.
A magyarokért még a lelkét is hiába teszi ki, hogy minél hűségesebbnek bizonyuljon – gondolkozott el – ezeknek a szemében a kavarság csak egy később csatlakozott jövevény törzs marad, amelynek az érdekeivel nem kell törődni. Most is azok a kedvesek nekik, akik nemrég föllázadtak; mintha a kavarok is nem pont olyan törökök volnának. Vékonyeszű ember ez az Omurát, de a múltkor, akkor az egyszer mégis igaza volt.

Balig kedvező hírekkel érkezett vissza: A bulgár fejedelemnek, Szimeonnak szándéka volt, hogy kiterjessze pártfogását a tiszai bulgárokra is, Keszét meg éppen szívesen fogadja szorosabban a birodalmába, elvégre mind a ketten Atillának a leszármazottai. Hamarosan egy hatalmas hadsereg jön északra, és az visszaszerzi az elkövetelt területeket.
A bulgár hadsereg két hét múlva érkezett meg. Kesze Tetölig ment elébük, ott találkoztak. Derék, szép szál ember volt a vezérük, Szimeonnak biztosan valami rokona, bár a déliek új divatja miatt olyan, mint egy torzonborz bennszülött; mintha bulgár ember létére nem ismerné a borotvát, hogy a feje tetejét és az arcát rendesen lecsupaszítsa, ahogy komoly férfiembernek illik. Kesze hamar elintézte vele, amit el akart: hogy neki csak akkor kelljen csatlakóznia, ha a sereg már eléggé felért északra; nehogy a magyarok megneszeljék a dolgot, és bosszút álljanak a lakosságon; addig csak vonuljon a nagy sereg a Tisza keleti partján! A fővezérnek úgyis ez volt az elgondolása, még csatlakoztatni akart ott néhány törzset, olyanokat, akik már a jó dolgukban kezdték elfelejteni, hogy hová kell tartozniuk; meg az elmaradt adót is fel kellett etetnie a csapatával. Nagy tervei voltak, nemcsak a Kesze behódoltatása miatt jött északra.

Illának sem könnyű lenni. Az embernek vállalnia kell a felelősséget a döntéseiért nemcsak a törzse, de a lelkiismerete előtt is. Kesze sem érezte jól magát a tetöli találkozás után, furdalta a vád, hogy elhamarkodta a dolgot, túl könnyen szakított a rokonaival, és most rájuk vezeti az ellenséget. A birodalmiak valószínűleg a hadjáratot megindították volna az ő kérése nélkül is, de mégsem szép dolog, hogy hallgat, miközben Szabolcsék bíznak benne.
Addig vívódott, amíg új követséget küldött a magyarokhoz, inkább a lelkiismerete megnyugtatásáért, mintsem, hogy bízott volna az eredményességében. Baligot nem merte küldeni; még elszólhatná magát, hogy a birodalmiaknál is járt. Inkább egy olyan embert választott, aki semmit sem tudott Balig útjáról: Budzsákot; azzal a kéréssel, hogy a magyarok adják vissza azokat a területeket, amelyeket másodszorra elvettek. Gondolta: ha a kérését teljesítik, a háborúban semleges marad; most már a birodalmiakat sem lenne becsületes dolog elárulni.
Budzsák nagyon hamar visszatért; az arcán látszott, hogy nem a legjobb hírekkel.
– Visszautasították a magyarok a kérésünket? – kérdezte tőle Kesze.
– Még ha csak azt tették volna!
– Mond már: mit üzentek?
– El sem merem ismételni.
– Ismételd el csak bátran, nem eszlek meg! A te feladatod, hogy mindent pontosan elmondj; még azt is, ami nem hangzott el, de észrevetted. Ne félj, nem sértődöm meg! Mit üzentek a magyarok?
– Nem sértődik meg, ha úgy mondom pontosan, ahogy hallottam?
– Megígértem, hogy nem!
– Azt mondták, hogy kend egy áruló gazember.
– Pont így?
– Hát nem éppen így. Azt ordította nekem Szabolcs: „Menj, mond meg az uradnak, annak a mocsok kun Csalánosnak, hogy egy áruló gazember! Találkozott Tetölnél a birodalmiakkal, és engem nem értesített, hogy jönnek ellenünk. Azt hittük, hogy csak színleg Szimeon embere, valóban velünk tart, és most kiderült, hogy pont fordítva van. Mi a bizánci aranyakat megosztottuk vele, és ő mégis a nyugatiakhoz húz, akik nemhogy adnának valamit, de adót vetnek ki a szövetségeseikre.”
– Szabolcs mondta ezt?
– Ő ordította.
– És még mit üzent?
– Hogy takaródjék kend erről a földről az urához, Szimeonhoz, mert itt senkit életben nem hagynak a törzsünkből. Ez az ő földjük, kend ezt el is ismerte, amikor a földet, a vizet és a füvet elküldte; most elveszik kendtől, az árulótól. Egyszer már megbocsátották az árulásunkat, másodszor nem fogják.
– Kivel beszéltél, te? Ezt mind Szabolcs, az unokabátyám maga üzente?
– Mondom, hogy ő. Csak ismerem a magyar illát.
– Na, ez egyszer „jól” sikerült! Még akarva sem tudtam volna jobban elrontani – simogatta meg a bajuszát Kesze; aztán kürtölt-üzent mindenfelé, hogy a nép meneküljön délnek, mentse az életét, a fegyverforgatók meg gyülekezzenek minél hamarabb nála.
Nem erre számított, de a helyzet így sem volt reménytelen: urat, taplót kár megsiratni; ha elvesz a régi, kerül a helyébe másik.

Huszonhatodik fejezet,
amelyben bemutatódik, hogy miként játszik az egér a macskákkal
„Rettenthetetlenül veszik szemre a nekik kedvező alkalmakat, és nem annyira a kézzel vívott harccal és a hadaik erejével iparkodnak az ellenségen győzelmet venni, hanem csalogatni és meglepni szeretik...”
Bölcs Leo bizánci császár a magyarokról és a szövetségeseikről A hadi taktikáról című művében (dr. Vári Dezső közlése nyomán, MHK: 34. oldal)
Attila népe vagy-e? Nem akarták hinni: pecsétes
Hű levelet mutass, mondtanak, hinni fogunk.
Hallgattál Székely! de vitézlő fegyvered írta
Véres krónikaként:Attila népe vagyok.
Kriza János (1839)
A turkok a tüzet imádják, és a levegőt; a vizet tisztelik, és a földnek éneket készítenek; imádják pedig efelett és Istennek nevezik azt, aki a mindenséget teremtette, s neki lovat, ökröt, juhot áldoznak; papjaik vannak, kiket jós tehetséggel bírónak vélnek.
Theopháktosz 8. századi történetíró (Jakab Elek fordítása; 5: 84. oldal)
A székely népnév (szikül formában) már 800 előtt, a VII. század elejétől adatolható a Kárpát-medencében,...
Vékony Gábor (MHK(2000): 892. oldal)
Ahol az igazi centrum s azon belül a királyi ordu volt (...) egyáltalán nem ismerünk hun temetőket és fegyveres sírokat
Bóna István (2:185. oldal)
...a honfoglalás kori autochton népesség (...) a Dél-Tiszántúlon hasonlít Árpád népének a koponya-variabilitására.
Barabás Katalin, Guba Zsuzsánna, Szatmári László, Lőrinczy Gábor régészek (13: 83. oldal)
„Maradt a hunokból [a hun szövetségből] még háromezer férfiú (...) Csigla mezején szedelőzködnek össze, (...) bementek hát Erdőelvébe [tehát Csigle (e helyett latin a) mezejéről csak később Erdőelvébe], nem hívták magukat magyaroknak [!], hanem más névvel székelyeknek. (...) a többi magyar visszatéréséig az említett mezőn tartózkodtak.” [Egy részük.]
Bécsi Képes Krónika (Geréb László fordítása)
„Kürtszóra indul-fordul az egész serege.”
Frauli Berengár császár lombárdiai követe a 10. században egy magyar fejedelemről

Kesze a csapatával egy dombon várt. Jó hely az: ha megtámadják, onnan nagyobb távolságra lehet nyilazni, mint a síkságról fel; mire az ellenség használni tudná az íjait, már jelentős vesztesége lesz; meg messzebb is látni.
Egyelőre nem félt attól, hogy a magyarok megkerülik a dombot, és hagyják: álldogáljon ott, amíg meg nem unja; azoknak sincs valami sok emberük, nagy részüket a morvák kötik le, amit meg ide küldhetnek, azokkal sem vonulhatnak délre; akkor fedezetlenül hagynák a saját családjaikat is.
Egy dolog aggasztotta: a domb nyugatra bokros-erdős résszel folytatódott, ami még olyan zöld volt, hogy felégetni sem lehetett. a magyarok ott könnyen megközelíthették őket, hogy közelharcra kényszerítsék, amihez jobban értenek. Sajnos teljesen kopár egyedülálló dombot nem talált, be kellett érnie ezzel. A fejszével, lándzsával fölszerelt embereit az erdő mellé állította.Ilyenek viszont kevesen voltak. A hagyomány szerint a bulgár harcos csak karddal, íjjal, nyílvesszőkkel meg könnyű fapajzzsal köteles megjelenni a hadseregben; hát mást nem is nagyon hoznak, még azok sem, akik elég gazdagok ahhoz, hogy csináltassanak maguknak, hiába beszél nekik az ember; úgy viselkednek, mintha ezer életük lenne; pedig a mai világban már nagyon elkelne egy- két korszerűbb fegyver is, nem kellene folyton a közelharcot kerülgetni. Az apja, Künész, amikor még illa volt, úgy próbált segíteni a dolgon, hogy a zsugorisága dacára a saját költségén készítetett egy halom fejszét, lándzsát, és a háborúk előtt kiosztotta az embereknek; azután meg összeszedte, nehogy eladják.
Ezek viszont már tönkrementek, sokat a katonák hajítottak el, hogy ne állítsák őket mindig a legveszélyesebb helyre. (A huncutabb jól ki tudja használni, hogy vajszívű illájuk van, akinek elég egy hihető mesét kitalálni, nem korbácsoltassa meg az embert.) Ha van is egyiknek-másiknak korszerű fegyvere, az sem tudja rendesen használni; otthon szokás szerint csak a nyilazást gyakorolják, meg némi kardvívást; fejszevívó versenyről ki hallott?
Még kora délelőtt volt, amikor egy csapatot látott közeledni, valamivel később felismerte a harcosok ruháját is: bulgárok és türkök jöttek ellene. Most aztán törleszthetnek azért, mert pár hónappal korábban Kesze cserbenhagyta őket, amikor még ők voltak a magyarok ellenségei.
A közeledők felderítőket küldtek előre, hogy a dombot szemügyre vegyék; azok, ahogy észrevették Keszééket, vágtatva vitték a hírt a két illának.
Először a türkök jöttek közelebb, laza sorokban, de vigyáztak, hogy lőtávolba ne kerüljenek. Aztán visszamentek a bulgár illához, ahogy a lováról megismerte Kesze, Bülcsühöz. Igen: az a csüdben kesely szeles járású aranypej ló biztosan a Bülcsü kedvenc heréltje.
Röviden tanácskoztak, majd a bulgárok megindultak az erdő felé, hogy annak a fedezete alatt feljöjjenek; a türkök meg Lél vezetésével – közben Kesze őt is fölismerte (Magyar anya gyermeke volt az is, ezért magyar neve volt.) – a dombot kerülték volna meg, hogy a fentiek visszavonulási útját elállják.
Kesze tudta: hamar kell döntenie: ha Bülcsüék följönnek a dombra, már késő lesz visszavonulni, azok a tetőről messzire elnyilazhatnak utánuk. Ajkához emelte a kürtöt, és belefújt.
A kürtszóra a csapata egy emberként vágtatott utána, még idejében leértek, hogy elkerüljék a türköket.

Nemsokára elérték a menekülők megkésett csoportjait. A szegényebbje, akinek csak egy – két girhes állata volt, szekéren vitte a holmiját, kínlódva haladtak a homokon. Kesze a Tisza-parti mocsarakba parancsolta az embereit, jól szétszórta őket: ha nyilazásra kerül sor, minél kisebbek legyenek a veszteségei. Gondolta: így az üldözőket még egy darabig feltartóztathatják. Azok a lőtávolságon kívül álltak meg; nem tetszett nekik, hogy nem látják az ellenségüket, csak a folyónak vezető nyomokat; majd fennebb behatoltak ők is a nádasba, óvatosan kezdtek nyomulni ők is dél felé a növényzet takarása alatt. Úgy látszik: megint a közelharc kikényszerítésével próbálkoznak, pedig ők sem voltak valami ügyesek abban, de a kavar bulgárokat még gyengébbnek tartották.
Amint Kesze dél felé húzódott előlük, egy nagyobb csapatot pillantott meg. A Bulgár Birodalom katonái voltak, egy részük már át is kelt a folyón. Amikor észrevették, az üldözők úgy elpárologtak, mint a nyári harmat.
Hamarosan a hadsereg vezére is átjött a Tiszán; az a férfiú volt, akivel Tetölnél már találkoztak.
Kesze az átkelőket figyelte: próbálta felmérni: elegen lesznek-e, hogy legyőzzék a magyarokat? Ennek a hadseregnek csak a neve volt bulgár, főleg szlávokból állt. Hozzájuk csatlakozott Omurát hadserege, és most már az övé is. Nem látta közöttük a székülő népet (a „széket megülő”), a hajdani Atilla székhelyén lakókat. Úgy látszik: azok nem bíztak a bulgár hadsereg erejében, inkább ideiglenesen felvonultak északra, hogy a magyarokhoz csatlakozzanak; vagy inkább csak a vérük mozdult meg bennük, hiszen szegről-végről ők is magyarok.

A hadsereget a vigyázók már hajnal előtt riasztották: közelednek a magyarok! Az égen a Görberudasszekér, vagy ahogy a magyarok nevezik: a Csodaszarvas már jócskán megkerülte az Északcsillagot: hamarosan világosodik.
Az alpári réten a birodalmi csapatok és szövetségeseik egymás mellé álltak fel, háttal a Tisza-ágnak. Kesze a főparancsnokkal nem ellenkezhetett, de aggódva foglalta el a helyét: a hátuk mögött a lassú folyású ág a Halálkarja; a víz túl sekély ahhoz, hogy a lovak úszni tudnának benne; alatta az ölnyi iszap meg olyan finom, hogy a járó elsüllyed; amellett még elég keskeny is az ág, és a víz is elég átlátszó ahhoz, hogy a gyanútlan ember lóval nekivágjon, pedig csak csónakkal járható.
Előttük a szürkeségbe hajló sötétben a magyarok kürtjei vijjogtak:
– Felelj! Felelj! – cifrázta az egyik az ismerős dallamot. Kesze fölismerte: ez a Szabolcsé, bár ilyen messziről mélyebb volt a hangja.
– Itt vagyok! Itt vagyok! – válaszolták az illák kürtjei; mindegyik ott, ahova elvetődött a sötétben.
– Sorba! Sorba! – hallatszott újra a fővezér parancsa.
– Kövess! Kövess! – kürtölték az illák az embereiknek.
A Kesze szíve összeszorult: az ő helye is ott volna valahol a többi között, figyelni a szomszéd illák kürtjeleit a sötétben: melyik van előbb, melyik hátrább, és bevezetni az embereit a sorba.
– Kövess! Kövess! – zengték a kürtök már majdnem egy sorban.
– Keletre! Keletre! – parancsolta őket a fővezér a világosodó láthatár felé.
– Keletre! Keletre! – ismételték az illák a parancsot.
– Ez a Lél kürtje volt; ez a Bülcsüé – számolta Kesze magában –; ez az Örsé –; aztán egy ismeretlen érces hang. – Kié lehet ez? Biztosan Szavárd, a magyar másadilla, az Ügyek nemzetség seregvezére, aki eddig a morvák ellen harcolt. Te, jó ég, két nap alatt az egész magyar szövetség idegyűlt! Na, lesz itt mindjárt nemulass! A birodalmi csapatok meg csak ácsorognak, ahelyett hogy harci rendbe állnának.
Kesze a bulgár fővezérhez vágtatott. Az kemény hangon vonta kérdőre:
– Hogy merted az engedélyem nélkül elhagyni a helyedet?
– Megbocsásson, nagyuram, de túl sűrűn állunk. Így minden nyílvesszőjük embert talál – magyarázta Kesze.
– Azt kérdeztem: hogy merted elhagyni a helyedet?! – emelte meg még jobban a hangját a hadvezér, mert már az idegeire ment a magyarok össze-visszakürtölése, amiből ő egy züngöt sem értett.
– Megbocsásson, nagyuram; tudom, hogy Ön híres hadvezér, de talán elfogathatja egy tapasztalt ember tanácsait. – Kesze idegességében alig tudott beszélni. – A magyarok be akarnak keríteni. A külső csapatnak mindig hosszabb a sora, több ember tud elölről célozva nyilazni.
– Nincs szükségem senki tanácsaira! – A parancsnok még fiatal ember volt, de tudta: a fegyelmet csak szigorral tarthatja meg. – Takarodj vissza a helyedre, és ott várd a parancsaimat, mert mindjárt kivégeztetlek! Megvárjuk, hogy a nap fölkelljen; pont a szemükbe fog sütni, akkor támadunk – oktatta ki az illát. – Ha a fölkelő nap elvakítja őket, nem tudnak célozni; akkor majd kis veszteséggel lerohanjuk őket, és azután az a pogány búbánatos bálványistenük kegyelmezzen meg nekik, mert mi nem fogunk!
– Mi ugyan várhatjuk a napfelkeltét, de a magyarok aligha fogják megvárni – gondolta Kesze, de tudta: hiába mondaná, a főilla nem tűri az ellentmondást. – Azt ez a hadsereg nem fogja megérni! És mögöttük a Halálkarja!
Omurát – aki természetesen csakis ott lehetett a nagyfőnök mellett, az effajta embereknek igazi tehetségük van ahhoz, hogy valami okkal-móddal folyton ottragadjanak mosolyogni – nevetve hallgatta a párbeszédet, közben a szemével a gyér fényben a fővezér tekintetét kereste: észreveszi-e, hogy ő nem olyan buta, mint ez a Kesze, ő csak kacag annak a marhaságain; majd meg is szólalt:
– Látja, Nagyuram: eddig milyen embernek a parancsait kellett végrehajtanom? Hogy is értené ez meg az Uraságod zseniális elgondolásait?
– A nyáladban kéne téged megfojtani, nyavalyás! – gondolta Kesze, majd visszafelé lovagolva utánagondolta: – Ami késik, nem múlik, a magyarok mindjárt meg is teszik. Igaz: velem is, ha nem sietek. Szimeon nagy hadvezér, de ebben a rokonában alighanem csalódnia kell. Az, hogy ő a nagyobb csapattal délen maradt, érthető: a bizánciakat tartotta a nagyobb veszélynek, nem a már megtizedelt magyarokat, de miért tette meg parancsnoknak ezt az ütődöttet? Talán azt hitte, hogy a rokona a haditudományt is örökli? Azt a gyermek a hosszú estéken tanulja meg, amikor az öregek emlékeit hallgatja a régi csatákról, cselvetésekről. Persze ott is csak az tanul, akinek esze van hozza.
Közben Szabolcs a középet megállította, a két szél haladt tovább előre a sötétben.
– Víz! Víz! Víz! – harsant egy kürt a kékülő ég alatt a feketeségben délről: a türkök elérték a Tiszát, be voltak már kerítve.
Kesze tudta: tovább nem vesztegetheti az időt: ahogy az ellenség közelebb jön, a sorai úgy fognak vastagodni. Ki kell törnie, amíg még lehet. Délen a kürtszó után türkök vannak, nincsenek ők sem valami jól fölszerelve a közelharc fegyvereivel, át lehet törni a soraikat. Ahogy az emberei elé ért, a kürtöt az ajkához emelte:
– Rohamra készülj! – rikoltotta a kürt; aztán meg: – Délnek roham!
A bulgár csapat egy emberként indult meg utána. Az égen még halványan látszott az Északcsillag, a hátaikat arra fordították.
– Türkök, vissza! – harsant jobb felől.
Szabolcs felismerte a bulgár kürt hangját, és kiengedi őket!
Aztán újra a magyar fővezér parancsa hallatszott:
– Türk, ne nyilazz!
A szürkületben már jól kivehető volt a türkök tömege, és köztük meg a Tisza nádasa közt a szabadon hagyott rés.
– Ne nyilazz! – kürtölt Kesze is, mert mindjárt lőtávolba érnek. Így volt becsületes.
A bulgár csapat a türkök szeme előtt rohant ki a parton a bekerítésből.
– Türkök, a vízig! – hallatszott később a hátuk mögül. A birodalmi csapatokat újra bekerítették.
Nem csökkentette az iramot, lehet ez csel is a magyarok részéről: először kiengedik őket, hogy az ottmaradottakat könnyebben megsemmisítsék, majd utánuk erednek.

Kesze rossz híreket kapott északról: a magyarok a birodalmi bulgár sereget valóban tönkreverték, és a Halálkarjába szorították. Igaz: van valami vigasztaló is a dologban: biztosan Omurát is úszik valahol.
Kesze szerette volna, ha újra ki tud egyezni Szabolccsal, de kiderült, hogy az meghalt. Már Alpárnál sem ő irányította a magyar sereget, Árpád fújta a fővezéri kürtöt. Nem szokás, hogy a kende vezesse a csapatokat, de akkora volt a tét, hogy Árpád senki másra nem merte rábízni. Később az egykori másadilla vette át a vezérkürtöt, Árpád másadnagybátyja, akit az anyja származása után Szovárdnak hívnak. Kesze futólag már találkozott vele néhányszor, elég rossz benyomást tett rá az Árpád-rokon, így most jobbnak látta, ha nem bízza az életét a kényére-kedvére.
Éppen azt kereste, hogy hol tudna a legkönnyebben átkelni a törzsével a Dunán a Bulgár Birodalomba, amikor egy csoportnyi embere közeledett feléje. Semmi rosszra nem számított; bevárta, hogy azok körbevegyék, és a kardjaikat nekiszegezzék:
– Adja ide a fegyvereit! Ha ellenkezik, a halál fia.
– Nincs tréfálni való kedvem! – felelte mérgesen Kesze.
– Nekünk sincs. Akkora szerencsétlenségbe vezetett minket, hogy éppen csak tréfálni nincs kedvünk.
– Hadd el, fiam; az a fő, hogy épen megmenekültünk – próbált békülni velük.
– Nem úgy van az, főnök! Mindig az a fő, ami a fazékban fő; és a legelőink nélkül ezután már csak a fejünk főhetne.
– Most mit akartok? – kérdezte Kesze, miután elvették a fegyvereit, és megkötözték.
– Kiadjuk kendet a magyaroknak. Nem veszíthetjük el a földjeinket csak azért, mert kendnek kedve támadt Szimeonhoz dörgölőzni.
– Gondoljátok: a magyarok visszafogadnak titeket?
– A kend bőréért vissza.
– Ne feledjétek: az illát a Jóisten választja a törzs élére.
– Egyezzünk csak ki a magyarokkal, azután a Jóistennel is kiegyezünk valahogy. Azért tartjuk a táltosokat, hogy elintézzék Nála, amit el kell.
– És kit kellene illának intézniük nektek?
– Botondot. Isteni származású ő is, miért ne lehetne a Jóisten áldása az ő tevékenységén is? Egy biztos: a kendén nem volt.
– Kendének kit gondoltatok?
– Az apját, Kopjánt.
– Nem gondoltátok rosszul. Adja a Jóisten, hogy többre vigyék, mint amennyire nekem sikerült! Botond fiatal még, de ha a magyarok irányítják, elboldogul. Én már úgyis belefáradtam a bajokba, csak egy kérésem van: a családomat ne bántsátok! Amit tettem, azt én tettem, rajtuk nincs amiért bosszút állnotok.
Közben északról egy nagyobb csapat közeledett. Amint odaértek, az előbbiekre támadtak:
– Rögtön engedjétek el az illánkat, szégyentelenek! Most halljuk, hogy mire készültök.
– Nemcsak mi, az egész törzs a mi pártunkon van.
– Az egész törzs már a miénken van. Most jövünk a táborból.
– Csak egymásnak ne essetek! – szólt bele Kesze. – Elég, ha annyi ellenség írt bennünket. Megoldhatjuk szépszóval is. Senkit sem kényszerítek arra, hogy velem meneküljön. Aki akar, maradhat; és ha tud, szót érthet a magyarokkal. Ami engem illet: amíg a kezembe vehetem a kardomat, és emelni tudom, más ember kénye-kedvére nem bízom az életemet és a családomat.
– Kendet illának a Jóisten tette a törzs élére – mondta az egyik frissen érkezett. – Kendet kell követnünk, akárhova megy: Illa berek, ...erek.
– Így van, de aki másként gondolja, maradhat – csitította Kesze. – Ha visszatérünk a táborba, mindenki eldöntheti, hogy hova áll. Addig is szedjétek le a kezemről ezeket a kötőket, mert még megszokom őket!
– Hogy lehet akkor két kende meg két illa? Kiben lakik majd a Jóisten lelke?
– Már sokszor megtörtént, hogy egy törzs kettévált. Nem tudhatom, hogy a Jóisten lelke mit csinált olyankor. Kettévált biztosan ő is; ami az embereknek sikerült, neki is kellett, hogy sikerüljön. Ahogy egy búzaszemből akár harminchárom is lehet, a Jóisten lelke is annyi egésszé válhat, ahánnyá akar.
A táborban Keszének kellemes meglepetésben volt része: a törzs nagyobbik része úgy döntött, hogy követi őt a bujdosásban. Úgy látszik, hiába szidták annyit a háta mögött, hogy gyengekezű, gyáva, meg fukar, adót akar szedetni; a bajban csak mellé állnak.

Huszonhetedik fejezet,
amelyben a bulgárok bolyonganak, az urak meg uralkodnak
„És az ugrok a görögökkel kezdének hadakozni, s a trák földet és Macedóniát Thessalonikáig elpusztíták”
Orosz őskrónika (Dr. Jagić V., Dr. Hodinka Antal és Thallóczy Lajos fordítása; MHK: 372. oldal)
„...a morvák népét, amelyet Arnulf király az ő [hungárok] vitézségük segítségével vert le.”
Liuprand longobárd krónikás, Cremona püspöke (7: 138. oldal)

Kesze a Száva folyót kémlelte: hogyan lehetne a legkönnyebben átkelni rajta? A törzs kettészakadása után ő a követőivel a Bulgár Birodalomba menekült, ahonnan most jobbnak látta továbbállni. Szimeonnal a viszony egyre romlott; a nagyfejedelem azt akarta, hogy Keszéék vegyék fel a harcot a birodalomba nyomuló magyarokkal, Kesze meg csak taktikázott: szokása szerint elkerülte a véres összecsapásokat, nem áldozta fel a törzsét Szimeon dicséretéért. A dolgok odáig fajultak, hogy a nagyfejedelem már el akarta fogatni, de Kesze mindannyiszor megsejtette a veszélyt, és nem sétált bele a csapdába. Ebben a kínos helyzetben megváltásként jött a németek helytartójának, Brászlávnak az ajánlata, hogy Keszéék költözzenek át hozzájuk, a Keleti-Frank Birodalomba.
A meghívás kecsegtető, a kérdés csak az: hogyan menjenek oda? A Dráva-Száva közt az ellenségeik: Bülcsü, Lél és Botond csapatai tartózkodtak, legalábbis a hozzámenekültek elbeszéléseiből Kesze arra következtetett, hogy ők hódoltatták a területet, miután Szimeon új alattvalóit, a timocsánokat megkerülték, hátuk mögött a váraikat meglepetésszerűen elfoglalták, a fiaikat így túszul ejtették; majd bekerítették őket, és arra kényszerítették, hogy átálljanak.
Nem lesz egyszerű dolog a gyermekekkel meg a sok állattal átlopakodni. Fennebb ment, ahol az egyik embere figyelte a túlsó partot.
– Láttál-e valamit? – kérdezte tőle.
– Ott, azon a közbülső kancsi fűzfán egy őrszemük van megbújva.
– Láttad?
– Én nem, de a madarak elkerülik azt a fát. Ők oldalról biztosan látják.
Kesze maga akart indulni, hogy megölje az őrszemet. Az emberei nem engedték:
– Ha kend meghal, ki marad nekünk illának?
– Majd kerül valaki. Nem engedhetem meg, hogy más elrontsa a dolgot. Nekem sikerülni fog; amióta megkaptam Brászláv üzenetét, érzem: visszatért hozzám az isteni segítség.
Kesze levetette a ruháit, átázva túl nehezek lettek volna; csak a gatyáját hagyta magán, ha meghal, ne meztelenül menjen a másvilágra. Fegyvert sem vitt magával mást, csak az íjat meg a nyílvesszőket. Kiválasztott egy nádszálat, amely a két csomója között jó hosszú volt; elvágta a két csomó előtt, majd a víz alatt ezen kap levegőt.
Lennebb ment a folyó mentén; oda, ahol a víz tükre a napsugarakat pont a fűzfához veri, és elvakítja az őrszemet, ha odanéz. Zaj nélkül ereszkedett a folyóba; elmerült, csak a nádszál vége lóbálózott a víz színe fölött; aztán a hátával lefelé úszni kezdett. Annak, aki a Tana mellett nőtt fel egy hancúrozó gyermekcsoportban, át kell úsznia még egy ekkora folyót is.
Nagyon kifáradva érte el a másik partot. Ilyenkor, amikor megerőlteti magát, éreznie kell, hogy az ember negyven felé már nem a régi. Miután kilihegte magát, még várt egy kicsit: ha valaki észrevette volna, árulja csak el magát; majd megindult a fűzfa felé. Vigyázva tette le a mezítelen talpait, nehogy egy ág megroppanjon. Már egészen a fa alá ért, de a lomboktól senkit sem látott. Megpróbált oldalra kerülni, hogy belásson a levelek közé, mikor a zsombék nagy csobbanással beszakadt alatta.
Az őrszem kitekintett a lombok közül, és már kapott is az íjához.
– Állj meg, Buga, ne bolondozzál, én úgyis gyorsabb vagyok – szólt rá Kesze.
– Kend az? – ismerte föl a bulgár őrszem a régi illáját.
– Miért, talán a vízi tündérre vársz itt? Tedd el a kürtöt; nehogy megfújd, mert megöllek!
– Nem parancsol kend már nekem, most más törzs vagyunk.
– Attól még megölhetlek, ha nem fogadsz szót.
– Nem félek én kendtől. Fiatalabb vagyok, gyorsabb, meg törlesztenivalóm is van, eleget uralkodott rajtunk.
– Botond talán jobb, mint én voltam?
– Fiatal gyerek ő még, inkább a másik két illa irányítja.
– És jobb-e így nektek, mint ahogy az én kürtöm után volt?
– Jobb a fenét, a legnagyobb veszedelembe folyton minket küldenek. Kendet is szidtuk eleget titokban, hogy ilyen meg olyan; de legalább amíg a kend kürtje után nyargaltunk, bizakodhattunk, hogy a gyermekeink árván nem maradnak.
– Látod, és képes lennél ráhozni őket a rokonaidra. Túl a parton a te unokatestvéreid is ott vannak.
– Túl nem maradhatnak?
– Ott már kitelt a becsületünk. Átlopakodunk a némethez, titeket nem zavarunk, ne félj. Túl kevesen maradtunk ahhoz, hogy zavarni tudnánk. Nem mindegy nektek, hogy hol esz meg a fene minket, a németnél vagy Szimeonnál?
– Kend engem ki akar végeztetni!
– Dehogy akarlak; csak azt mond meg: hol nincs őrszem a parton! Ott átjövünk; téged meg senki sem hibáztathat, hogy nem láttál oda.
– Egye meg a fene, megint sikerült rávennie valami disznóságra! Megteszem, de nem kendért, az unokatestvéreimért; tudja meg kend is!

Pannóniában, vagy ahogy mi nevezzük a Dunántúlon, Brászláv, a német császár morva eredetű embere keverte a dolgokat. Amikor meghallották, hogy a morvákat megtámadták a magyarok, visszatértek ebbe a tartományukba, amelyet valamikor még Nagy Károly frank császár hódított el az avaroktól. A baj csak az volt, hogy már a magyarok is ott voltak, méghozzá úgy, mint az ifjú Szvatopluk szövetségesei. Elejét kellett venni annak, hogy a két hadsereg – a német és a magyar – egymásnak essen a morvák örömére, ezért Brászláv ravaszul szövetséget kötött a magyarokkal. Ideiglenesen még a Dunántúl keleti részét is nekik hagyta, csakhogy kössék le továbbra is a morvákat.
A magyarok – ez a barbár keleti nép, amely nem ismeri a civilizált világ kifinomult intrikáit – bele is egyeztek ebbe. Nem gondoltak arra, hogy amíg a morvákkal végeznek, ők is legyengülnek; azután Brászláv egy kis segítséggel könnyen visszaszerezheti a nekik hagyott területeket is.
A terv nem sikerült teljesen, mert a morvákat a magyarok nem kötötték le egészen, azok egyre nagyobb erőkkel támadtak.
Az ifjú Szvatoplukkal még kiegyeztek valahogy: befogadták grófként a Német Birodalomba, még a területe egy részét is megtarthatta. A szerencsétlennek más választása nem is volt, miután a magyar szövetségesei bejelentették, hogy ők békét kötöttek a németekkel, és elkövetelték tőle a keleti országrészét, mert azt szerintük Kesze a lóért megvásárolta, és a németek a vásárt elfogadták. Valahogy csak megértette a megszorult fejedelem, hogy ez egyáltalán nem egy tréfa, bár az elején csak mosolygott a magyar követnek. Viszont az öccse, Mojmir nagyon felháborodott azon, hogy így bánnak az apjuk örökségével, és nagy sereggel indult, hogy visszaszerezze mindazt, amit a bátyja elvesztegetett. Egyelőre csak a németekre támadt, és nem akart hallgatni sem a bátyjára, sem a császár hódoltató üzenetére, de még Brászláv okos tanácsára sem, pedig az a levelében nagyon szépen elmagyarázta neki, hogy nagy szelet nem jó szembevizelni, ha az ember szárazon szeretne maradni.
Ezért kellett Brászlávnak becsalnia Keszééket a Bulgár Birodalomból. Pénze ugyan nem volt, hogy őket kellően megfizesse, de ígéretekben annál gazdagabb volt; és hamarosan kiderült, hogy az ígéretekkel is jól elboldogulhat.

Kesze belátta: vége a taktikázásnak. Brászláv szigorú parancsa: a morvákat le kell győzni, nem vonulhat többet vissza; így valóban le kell győznie őket.
A kérdés: hogyan?
A terep mocsaras volt, a lovak csüdig süllyedtek a sárba; ilyen helyen hadmozdulatokat sem lehet végrehajtani. Hátuk mögött a bajorok sorakoztak, páncélos, mérges vitézek, akik még jól emlékeztek arra, hogy pár évvel azelőtt ezek a mocsok hungárok még a morvák oldalán harcoltak, és mennyi kárt okoztak nekik! Elég lett volna egy gyanús mozdulat a bulgárok részéről, hogy örömmel bosszút álljanak.
Kesze nem azt bánta, hogy a páncélosok előtt kell harcolnia; másként szerette volna: előre- meg hátra nyargalászva belenyilazni az ellenség sűrűjébe, aztán, ha üldözőbe veszik, a bajorok elé vezetni őket; majd a hátukba kerülni, hogy ne tudjanak visszavonulni a bajorok rohama elől.
Így helyben maradásra kényszerítve a legtöbb, amit tehetett, hogy jól szétszórta az embereit, hogy a nyílvesszők zöme közéjük essen. Még jól emlékezett az első csatájára a morvák ellen, a veszteségekre, amit a könnyű mérgezett nyílvesszők okoztak; most – bár tikkasztó volt a hőség – felparancsolta a bőrvérteket az embereire. A foguk között mormogtak a bulgár vitézek, amikor a bevizezett és kicsavart, mocsárszagú ruháikra húzták a vérteket, de nem biztos, hogy imádkoztak. Még az a fiatal legény is, aki addig úgy körülugrálta Keszét, mint egy kölyökkutya, még az sem akart beöltözni, hetykén feleselt vissza:
– Úgysem találnak el engem a morvák; ha jön is felém nyílvessző, úgy elkapom a pajzsommal, mint a legyet.
– Neked nyilazni kell akkor, nem madarászni. Vedd csak magadra, amíg nem húzom én reád, mert az keserves lesz!
A morvák tömött sorokban közeledtek, nehezen haladva a sárban. Amikor lőtávolba értek, megszólalt Kesze kürtje, és mint a jégeső, zuhogni kezdett rájuk a nyílzápor. Ők is nyilaztak; itt is, ott is lovak vergődtek, a bulgárok is hulltak a sárba, de a nyilak zöme közéjük esett.
A morvák tovább cuppogtak előre, közelharcra akarták kényszeríteni a bulgárokat, de mire a közelükbe értek, olyan kevesen maradtak, hogy lemondtak a szándékukról, inkább visszavonultak. Erre megmozdult a bajor csapat is, balról megkerülte a lápot, és oldalba támadta a kievickélő elcsigázott morvákat.
A sás között mindenfelé vonagló emberek feküdtek; a taktikázáshoz, kitérésekhez szokott ember elborzadt ekkora mészárlás láttán.
Nem lehet tudni: ki vezette a morvákat, de egy dolog biztos: meg sem közelítette az öreg Szvatopluk leleményességét. Az, hogy a lápot elfogadta csatahelynek, még érthető: el akarta kerülni a bajor páncélosok rohamát, meg a bulgárok kiszámíthatatlan hadmozdulatait; de azt is meggondolhatta volna, hogy a mély sárban ők sem támadhatják le a bulgárokat.

Huszonnyolcadik fejezet,
amelyben bebizonyosodik, hogy egy olaszországi fürödözés még kevés a boldogsághoz
„...hogy átmenjenek Itáliába, pénzt adtunk nekik.”
Theotmar salzburgi érseknek 900-ban IX. János pápához írt leveléből (MHK: 326. oldal)
„ami a frankokat és a longobárdokat illeti (...) szégyenletesnek tartják (...) a hamaros meghátrálást, mivel az futás számba megy náluk.”
Bölcs Leo bizánci császár A hadi taktikáról című művéből dr. Vári Rezső közlése után (MHK: 46. oldal)
„...a magyarok utolérték őket egy bizonyos mezőn (...), és egész nap sem megállni, sem megfutni nem engedték őket.”
Képes Krónika a magyar harcmodorról (Bellus Ibolya fordítása)

Brászláv a bulgárok segítségével a morváktól megszabadult. Most az volt a kérdés: hogyan szabaduljon meg a bulgároktól? A leghasznosabb megoldásnak látszott, hogy olyan területre küldik őket, ahol a fegyvereiket még felhasználhatják. Végre pénz és vászon is került annyi, hogy az ígéreteiből valamit teljesíthetett. A pénzt ugyan csak sárgarézből verethették, de mit számít az: ezek a vadak biztosan úgysem tudják megkülönböztetni a rezet az aranytól.
Kesze szomorúan kocogtatta a zsoldként kapott rézpénzeket: sértő volt, hogy ennyire lenézik őket. Négy évvel azelőtt a bizánciak még arannyal fizettek a szövetségükért. A vászon viszont jól jött: a nép már nagyon le volt rongyolódva.
Brászláv megsejtette Kesze hangulatát; vigasztalni kezdte:
– Ne búsulj, testvér, olyan országba küldünk titeket, ahol hamarosan nagyon gazdagok lesztek. Ezt csak azért kaptátok, hogy addig kibírjátok, ott majd a szolgálataitokért annyit zsákmányolhattok, amennyit akartok. A fenséges császár megengedi.
– Hova küld minket a „fenséges császár”?
– A leggazdagabb országba, Itáliába. Tudod-e: hol van?
– Hallottam egyet-mást.
– Berengár, a lázadozó olasz király megint nem akarja elismerni a fenséges császárunk, Arnulf hatalmát. Megérdemli, hogy megleckéztessétek. Itt tovább nem maradhattok, annyi fosztogatást, nőrablást, meg más mindenféle gazemberséget elkövettetek a jámbor keresztények kárára, hogy már a császár fülébe jutott.
– Mit tehetett volna mást a szegény nép, miután zsoldot évszámra nem kaptunk, a földekből is csak azt, ami a másoknak nem kellett, és olyan szűkösen, hogy halomra dögölhettek volna az állataink, ha a határokat mindig észrevesszük? Jó nedves vidék ez, de a hajnali ködökkel nem lehet sokáig jóllakni.
– A búzavetéseket is mind lelegeltettétek.
– Mit ehetne mást a szegény jószág egész télen? Itt olyan pelyhes hó hull, hogy a szél nem tudja elfújni; és a mocsarak sem fagynak be rendesen, hogy az állatokat elbírják.
– Látod: nektek is jobb lesz, ha átmentek Itáliába. Ha legyőzitek, a fenséges császár majd gazdagon megjutalmaz titeket.
– Egy jó nagy darab dús föld, az lenne az igazi jutalom. Megkérem: írassa meg a fenséges császárnak: megtesszük, amit elvár tőlünk, de a szolgálatainkért mi is elvárunk egy jó darab termékeny földet.
– Ezt már el is intéztem a fenséges császárnál. Megkapjátok, ha megérdemlitek. Itália meleg ország, ott nincs tél, az állataitok egész évben kedvükre legelhetnek.

A távolban egy kürt szólt. Az ismerős bulgár dallamok furcsán kóvályogtak az itáliai táj fölött. Semmi kétség: egy másik bulgár sereg is ideérkezett. Kesze is megfújta a kürtjét: találkozóra hívta a vezért vagy a vezéreket.
Bülcsü és Lél érkezett a találkozóra. Miután Kesze kipuhatolta, hogy nem ellene fogadta fel valaki a két vezért, a hangulat egészen fölengedett.
– Mi a hír nálatok? Bírtok-e a morvákkal? – kérdezte őket.
– Most éppen béke van. A déli bulgárokkal békét kötöttünk, a morvákkal meg a nagyokos magyarok nem akarnak hadakozni. Jó, hogy minket elengedtek ide, hogy a magunk szakállára szétnézzünk ezen a vidéken, mert otthon elég szűken vagyunk. Kicsi föld, kevés legelő, ez kevés állatot és sovány ebédet jelent. A némettel is a magyarok úgy kötöttek szövetséget, hogy a Dunántúl nagy részét nekik hagyták. Soha úgy nem leszünk már, mint ahogy Etelközben voltunk. Szerencsére végül csak került egy ország, ahol fordulhatunk egyet anélkül, hogy a magyarok békekötéseit megszegnők. Rosszabbak a kazároknál: egy szófogadatlanságért megnyúznák az embert. Látod: ilyen az élet: neked kellettek a magyarok, és most mégis a mi nyakunkon ülnek. Nem így történik, ha akkor, amikor az ideje volt, hozzánk társulsz.
– Hadd el, na! – szólt közbe Lél –, ha szétszóródva maradunk, eddig talán már mind alulról szagolnánk a szláv ibolyákat.
– Botond otthon maradt? – terelte a szót másfelé Kesze.
– Jöhetett volna ő is, ha akar.
– Ők hogy vannak most?
– Mint mi. Várják a jobb időket, és siratják a régit.
– Jó, hogy a magyarok visszafogadták őket a szövetségbe.
– Egy-két szavam azért nekem is volt, elvégre bulgárok vagyunk mi is, meg rokonok is – mondta Bülcsü.
Valóban ő Kesze egyik idősebb nővérének volt a gyermeke – bár majdnem egyidős a nagybátyjával –, így közeli rokona Kopjánnak és Botondnak is.
– Milyen ember Szovárd? – kérdezte Kesze.
– Nem volt könnyű egyezni vele, de már elvették tőle az illaságot. Ücsöb, Árpád öccse az új főilla. Szovárd meg sértődöttségében egy maroknyi emberével átállt a déli bulgárokhoz. Jó bolond, egy következő háborúban szaladhat ő is onnan, amerre lát, mint kend most két éve. Lehet, hogy a németek őt is befogadnák; azok még vágják egymást a morvákkal. Kendnek milyen a németek kenyerén?
– Nem sok német jár errefelé; azt a kenyeret esszük, amit mi szerzünk magunknak. Eddig is elboldogultunk valahogy, de ha ti mellénk álltok, jobb lesz nekünk is, nektek is.
– Milyen ember az itáliai?
– Furcsa világ ez: az emberek itt is a városokba gyűlnek, mint a hangyák vagy a kazárok. A házak után gazdagok lennének, de mióta itt vagyok, egy rendes ménest még nem láttam. A háborúba is egy részük gyalog jön; akinek van is lova, annak is csak egy. Furcsa egy nép, mondom: az aranyaikat kereszt formájúra verik, és felrakják a magas épületeik tornyaira, hogy már messziről látszik; azt hiszik: félünk felmászni utána.
– Úgy hallottam: még az Istenről sem tudnak, csak holmi emberalakokhoz meg keresztekhez imádkoznak.
– A Jóistenről alighanem tudnak ők is, csak másként akarnak Vele szóba állni, mint mi. A Jóisten mindegyik népnek más-más nyelvet adott, és más-más szertartást, de megérti mindegyiket.
– A csatában milyenek?
– A lovaik jobbak, mint amilyenek a miénkek voltak; igaz: ahol tél van, ott nem élnének meg legelészve, de itt használni lehet őket, nagyok és gyorsak. Bizony, az elején, amíg a saját lovainkon harcoltunk, megszoríthattak volna minket, ha nem rakják tele magokat vaspáncéllal; de így még annyira sem vágtathattak, mint mi.
– A páncélosok ellen hogy harcoltok?
– Sokat nem érnek vele, mert a szemük előtt rést kell hagyniuk, hogy kilássanak. Csak annyi az egész tudomány, hogy a szemre kell szúrni, nem a testre. Távolról meg a lovakra célozni. Egyiken-másikon annyi vas van, hogyha kidől a lova, fel sem tud állni.
– Te már jól kiismerted őket, azt hiszem: jobb lesz nekünk is, ha társulunk veled – szólt bele Lél. – Minden zsákmányt, amit közösen szerzünk, egyformán osztunk majd el. Ha valaki valamit egyedül szerez, az az övé.
– Így gondoltam én is.
– A fővezérséget meg sorshúzással döntjük el.
– Én talán jobban ismerem a vidéket.
– Te ismerheted, de minket sem ejtettek a fejünk lágyára. Akit a Jóisten kijelöl a szerencse által, az lesz a fővezér.
Negyven világosbarna és egy albino (fehér) lóbabot tettek egy tarisznyába. Aki a fehéret veszi ki, az lesz a főparancsnok.
– Megnézem én azt a fehéret, nem tettetek-e valami jelet rá, amit meg lehet érezni – mondta Kesze. Kézbe vette a fehér szemet, de semmi gyanúsat nem vett észre rajta, a nagysága is akkora volt, mint a barnáké.
Először Lél vett ki egyet: egy barna szemet; azután Bülcsü: ő is egy hasonlót. Utánuk Kesze nyúlt a tarisznyába. Megpróbált gyorsan minél több szemet végigtapogatni; az előbb, mielőtt kézbe vette volna a fehéret, hogy megvizsgálja, az ujjait végighúzta a ló izzadt nyakán, így annak a szemnek nedvesebbnek kell lennie a többinél. Amíg a másik kettő kotorászott, ő az ujjait szárazra törölte. Sokáig nem tölthette az időt a tapogatással, csak ki kellett vennie egyet; a fene megenné, az is csak barna volt.
Újra Lél következett: barna; majd Bülcsü: az övé is.
Most légy ügyes, Kesze, amíg még lehet! Sokáig akkor sem kotorászhatott, de csak ráakadt egyre, amely mintha hűvösebb lett volna a többinél. Kivette: a fehér volt.
– Az is bolond, aki veled az ilyesmibe belemegy – mondta Lél. – Nem tudom. hogyan csináltad, de fülesbagoly legyek, és csak egereket egyek, ha ki nem babráltál velünk. Nem baj, újholdig legyél te a fővezér, utána cserélünk; így szoktunk Bülcsüvel is.

A bulgár harcos egy apácát hozott Bülcsü, a soros fővezér elé. Az apáca bátran viselte a sorsát, a saját nyelvén imádkozott:
– Bocsáss meg nekik, Uram, mert vadak, és nem tudják, mit cselekszenek!
Bülcsü mérgesen támadt a harcosra:
– Miért hozod ide te, eszeveszett?! Nem látod rajta a keresztet, ez a varázslónőik közül való; azt akarod, hogy egérré varázsoljon?
– Meg akartam kérdezni, hogy mit tegyek vele; féltem megölni, nehogy a halála után álljon bosszút.
– Nincs ezeknek a haláluk után már semmi hatalmuk; eleget megöltünk közülük; egyikük sem tudott többet varázsolni, ha már meghalt.
Keszét a nő Ünikünre emlékeztette, az arcvonásai is olyan finomak voltak, a szeme meg egészen olyan volt, mint a régi szerelméé. Istenem, mintha csak a tegnap lett volna, hogy együtt lovagoltak! Milyen fiatal volt akkor, és gondtalan; hogy elszaladt az idő! Valami megmozdult a mellében; elhatározta: megmenti a nőt.
– Nem biztos, hogy ezek varázslónők – mondta Bülcsünek.
Bülcsü először kettéhasította az apáca fejét, csak azután válaszolt Keszének:
– Te, ha akarod, kipróbálhatod, hogy nem azok-e. Hagyj egyet életben, de csak olyankor, amikor én nem vagyok a közelben. Ha mégis varázslónő lenne, és egérré vagy gyíkká varázsol, majd tedd az első lábadat a fejedre; arról megismerünk, és vigyázunk, hogy ne tapossunk el. Ez a bolond is idehozza, és időt hagy neki, hogy elmondja a varázsigéit!
Kesze egyik embere, aki végighallgatta a beszélgetést, kapott az alkalmon, hogy kioktathatja a vezérét:
– Bizony varázslónők ezek, elhiheti kend nekem, ismerem én őket már a Dunántúlról. Amíg ott voltunk, összekomásodtam egy avarral; elég furcsán ejtette ki a szavakat, de valahogy csak megértettem. Olyan buták az emberek arrafelé is; ahelyett hogy rendesen bulgárul vagy magyarul beszélnének, mindenféle zagyva szavakat találnak ki maguknak, és azokat hadarják. Szóval ez az avar csalt el egyszer; azt mondta: ha elmegyek vele egy nagy házba, sohasem halok meg. Nem nagyon hittem már akkor sem, de gondoltam: amíg a császárt szolgálom, hozzám nyúlni úgysem mernek, hát elmentem. Bemegyünk a tornyos házba, hát ott egy csomó nép; hol térdelnek le, hol állnak fel, énekelnek, mondnak össze-vissza a saját nyelvükön. Na – gondoltam –, itt már elég volt nekem az unalomból; épp ki akartam jönni, amikor jött egy fehér inges ember, és elkezdte spriccelni a népet egy vizes ággal. Azok meg mintha észre sem vették volna, tűrték. Mondom a komámnak: – Te, ezt az ingest ismered-e? Szólj neki, ha tudsz a nyelvén: velem ne csintalankodjék, amíg jó dolga van; nem vagyunk gyermekek! – Azt mondja erre nekem: – Jaj, mit csináltál?! Megsértetted a szent embert! Ezért majd a pokolba kerülsz, és az ördögök fognak ott sütögetni. – Akkora tudománya volna ennek az ingesnek, hogy velem ezt meg tudja tenni? – csodálkoztam el; még akkor sem hittem, de amikor láttam az arcán, hogy nagyon is őszintén beszél, már hátráltam is kifelé, hogy minél messzebbre kerüljek onnan, amíg nem késő. Na, azon az ingesen is ilyen keresztjel volt; így jelölik ezek a varázslóikat, akik meg tudják rontani az idegeneket. És tudja kend: mit csinált a komám? Egy hét után megint jött, hogy elvigyen; azt mondta: – Ne félj, nem lesz semmi bajod, csak bánd meg, amit a múlt héten tettél! – Azt már nem – mondtam neki –; egyszer becsaptál, többet olyan helyre nem fogsz elcsalni; örülök, hogy a múltkor megúsztam.

Emecset, a Kesze feleségét valami nehéz betegség verte le a lábáról. Lázban égve feküdt a sátorban, A fejénél a lányuk, Ügyes sírdogált, vizes ruhával törölgette az anyja forró homlokát. A táltosok és a varázslók megtették, amit tehettek, kuruzsoltak mellette eleget, de az asszony állapota egyre rosszabb lett.
– Még van remény – bátorította Keszét az egyik javasember. – Amikor így huzigálja fel a jobb térdét, akkor vagy meggyógyul, vagy meghal.
Ezt Kesze is tudta, csak az nem volt mindegy neki, hogy melyik valósul meg.
Másnap éjfél után Emecs kiszenvedett; a makacs démonok a legtudósabb szelleműzésre sem szálltak ki belőle, és összeégették a vérét.
Kesze nagyon siratta. Így még csak az édesanyját siratta meg, akit a déli bulgárok hegyei között kellett elveszíteniük. Társa volt neki a felesége tizennyolc esztendőn keresztül, jóban-rosszban követte őt; nem csoda, hogy a szívéhez nőtt. Megszülte neki Ürkündöt, a fiát, meg Ügyest, a lányt, még egy fél tucat csecsemőt is, akik meghaltak. Visszaemlékezett arra a régi estére, amikor Magyarföldről elrabolta, reszkető madárkaként vacogott a lovon. Talán, ha nem hozza magával a szerencsétlenségbe, ebbe a kilátástalan bujdosásba, még most is élne valahol a Khop-ér mentén.
A holttestet elégették, hogy a hamvait magukkal vihessék, ne gyalázza meg itt az idegenben senki. Eltemetik majd ott a megszentelt sírba, ahol új hazát szereznek maguknak.

A bulgárok menekültek.
Várható volt, hogy ez fog történni: előbb-utóbb az olaszok is összeszednek egy nagyobb hadsereget, amellyel nem lehet cicázni. Szokás szerint a bajok nem jönnek magukban: az előőrsök hozták a hírt: egy megáradt folyó állja el az útjukat.
Kesze előrevágtatott. Valóban a Brenta meg volt áradva, fenn a hegyekben megkezdődtek az őszi esőzések. A víz zavarosan hömpölygött, hozta a mocskot, tehát még mindig növekszik. Nem volt valami széles, de a sodrása erősnek látszott. A felnőttek még átúsztathatnak rajta, de a gyermekekkel, málhával nem lenne okos dolog nekivágni.
Bülcsü és Lél csapata családtagok nélkül voltak, őket kérdezte Kesze:
– Hogy gondoltátok, ti mit csináltok?
– Nem hagyunk cserben, ne félj! Nem vagyunk mi affélék.

A tárgyalások nem jártak eredménnyel. Kesze szerette volna újabb és újabb javaslatokkal húzni az időt, míg a folyó leapad, de az olaszokat sem ejtették a fejük lágyára: ki akarták használni a nekik kedvező alkalmat. Az asszonyokat és a gyermekeket a folyó veszélyes oldalán kellett elrejteniük; majd a férfiak jó sok nyomot hagyva maguk mögött átúsztattak a túlsó partra.
– Az olaszok utánunk fognak jönni egészen a vízpartig. Akkor lenyilazzuk őket – számigálta Kesze.
– Annyi eszük csak lesz, hogy a nyilazásra visszavonuljanak – hitetlenkedett Lél.
– Nem tehetik meg. Náluk a meghátrálás az ellenség elől szégyen – felelte Kesze. – Ismerem a természetüket, jó párszor csatáztam már ellenük. Ott fognak állni a túlsó parton, amíg meghalnak. Legfeljebb megpróbálnak ők is átkelni a folyón, akkor pedig a vízben nyilazzuk le őket.
– Te vagy a főparancsnok, te tudod – hagyta rá Lél.
Jó nagy tüzeket gyújtottak, épp az volt a céljuk, hogy Berengár emberei, vagy ahogy ők nevezték: a Berenga-fiak észrevegyék őket. A tüzek fölé felrakták az átkelésnél átnedvesedett bőrzsákokat, amelyekben a ruhákat meg a száraz holmit hozták. Főleg a bőrvérteket védték meg a víztől, azok átázva megpuhulnak és ólomnehezek lesznek. Aztán a lovakat vették szemügyre; kitakarították a paták nyilait a beszorult kavicsoktól, tüskéktől; a lábak sérüléseit sós zsírral kenték be; a hátukra, ahol a nyereg feltörte, vékony hússzeleteket vágtak. Ellenőrizték a nyeregrögzítő szíjakat: a szügyelőt, a farmatringot meg az oldalsókat, amelyekkel a lovak négy lábát kerítik meg, hogy ne csússzon félre a nyereg a leggyorsabb fordulatnál se; így a mellszíjat nyugodtan lazára engedhetik, sőt jó tágra is hagyják, hogy a ló jó nagyokat lélegezhessen. (Amikor nem csatároznak, szorosra húzzák, hogy a nyereg csúszkálva ne horzsolja fel a ló hátát.)
Hamarosan sercegett a forró zsír is, amelyet aztán a száraz bőrfelszerelésbe keféltek bele, majd a fegyvereket is bekenték vele, ne rozsdásodjanak. A tartalék lovakra felrakták a bábokat: a kitömött emberalakokat: ha le kell rohanniuk az olaszokat, ezek a bábok hajtódnak elöl, hogy az olaszok ezekbe nyilazzanak.
Amikor elkészültek mindennel, gondolhattak a hasukra is, a fövő húspor illata kezdett terjengeni, és a jókedv; az ember addig örüljön, amíg tud; ki tudja, a másnap estét ki éri meg.
Hamarosan egy dal is előlopakodott; az öregek az ifjúságukra, a fiatalok az akkori szerelmükre gondoltak; halkan, bánatosan dúdolták, tele vágyakozással vagy nosztalgiával:
Magyar kende lánya a világ csodája:
Gyönyörűségének nem volt sehol párja.
Szépségének híre messzi földet járta,
Elért, hol aranylott egy kun vezér sátra.
Vágyat lopogatott az ifjú szívébe:
A világ csodáját legalább megnézze.
Kalmárnak öltözött, árut vett pénzére,
Tevékkel fölment a magyarok földjére;
Országos vásárban verte föl a sátrát,
Kínálgatni kezdte puccos portékáját.
Jön a kende lánya, nincs új pántlikája;
Kérdi a kalmártól: Mi a selyem ára?
Feleli a kalmár: Most a selyem drága,
Háromezer is a köntösök kagánja.
Ő is Eneth lánya, így hát meg nem állja,
Hogy a drága köntöst legalább ne lássa;
Simítja selymét, aranyszál hímzését,
Szívja jó illatát, csodálja gombkövét.
Egy idő után a kalmár megsajnálja:
– Szép lánynak kétezer a szép köntös ára.
Csak pirul a leány, nem szólja el szája:
Nincsen százezüstnyi a csöpp vagyonkája.
A kun tovább dicsér, aztán alább hagyja:
– Lehet ezer, csak ha szép mosolyt gyújt ajka.
Könnyes a leánynak már a szempillája,
Leteszi a köntöst, és elindul hátra.
Reászól a kalmár: Az árut ne hagyja!
Ő már egy csókért is, ha kell, odaadja.
Föltekint a leány: Milyen szép az arca!
Ha nem látja senki, ő csak megcsókolja.
Mutatja a kalmár: jól takar a sátra.
Szól a lány: Nem szabad, mert még elragadja.
Jöjjön a házukba, egyedül fogadja,
Ott a remélt csókot titokban megkapja.
Készül a vezér a drága találkára:
Testét megfüröszti, bajszát csinosítja.
Készül a lány is a látogatásra:
Ingét váltogatja, haját újrafonja.
A drága csók után menni kell a kunnak,
De gondolatban százszor találkoznak.
Édes álmaikból forró vágyat szőnek,
Közös ábrándokat a jövő időnek.
A tüzek vidáman pattogtak; az ének már hangosabban szállt, egészen a távoli őrökig elhallatszott:
A vajkdai házhoz lánykérő érkezett,
Ígérget a lányért értékes kincseket:
Hegységnyi ezüstöt, tengernyi aranyat,
Drágakövek felét, mi van a nap alatt.
– Nincs itthon az uram, én vagyok a gazda.
Nem kell az ezüstje, nem kell az aranya!
Nem adom a lányom akárki fiához!
Egy vérszomjas kunhoz! Egy haramiához!
Még csak kislány voltam a múlt háborúban,
De most is emlékszem: mért gyászoltak sokan.
Az én leányomat nem alázza senki!
Rendes magyar embert választok majd neki.
Vigyáz rá a bátyja, mert messze nem mennek;
Csak egy sóhajt halljon, jaj lesz az embernek.
Bőghetsz buta lányom, hullasd csak a könnyed;
Majd csak abbahagyod, ha megjön az eszed.
Jó lett volna már lepihenni, másnap csata lesz, de az éneklést csak nem akarták abbahagyni:
Izzadt lován megjött a gyors magyar illa,
Égő szülőháza hamar hazahozta:
– Édesanyám, mi lett? A házunk hogy gyúlt fel?
Hol a kicsi húgom? Mi lett szegénykével?
– Merre jársz, a kunok házunk felgyújtották,
És a húgod, ó jaj,... heten elrabolták.
Megállj, jó gyermekem, ne indulj egyedül!
Egy tucatnyi férfi, meglásd: gyorsan kerül!
Állj meg, fiam! Kérlek: egyedül ne menj el!
Istenem, odavész mind a két gyermekem!
Később egy hősi dal is szárnyra kapott: Ének Sanyurú vitézről. Egy nyugati hadjáratkor történt, hogy egy későbben érkezett ellenséges csapatnak úgy sikerült meglepnie a magyar-török sereget, hogy annak a lovai már fáradtak voltak. A magyar vezér, Lehel falvak felgyújtásával próbálta megállítani az őket üldözőket, majd – miután az ellenség a tüzeket kikerülte – egy folyónak parancsolta az embereit: úsztassanak át rajta, a nehéz páncélosok oda nem követhetik; ő nyolcszáz vitézzel hátramaradt életük árán feltartóztatni addig a több ezer páncélost: ne tudják a partról lenyilazni a vízben lubickolókat. A vezér öccse – bár a folyónak irányított seregben szolgált –, visszatért a bátyja mellé.
– Ordasok, átkelés! – kürtölt újra kétségbeesetten a bátyja, de az öcs visszafeleselt:
– Édes bátyám, engedd megszegnem parancsod!
Nem tűrhetem futva keserű halálod.
Engedj veled győznöm, vagy veled meghalnom,
Dicső őseinkkel még ma találkoznom!
– Édes kicsi öcsém, térj vissza a vízbe!
Nagy dolgot bízok rád, vidd te most azt végbe:
Vidd el a kürtömet, szóljon még örömre;
Ne hulljon méltatlan idegen kezébe!
– Szerető jó bátyám, a kürtöt ne sajnáld;
Ezer győzelemre parancsolt már hajrát.
Hadd sikítson újra, most már gyászünnepre;
Ha eltöröd aztán, velünk jön a menybe.
Nyolcszázan helytálltak, ők a menybe szálltak;
De heten-a gyávák- szökevénnyé váltak.
Aztán az Atilla-unoka Ügyek, vagy ahogy a rómaiak csúfolták: Üres Odo: Odovacar (Odoaker, l.: Ürmös-Ormeniş, Nürnberg-Norimberga!) emléke is felbukkant, ezt az éneket már az új hazában tanulták:
– Akárhogy forgatom, sehogy sem győzhetünk;
Mindent megpróbáltam, sok az ellenségünk.
Ha már meg kell halnom, vitézül haljak meg:
Holnap megbosszulom megölt gyermekemet.
Tudom: hova hívnak: fényes lakomára.
Fényes lakomára: a biztos halálra!
De ott a lakomán kard lesz a kezemben;
Kard lesz a kezemben, bánat a szívemben;
Ádáz ellenségem előttem fog ülni;
Amikor majd jelt ad, ő fog előbb halni.
Bátor vitézeim, holnap figyeljetek!
Ha csatazaj zendül, át kell majd törnetek!
Haza kell érnetek! Várnak a gyermekek!
Hátha nem üldöznek, hogyha már nem leszek.
Vének a támadást magukra vonhatják,
Az ifjak a soruk máshol átvághatják.
Jó öcsém, Tíz Farkas, irányíts okosan!
Találkozom veled fent a mennyországban.
Egy kis idő múltával újra az előbbi énekre tértek vissza, majd a bátyja énekét is elfújták:
– Eltörött a szablyám, nem tud többet szelni;
Elfáradt a karom, nem tudom emelni.
Édes Jóistenem, ne hagyj szégyenkezni,
Gyáva rongy emberként csúf rabságba esni!
Kicsi öcsém, segíts! Nem jössz, mert meghaltál,
Bátor sólyomlelked már a menyben szolgál.
Kérd meg a Fennvalót: ne vessen szégyenbe;
Az én lelkemet is vegye föl a menybe!
Csapó ostorának minket kiválasztott,
Általunk büntette e dacos államot.
Mindig szót fogadtam, családom otthagytam;
Ne hagyjon sínylődni szoros rabszíjakban!
Ittak egy-két kortyot, aztán ugrottak egy kicsit:
Víg győzelem után a tréfa is járja:
Megtörik a kürtöt, torzuljon bugása:
– Kóbor, hogyha tülkölsz, életed meghagyom;
Te lehetsz mától az udvari bolondom.
Szíjait megoldják, kürtjét odaadják,
Mind köréje gyűlnek, hogy majd kikacagják.
Lendül a repedt kürt, reccsen egy koponya:
Egy grófnak ajkára dermedt a vigyora.
Befejezésképpen az ősök emlékére elénekelték az Eredetmondát:
Nem lettek szolgái apjuknak, bátyjuknak,
Csodaszarvas nyomán húzták fel házukat.
Dúl király lányai alighogy felnőttek,
Szívükre hallgatva otthonról megszöktek.
Azután kiderült: bajnak voltak szépek:
Lógásra bájolták a gót vezérséget.
A dühös gót tanács őket hazaküldte;
Vétkükért az apjuk mindkettőt elűzte.
Belár pásztortörzsnél húzták meg magukat;
Nehéz szolgaságban fonták a szálakat.
Meztelen talpukat a tövis sértette,
Szívüket a remény mégiscsak éltette.
Mikor a férfiak távol legeltettek,
A kürt ünnepére a nőkkel elmentek;
Midőn a mocsári ördögök támadtak,
Futó asszonynéptől messze elmaradtak.
Ijedségből hamar mosolyra vidultak:
Az álarcok mögött víg legények voltak:
– Állj meg, angyal, adjak csizmát a lábadra!
– Légy házam asszonya! Röppenj a karomba!
Amikor Berengár földerítői elérték a folyót, a túloldalon senkit sem láttak, csak a tábortüzek helyei szürkéllettek. Nyilvánvaló volt, hogy az átkozott ungároknak mind sikerült átkelniük a megáradt folyón, és már tovább is lovagoltak. A biztonság kedvéért néhány Berenga-fiú mégiscsak átkelt a vízen, jól megkerülgette a bokrokat, de sehol egy lelket sem talált, csak a madarak röpködtek fel előlük. Nem volt kétség: ezek az ördögök tényleg elpucoltak, és eddig valahol a Piave felé járhatnak.
Visszatértek, és megvitték a hírt a vezérüknek, hogy a derékhad bátran átkelhet, hogy üldözőbe vegye a menekülőket.
Hirtelen zuhogó nyílzápor zúdult rájuk; Úgy látszik: az ungárok nem menekültek el, csak távolabb voltak megbújva, és amíg a felderítők visszatértek, addig ők is elfoglalták a helyeiket a túlsó part bokraiban.
Berengár vezére megpróbált átkelőhelyet keresni, de páncélosan belegázolni a megáradt folyóba túl kockázatos lett volna.
Túlról meg csak szálltak suhogva a gyilkos nyílvesszők. Az átkozottak meg ott vannak a bokrok mögött, látni sem lehet őket. És az emberei hullnak; a nehéz hegyes nyílvesszők ilyen közelről átütik a könnyű páncélt.
Szégyen a futás, de hasznos: csak vissza kellett vonulnia.
Kesze Bülcsüéknek kürtölt:
– Maradjatok! – Ha az olaszoknak eszükbe jutna visszafordulni, nekik kell őket megállítani.
Aztán a másik két csapat jelét kürtölte és a parancsot:
– Átkelés!
Most már nem rakták be a ruháikat a bőrzsákokba, csak a vérteket; túlfelől nem lett volna idő szedelőzködni, felöltözve úsztak a vízben a lovak mellett.
Alig gázoltak bele a folyóba, az olaszok már meg is fordultak, gyors lovaikon hamar lőtávolba értek, és sír-súr!: hullani kezdtek a nyílvesszőik.
– Tehetetlen célpontok vagyunk a vízben – gondolta Kesze, és a kürtje máris visszavonulást parancsolt.
Az előrenyomuló olaszokat Bülcsüék nyílzápora állította meg; visszavonultak, lőtávolon kívül kerültek.
Kesze csepegő ruhában figyelte az ellenséget. Azok közül több lovas kivált, elindultak le és fel a folyó mentén jobb átkelőhelyet keresni.
– Ahogy keresgélnek, rábukkannak az elrejtőzött nőkre és gyermekekre – villant át az agyán.
Hogyan tudott ekkorát hibázni?
Gyorsan valamilyen megoldás kell!
De erre a helyzetre nincs megoldás: ők az egyik parton; ha át akarnának kelni, az olaszok lenyilaznák őket, a vízből még válaszolni sem tudnának; a családtagjaik meg túlfelől, ahol az ellenség.
Édes Jóistenem, segíts, amíg még nem késő! Hunyd be a ragyogó szemed, ne süssön; éppen csak addig, amíg a sötétben átérünk!
Hogyan is gondolhatta, hogy tényleg ott fognak állni a másik parton, büszkén várva a halált, amíg nem végeznek velük a nyílvesszőik?
Nem kellett volna visszafordulniuk a folyóból! Már eléggé előrehaladtak, egy kis veszteséggel elérték volna a túlsó partot... Akkor az előrenyomuló olaszok közelharcra kényszerítik őket, vagy visszaszorítják a folyóba. Még szerencse, hogy nem úgy döntött.
Mit tegyen most?
Segíts, jó Istenem, bulgárok istene, tégy egy csodát, vagy küldj egy jó gondolatot!
Kesze érezte, hogy ezernyi szempár reá szegeződik: illa vagy, találj ki valamit! Látják az emberei is az olasz felderítőket, akik mindjárt a gyermekeikhez érnek. És ott van túl a lánya is, Ügyes!
Szegény leányka!
Balig jött hozzá:
– Megbocsásson, nagyuram, de már csinálnánk valamit.
– Mit akarsz csinálni?
– Megteszünk ezután is bármit, csak parancsolja!
– Egy zöld ágat veszel a kezedbe és egy fehér rongyot. Mindkettő a haloványoknál a követek jele.
– Követségbe menjek az olaszokhoz? Szóba sem állnának velem.
– Ha félsz, szólj! Mást küldök.
– Azt már nem, én megyek.
– Megmondod, hogy megadjuk magunkat.
– Miután legyőztük őket?
– Ne okoskodj, ők győztek le minket! Úgy kell viselkedned, hogy ezt ők is elhiggyék! Meg ne sejtsék, hogy mi a bajunk!
– Hogyan hitessem el velük, hogy ők győztek, amikor a túlsó part tele van hullákkal, itt meg a bokroktól nem is láttak minket?
– Ők is nyilaztak; nem tudhatják: mi van a bokrok között. Ha jól beszélsz, elhiszik, hogy a mi veszteségeink nagyobbak, és megijedtünk tőlük. Meg sem szabad sejteniük, hogy túl is maradt valaki. Indulj gyorsan, amíg nem késő, és mondd meg, hogy megadjuk magunkat. Ha kap a vezérük a jó alkalmon, akkor ismertesd a feltételeinket: Szabadon engedjük holnapután este az összes foglyainkat váltságdíj nélkül, ha három nap fegyverszünetet kötnek velünk. Megengedik, hogy elvonuljunk a folyótól, és nem nyomulnak utánunk három napig.
Ketten indultak, Balig magával vitt egy pelyhes bajszú sihedert is, akire úgy ragadt az olasz szó, mint másra a bojtorján, már elég jól tudta a nyelvüket.

Esteledett. Balignak már kék volt a szája a hidegtől; Nyolcszor úsztatott át a megáradt folyón az olaszokhoz, és nyolcszor vissza a válasszal; ha más nem is, de a lova már biztosan azt hitte, hogy megbolondult.
Kesze elérte, amit el akart: ahogy megkezdődtek a tárgyalások, az olaszok már nem keresték máshol az átjárót. A vezérük ki akarta használni a váratlan szerencséjét; nem nagyon értette, hogy mitől ijedtek úgy meg az ördögfiókák, de nem is volt fontos, a kezében volt a lehetőség, hát élt vele: nagyon szigorú feltételeket szabott.
Balig jött vissza a válasszal, Kesze engedett valamit, Balig megint ment, az olasz vezér fenyegetőzött, nem engedett semmit, Balig megint úszott, Kesze megint engedett: eltelt a nap.
– Mit üzent az olasz? – kérdezte a követét Kesze.
– Megint csak azt mondta, hogy adjuk át az összes fegyvereinket, az összes foglyot, az összes vagyonunkat, úgy megtarthatunk egy-egy lovat, amin elmenekülhetünk. Nem mondta, de biztosan gondolta, hogy dobjuk a vízbe az eszünket is; akkor csak el tudjuk hinni, hogy majd, ha fegyvertelenek leszünk, békén hagynak minket.
– Jól van. Elfogadom a feltételeit.
– Kend ma megevett valamit. A gombák között van bolondító is.
– Ezt majd reggelig megbeszéljük. Vénségedre megtanulhattad volna, hogy miket illik mondanod az illádnak. Egy bolondabb főnök már rég kivégeztetett volna a csőröd miatt.
– Egy bolondabb főnöknek már rég nem szolgálnék. Kend is megérthetné, hogy túl eleget kell hajbókolnom az ilyen-olyan piperkőcöknek, legalább amikor kenddel beszélgetek, legyek ember!
– Hát akkor légy, de ekkora erőlködéssel akár okos ember is lehetsz. Eddig is elrendeztem a törzs dolgait, el tudom ezután is, hát bízz az eszemben, ne vackolódj; legalább te ne mérgesíts! Most menj vissza, és mondd meg: ha megengedi, hogy lovon elmenekülhessünk, reggel átadom az összes foglyot, az összes fegyverünk, kincsünk, vezetéklovunk. Ha gondolja, jöhetnek most is, de hogy lássa, hogy nem akarom becsapni, nem készülök a sötétben semmi csalafintaságra – ezt feltétlenül így mondd meg neki, ne hangsúlyozd ki, el ne felejtsd –, hajlandó vagyok megvárni a világosságot. Viszont cserébe elvárom, hogy esküdjön meg az ő hitére: akkor nem bántanak minket, visszatérhetünk valamennyien élve a hazánkba.
– Ilyen békekötésben még a nagyapám se járt, pedig ő is követ volt, eleget látott. Ha nem ismerném kendet, el sem mondanám az olasznak, de így remélem: a végén csak valami jó sül ki belőle.
Már sötét volt, mire Balig újra visszatért. Már a lova is reszketett: tizennyolcszor úszták át a megáradt folyót.
– Elfogadta-e az olasz a feltételeket? – kérdezte Kesze.
– Azokat hogyne fogadta volna el?
– Megesküszik, hogy visszatérhetünk valamennyien élve a hazánkba?
– Azt mondta: meg. Aztán mit lehet tudni, hogy latinul miket fog zagyválni? Kend sem gyermek már, csak nem hiszi el az ilyesmit? Meg hová is térnénk vissza, nekünk már nincs hazánk.
– Mit csinálnak most az olaszok?
– Nagy az örömük, ünneplik a győzelmüket.
– Vígan vannak?
– Lehetnek is. Talán még a bolhájuk is táncol.
– Vendéget nem várnak?
Erre már Balig fagyott ajkain is végigfutott a mosoly:
– Nem mondták, hogy meg lennénk híva.
– Máskor figyelj jobban, hátha csak mi hiányzunk a mulatsághoz.

Kesze rendelkezett:
– Minden tizedből egy ember hátra marad a tüzek mellett. Azokat rakni kell továbbra is, előtte gyakran eljárni, ne vegye észre az olasz, hogy mi elmentünk innen. A lovak maradnak; valamelyik még elnyerítené magát, és elárulna. Ürkünd, merre vagy? – szólította a fiát. – Te itt maradsz a lovakkal.
– Mennék én is, édesapám, nem vagyok már csecsemő.
– Itt fontos dolog vár rád: amikor kürtölök, utánunk kell úsztatnotok a lovakat. Virradatra mindenkinek a nyergében kell már ülnie.
– Hova kell úsztatnom?
– Oda, ahonnan a Gyülekezőt hallod.
– És ha közbe áll egy ellenséges csapat? Megküzdhetünk vele, ugye?
– Amikor kürtölök, már nem lehet közöttünk ellenséges csapat. Hozzánk hozzátok a lovakat, nehogy elmenj másfelé „küzdölődni”, mert szíjat hasítok a hátadból!

A csapat csendben, gyalogosan lennebb vonult a folyó mentén. Kesze az ottani őröket kérdezte:
– Megfigyeltétek-e jól a túlsó őrszemeket?
– Amíg világos volt, nem volt más dolgunk. Csak ketten vannak, két zabhegyező; ahelyett hogy erre néztek volna, egymással beszélgettek. Most is ott ülnek bizonyosan az alatt a görbe tölgyfa alatt, amelyik már nem látszik ott, né; egy kulacsuk van eldugva a nád közé, azt szopogatják.
– Megmondtam: az eszeteket szedjétek össze! Két őrt kitettek csalafintaságból látható helyre, és lehet, hogy közben valahol négy-öt is el van bújva.
– Nincs ezeknek akkora tudományuk.
– Ne nézd le sohasem az ellenséget, mert az ilyesmi sokba szokott kerülni! – Kesze csak tudta. – Megfigyeltétek-e, hogy máshol ne legyen őr?
– Mondtam: más dolgunk nem volt.
– A ti bajotok. Ti mentek át először, ti tudjátok: hol a tölgyfa; elintézitek a két őrt. A többit is, ha vannak. Ha egy mukkanást hallok, felkiabálják a többit, elevenen nyúzatlak meg benneteket.
– Ne idegeskedjék, főnök, nem fognak ki rajtunk a zabhegyezők.
Megvárták, hogy a hold a felhők mögé bújjon. Az őrök levetették a ruháikat, a bőrzsákokba rakták, felkötötték a felfújt bőrzacskókat az álluk alá; meztelen derekukra kötötték az övet a fegyvereikkel.
A felhő lassan kúszott előre, a fényes hold mintha közelebb lett volna, aztán csak eltakaródott, körös-körül az árnyak egyforma sötétségbe olvadtak. Néhány halk csobbanás: az emberek elindultak.
Újra kibújt a hold, a folyó sötéten hömpölygött, nem látszott már semmi sem rajta. Eddig oda kellett érniük az őröknek. Kesze a fülét hegyezte: hallja-e a dobókopják surranását, a becsapódásokat?
Semmi.
A hold újra a felhők mögé bújt. Aztán a jel: a kettős bagolyhuhogás. Épp csak annyira hamis, hogy az emberi fül felismerje: embertől jön.
Az első lépés sikerült.
– Indulunk mindjárt – rendelkezett Kesze. – Ha átérünk, úgy mentek, hogy a hold végig a bal vállatok és a hátatok közötti irányban marad. – A borús égen nem látszott sem a Csíkrudasszekér, sem a Hadak útja, valóban csak az elmosódott hold után tájékozódhattak. – Addig megyünk a hold szerint, amíg meg nem pillantjuk a tüzeket, azután a tábortüzeknek tartunk. Jobbról balra számoljuk majd őket, mindenki az olyan számúhoz tart, amennyi a tizede száma. Háromszor ismételjétek el a parancsot, utána vártok a következőre.
A harcosok suttogva adták tovább mind a két irányban az utasítást.
Kesze folytatta:
– Vigyázzatok a csendre! Biztosan vannak őreik a tábor körül is, minden tized a maga szakaszán gondoskodik róluk. Háromszor ismételd el, azt mondtam te félnótás; az anyád tűzpiros pipacsát, hogy nem tanított meg számolni!
Ahogy a moraj elhalkult, folytatta:
– Senki sem hamarkodik! Miután lőtávolba ér, bevárja a kürtszót. Háromszor ezt is, a fene a csőrödet; ha túlmegyünk, hallgathatsz eleget! Úgy! Átkelés!

Az olaszok valóban nagyon vígan voltak. Pattogó tüzek körül emelgették a kulacsokat, az énekszavuk elnyomta a közeledő bulgárok neszeit.
Kesze már egy fél nyíllövésnyire hasalt tőlük; várta, hogy minden embere megérkezzen, elfoglalja a helyét, és előkészítse az íját.
A tábor körül is volt néhány őr, de azok jobbára hátrafelé figyeltek, a többiek mulatozására. Már ameddig figyelhettek, mert már holtan feküdtek szanaszéjjel.
Felharsant Kesze kürtje, az első hangok után már zuhogott is a nyílzápor az olaszokra.
Az illa is nyilazott, minél hamarabb minél több ellenséget kellett eltalálni, még mielőtt kimenekülnének a tüzek fényköréből. Az olaszok mást nem is tehettek, a bulgárokat nem is láthatták; hamar vége szakadt a mulatozásuknak.
Aztán felharsant a bulgárok csatakiáltása: vérfagyasztó, rémítő üvöltés több ezer torokból, világgá szaladt tőle még az is, aki a nyílvesszőktől megmenekült.

Keleten világosodott a meg-megcseppenő ég, nem volt már sok pirkadatig. A bulgárok a lovaikon ültek; a fiatalabbja szunnyadni próbált, amíg még lehet; a vizes ruháikat már elrakták, előkerültek a bőrzsákokból a száraz bőrvértek. Ahogy megvilágosodik, meg kell akadályozniuk, hogy a szétkergetett olasz sereget újra összeszedhesse a parancsnokuk.
Először a közeli bokrok kezdtek előtűnni, aztán a távolabbiak is, majd amott egy fekete tömeg: az olaszok már összegyűltek. Még mindig csak a lovasság. A gyalogság nem tudott lépést tartani velük, még most sem ért ide. Mielőtt ideérne, el kell intézni a lovasokat. Miután megfogyatkoztak, sikerülni fog.
... Új parancsot kürtölt; a vitézek megkezdték szíjakkal összekötni a szájbeli vas karikáit a kengyelvasakkal, így a láb hátrahúzásával irányíthatják a lovukat, a kezeik szabadon maradnak nyilazni.
Úgy közelítették meg az olaszokat. hogy egy felszántott földnyelv közéjük kerüljön. Azok a szokásukhoz híven megpróbálták lerohanni őket, de csak botladozva közeledhettek a göröngyök között.
A bulgárok nyílvesszői zuhogni kezdtek rájuk.
Ahogy az olaszok kiértek a szántásból, a bulgárok megfordultak, és hátrafelé nyilazva kezdtek vágtatni előlük.
Egy idő után Berengár vezére is rájött, hogy hiába kergeti őket; utolérni úgysem tudja, azok meg lenyilazzák őket. Ziháló lovakkal álltak meg.
A bulgárok körbevették, lazán szétszóródva lőtték őket. Az olaszok már belátták: a csatát elvesztették, ha nem akarnak az elesett társaik sorsára jutni, be kell húzódniuk valamelyik városukba.
Kesze épp ezt akarta: ha behúzódnak, foglalkozhat majd a gyalogsággal is.

Huszonkilencedik fejezet,
amelyben szerencsés lesz Kesze, mert visszatér az esze, és azzal ő is
„...maguknak követelték a morvák népét, amelyet Arnulf az ő vitézségük segítségével vert le.”
Liuprand 10. századi történetíró a hungárokról (Kristó Gyula közlése után)
„...férfiakban bővelkedő és független ez a nemzet, ... a pompa kifejtése és a gazdagsága mellett csak arra van gondja, hogy ... vitézül viselkedjék.”
Bölcs Leo bizánci császár a magyarokról (Dr. Vári Rezső közlése után, MHK: 33. oldal)
„...nemcsak az egyik ottmaradt és szenvedélyes sakk- s kockajátékos magyar úrnak – aki még a sírjába is magával vitte a játékait – szerelt magyar mintájú markolatot a kardjára,”
László Gyula régész (10: 271. oldal)

Maguk mögött hagyták Itáliát. Miután Bülcsü és Lél hazatértek, ők túl kevesen maradtak, és a dolgok egyre rosszabbul mentek. Végül Kesze úgy határozott, hogy kivonul a tartományból, amíg még van, aki kivonuljon. Csakhogy akkora az utjait már elállták. Szerencséjükre volt egy csomó előkelő foglyuk; megígérhették az olaszoknak, hogy a határnál olcsón kiválthatják őket, ha megengedik a távozásukat.
Brászláv nagyon dühös volt, amikor visszaérkeztek:
– Titeket azért fizettünk, hogy legyőzzétek Berengart, nem azért, hogy elszaladjatok.
– Megtettük, amit megtehettünk. Egy évig harcoltunk egy idegen országban, anélkül hogy segítséget kaptunk volna. Ami pénzt kaptunk a tavaly, megszolgáltuk, és ezután is meg fogjuk. Nem kérünk most csak egy darab földet, ahol a sátrainkat leverhessük, és az állataink legelhetnek – válaszolta Kesze.
– Hogyan adhatnék nektek földet a császáréból?
– A mi segítségünkkel foglalta vissza a császár serege a morváktól. Gondoljuk: ennyi minket is megillet.
– Ezt a területet még Nagy Károly császár szerezte az avaroktól. A császár ősi területe ez, én nem osztogathatom szét. Valamikor itt körben mind germán népek éltek, mielőtt az avarok meg a szlávok nyugatra kergették őket. A Sajó és a Rába mocsaraitól keletre eső részeket már odaadtuk nektek, a maradékból egy tenyérnyit sem fogunk.
– Azokat a részeket a magyaroknak adták oda kendtek, nem nekünk. Oda nem mehetünk, mert a magyarokkal összevesztünk.
– Béküljetek ki, ha összevesztetek, a ti dolgotok! Mi több területet nem adunk. Ugyanaz a banda vagytok, mit érdekel engem, hogy melyik magyar, vagy melyik ungár!
– Pedig kendteknek is szükségük lehet még a mi segítségünkre a morvák ellen.
– A morvákkal már elbánunk magunk is. Nem olyan nagylegények ők már, mint amilyenek a tavalyelőtt voltak; ideje is volt, hogy kifogyjanak az embereikből. A ti segítségetekre Itáliában lett volna szükségünk; ott kaptatok volna területeket, ha megálljátok a helyeteket.
– A magyarokhoz nem mehetünk. Ők az ellenségeink; ha nem így lenne, nem kellett volna idejönnünk.
– Márpedig oda fogtok menni; ha nem, mi írtunk ki benneteket. Akkora csapat áll most a rendelkezésemre, hogy egy óra alatt végeznek veletek. – Brászláv örült, hogy végre őszinte lehet ezekkel a vadakkal.

– Édesapám, kend miért nem alszik?
A sátor bejáratánál Ügyes nézett ki, a leánya. A sok hányódtatás között észre sem vette, hogy az idő telik, a gyermekek fölcseperedtek.
– Menj be, foglalkozzál a magad dolgával, ne az enyémmel! – szólt rá Kesze ingerülten.
Szegény Ügyes, ki tudja mi lesz vele? Női szépsége csak most kezdett bimbózni, kerekedni a mellecskéi, dalos kedve hajszálra a megboldogult édesanyjáé, milyen szépen tudja énekelni:
A szerelmes vezér kincseit szemléli:
Ezüstből halmot rak, arannyal keríti;
Drágakő egy sem kell, mert majd úgy intézi:
Öreg este legyen, mire kell fizetni.
Őrjítő vágy tombol keble karámjában:
Otthagyta az eszét szép Magyarországban.
Vagy azt:
Levette karjait, könnyel, sértődötten;
Egy álomvár omlott össze a lelkében;
A romok közt lángolt elnéző szerelme:
– Ne öld meg őt, jó? Csak tanítsd becsületre!
Bólintott, de mégis mást gondolt a bátyja
(Ilyen durva fickót nem hagy a húgára.):
– Sírni fogsz, szelídség egy- két- három hétig.
Utána felejtesz. Találsz majd más férfit.
Fátlan helyet néztek a mohó halálnak,
Lomha folyó ölén szigetet találtak;
Íjat, nyilat, tegezt maguktól elhánytak,
Csak karddal, szál ingben párbajra megálltak.
Hirtelen vág a kun. Magyar félreszökdel;
Surran a gyors kardja, nem láthatni szemmel;
Egy fát is kivágna, a kun nyakán csattan!
Mélyen csorbult éllel pengve visszapattan!
Próbálta máshol is, talpig végigverte,
De a kunt a bőre, mint egy páncél védte.
Egy nap és egy éjjel forgolódtak körbe
Folyóskán, nádason, bokrokon áttörve;
Amint Fényes Napunk feljött a kék égre,
Megszólalt a vezér a síró lányt kérve:
– Segíts, kis madárkám; gondolj a jövőnkre!
Ne hagyjad álmaink kihunyni örökre!
Fáradt minden tagom, ejtem el a kardot:
Forró szerelmed az éjjel elbágyasztott.
Tétován lép a lány, majd megáll félúton:
Szólott a bátyja is, elhaló, halk hangon:
– Segíts, ha tudsz, húgom, mert a karom lankad;
Érted jöttem ide, holtam ne kívánjad!
Kilenc sebből vérzem, tönkrement a kardom;
Vér vagy a véremből, ne várd a halálom!
Visszagondolt a lány a vezér szavára:
Vigyáznia kell a bal lába sarkára?
Legyen inkább férje, amíg csak él sánta,
Csak ne halna meg most őérte a bátyja!
Szétnézett környékén a dúlt csatahelynek:
A holtak kardjai szanaszét hevertek!
Felvett hamar egyet, sietnie kellett:
Túl már ölre mentek rozzant kardok helyett:
Csupasz kézzel támadt a bátyja a kunra:
Ha nem vágta kardja, akkor hát megfojtja;
Vagy a sárba veri: a lápba temeti;
Sértetlen bőrével ott fog majd elveszni.
Nem várhatott tovább, reszketett a lába:
Már sok vére elfolyt, közelgett halála.
Nyálkás vízbe csúsznak, kígyókként birkóznak;
Lihegve a sárból partravonszolódnak.
Gyöngül már a magyar, ropog csigolyája,
Mindjárt el is válna a fejcsavarásra.
Lecsap akkor a lány a sarok tövére!
Hátraroggyan a kun; fröcsköl, dől a vére;
Mire a síró lány átköti a lábát,
Elbújni engedi szép szeme bogarát.
Szerelmes ajkai már nem csókra állnak:
Pihegve lehelik lelkét a Halálnak;
Kőkemény karjai erőtlen hevernek.
Várakozik a lány: szíve nem reped meg?
Hogy bírhatja még az önvád szorítását?!
Drága szerelmének a meggyilkolását?!
Az övét a mondó a nyergéhez köti,
Holttestét a lova így majd hazaviszi;
Szegény édesanyja évekig ne várjon;
Büszke magyar népe új mondót válasszon!
Hívta a húgát is, de az nem tér haza,
Kedvese tetemét elhagyni nem tudja;
Égbe nyúló fához karján elcipeli,
Beül a fa alá, és ölébe veszi.
Hét nap és hét éjjel siratja-siratja.
Míg szívét a bánat egészen szétmarja.
Lelke hét nap után a testéből kiszáll,
Menybe megy a szent fán a vezéré után.
Szegény Ügyes, a Jóisten is arra teremtette, hogy boldog legyen egy jó férj oldalán, és sok gyermeket neveljen szeretetben, szép, okos és jószívű kislányokat, mint amilyen ő, meg bátor férfipalántákat; de ki tudja, pár nap múlva talán holtan fekszik valahol a sárba tiporva, ha átlépik a magyarok határát. Azok aligha bocsátják meg az árulásait.
Brászláv seregét esetleg még legyőzhetnék... Mióta a nyomukban jön, hogy kiszorítsa őket az országból, jól kifürkészte a gyengeségeit.
Esetleg egy kis szerencsével lehetne győzni, de a császár helyettük egy még nagyobb sereget küld Németországból, és akkor ők merre lesznek el?
Nemrég Baligot elnyargaltatta előre a magyar illához, Ücsöbhöz. Ennek a két embernek a tárgyalásától függ most nemcsak az ő élete, de az egész törzséé is.
A tegnap vonultak el az utolsó német vár, Veszprém mellett, nem messze a Pelesjó- (Pelyhes, Kerészes) tótól, aztán egy patak mentén megpillantotta a túloldalon a határjelző halmokat, rajtuk a faragott kopjafákat a Lövédiek jegyeivel: a két mocsárvidék között ott húzódott a magyarok határa. Ha átlépi, akármikor megtámadhatják.
Megpróbálta maga elé idézni Ücsöb képét. Borzos, csintalan gyermek volt, amikor a nővérénél, Csaliskánnál lábadozott. Később kétszer-háromszor még találkoztak, de csak futólag. Vajon milyen ember lett belőle? Mit várhat tőle?

Reggel visszatért Balig. Amikor meglátta Kesze, szinte agyonütötte. Ahelyett, hogy elmenne a magyar illához, amikor minden pillanat drága, sétafikál: elmegy-visszajön. Mérgesen kiabált rá:
– Miért nem mentél el a magyar illához?
– Ott voltam, tőle jövök.
– Hol találtad ilyen hamar?
– Azon az erdős dombon túl táborozik az egész magyar sereg. Legalábbis jó sokan voltak. Ahogy bementem az erdőbe, azonnal elfogtak, és pont Ücsöb elé vittek.
– Mit mondott Ücsöb?
– Kikérdezett a sorsunkról. Megpróbáltam elkendőzni a kiszolgáltatott állapotunkat, de hamar rájött: mi a helyzet.
– És mit mondott?
– Ma délben találkozni akar kenddel a folyónál ott, ahova egy lókoponyát letesznek. Kend lesz az innenső parton, ők a túlsón. Mindketten csak két embert vihetnek magukkal, és csak kardokat; íjat, kopját nem szabad.

A folyócska partjára először Keszéék lovagoltak le. Semmi kis víz volt, könnyen át lehetne gázolni rajta, bár a lassú folyása miatt az alja biztosan iszapos. Kesze két embert vitt magával; kardokkal voltak fölfegyverkezve, de a biztonság kedvéért mindkettő a ruhája ujjába két-két dobókopját is elrejtett.
Túlfelől a magyarok csak most indultak. Ráérősen jöttek előre a Séd partjára, közben jól megszemlélték a bokrokat Keszéék háta mögött. Egyikük Velük volt, a híres kopjadobó; kissé behajlított karjain látszott, hogy az inge ujjaiban most is dobókopjákat rejtett el a csalafinta gazember; csak fel kell gyorsan emelnie maga előtt a karjait kinyújtva, a kopja a forgástól kicsúszik, hogy csak a végét kapja el; azután, ahogy húzza le a karját, hajítja is a borotvaéles fegyvert. Jó lesz a fapajzsokat készenlétben tartani, azzal egy gyors ember elütheti a kopját.
Ücsöb egészen megemberesedett, már egy kis pocakot is gyűjtött a hasára, jókedvűen szólította meg Keszét:
– Kücsid bátya, mi szél hozta erre? Azt hallottam, hogy kend Itáliában kóborog.
– Ott is voltam, de már eltelt.
– A madarak azt csiripelik, hogy kend lett a németek embere Olaszországban.
– Okos ember minden bolond verebet nem hallgat meg, öcsém.
– Azokat nem is, de az okos madarak is azt csiripelték, hogy kend azért küzd a világ végén, hogy a németnek még nagyobb hatalma legyen, ahelyett hogy a törzsének szerezne egy darab földet valahol. Nem gondolt arra, hogy kend sem él, míg a világ, és ha meghal, mit hagy hátra? Néhány német szolgát, vagy még azt sem? Ezért kár büszkélkedni az olaszországi aranyakkal.
– Nem az aranyakért mentem én oda, öcsém, hanem mert más választásom nem volt. Amikor Szabolcs megüzente, hogy takarodjam az országomból, mi mást tehettem volna? El kellett bujdosnom; oda, ahova lehetett.
– Kend csak ne ócsárolja Szabolcsot, elég baja volt neki akkor. Éppen vártuk vissza Kötélt a németektől, hogy sikerült-e békét kötnie velük, hátha nem kellene azokkal is háborúznunk, de nem jött a fagolyós; már azt hittük: megölték; nem elég a sok baj, még az eszünk is odaveszett. Hátunk mögül Oleg fenyegetett, a morvákkal is egyre rosszabbul mentek a dolgok, ráadásul még a déli bulgárok is hadjáratot indítottak ellenünk; nem hiányzott neki a hír, hogy kend meg Omurát is átálltak. Mert ismerje el: kend találkozott Tetölnél a déli bulgárokkal, és minket nem értesített, hogy jönnek ellenünk. A székülőktől tudtuk meg, hogy Szimeon hadserege már a Tisza bal partján jár. Mit tehetett volna szegény Szabolcs? Csókolja meg a kend követét és üzenje azt vele: – Mondd meg Kücsidnek, hogy rendes unokatestvér; köszönjük, hogy elárult. – Valóban nagyon ideges volt Szabolcs akkor, én ugyan nem voltam ott, Velüktől tudom: úgy fogta a fejét, mintha le akarna gurulni, hogy: – Na, éppen már csak ez hiányzott! – Mi van ember? – kérdeztem –, csak nem a világ akar összeomlani holnapra? – Szabolcs már nem tudott uralkodni az idegein, olyan üzenetet küldött Kücsidnek, hogy biztosan az is ellenünk fordul. – Valóban durva üzenet volt, de az elrontott dolgokat az okos ember kijavítja; kendnek is lehetett volna több esze. Szabolcs arra számított, hogy kendnek több lesz, azért küldte azelőtt Kötélt a németekhez; oda egy aranyszájú ember kellett, hogy békét kössön valahogy. Engem Omuráthoz küldött, mondtam is: – Nem értek én a követjáráshoz –, de azt felelte nekem Szabolcs: – Menj csak te, Hetédi! Te annyit mondasz, hogy megbolondítod az embert; meglátod: Omurát mindenbe beleegyezik, csakhogy a szádtól megszabaduljon. Így maradt kendnek csak Vajta. Tudtuk: meg sem közelíti Kötélt a szóforgatásban, de gondolta Szabolcs: kend megfontolt ember, valahogy csak megegyeznek. Egy fél napig tanította, hogy miként mondja el a mondókáját, de az a végét csak elhabarta; legalábbis a kísérője így mondta nekünk. Elismerem: lehet, hogy Vajta egy kicsit durván fogalmazott a végén, de azért még nem kellett volna kendnek sem Szimeonhoz társulnia. Nekem sem esett volna jól, ha a törzsem területéből elvesznek, de a szükségben a jó emberek kicsi helyen is meg tudnak férni békében.
– Aztán mi lett Szabolccsal, hogy halt meg olyan hirtelen?
– Őt a rossz szellemek már rég kínozták, állandóan nyomkodták a mellkasát. Az utolsó napon is látszott az arcán, hogy megint megszállták. Emlékszem: amikor Bülcsüék küldték a hírt, hogy Szimeon hadserege kel át a Tiszán, beszélni is alig tudott; csak halkan kérdezte: Kücsid mit csinál? Abban bízott folyton, hogy kend visszapártol. Aztán, hogy jött a hír: a bulgárok átkeltek a Tiszán, és kendtek hozzájuk csatlakoztak, csak hallgatott egy kicsit, majd azt mondta: – Hívjátok vissza Bülcsüt és Lélt, nehogy ők is átálljanak! Magyar figyelőket küldünk helyettük. – Később megérkeztek Szovárd és testvére, Kadács az ügyes kopjadobó az embereikkel a morva harctérről; pihentek egy cseppet és elindultunk. Negyedhold volt éppen, de derült égbolt, láttunk éjjel is, amennyit kellett. Mindenki hallgatott: a bulgárok ellen mentünk, akik az azelőtti évben tönkrevertek minket. A lelkünkben még ott égett a vereség emléke, nem olyan könnyű túllépni az ilyesmin. Nekem is olyan hascsikarásom volt, hogy soha olyan. Éjfél után lehetett, már a Tetétlen-dombokat is elhagytuk, amikor megláttuk az előőrsök jeleit. Kettesével keresztben fellőtt tüzes nyílvesszőkkel jelezték, hogy találkoztak a bulgárok előőrseivel, de nem tudták megsemmisíteni őket, és azok visszavonultak. Szabolcs csak sóhajtott egyet; később azt mondta: – Nem tudjuk meglepni őket, hiába fárasztottam ki a lovakat meg az embereket. – Még mentünk egy kicsit, aztán egyszer csak leesett a lóról. Mire fölemeltük, már vége volt: nem lélegzett. Hátravittük Árpádhoz, mert ő is kísért minket; elhatározta: velünk jön, hogy a kendei varázsereje segítsen a győzelemhez. Nagyon tanácstalanok voltunk; gondoltuk: a rossz előjel miatt el kell halasztani az ütközetet, de Árpád más véleményen volt, azt mondta: – Már délután le akartam váltani, amíg a sápadtsága át nem ragad az egész hadseregre, csak sajnáltam megalázni, mert bátor ember volt ő. Amíg csak a saját életét kellett kockáztatnia, a szeme sem rebbent, akárhova küldhettem. Így az Öreg-Isten döntött helyettem, tehát csakis jól. Egy olyan ember fogja átvenni a fővezéri kürtöt, aki meg tudja verni a bulgárokat. Ki vállalja? – Nem mertünk jelentkezni; óriási felelősség harmincötezer embernek parancsolni, akik a kürtjelekre azonnal végrehajtanak minden parancsot, és az ember nem tudja: mire vezeti őket, győzelemre-e, vagy pusztulásba? Ráadásul ott várnak hátul az asszonyok és a gyermekek is: a nép jövője. Végül Szovárd Szólt: – Én elvállalom. – Azt mondta neki Árpád: – Jól van, Szovárd, bátor ember vagy; holnap déltől tiéd a fővezéri kürt, de addig én még le fogom győzni a bulgárokat. Ez a Jóisten ajándéka a számomra, hogy a kendeség előtt még egy nagy győzelmet arassak illaként. Ahogy hajnalodik, megkezdjük az ütközetet, nehogy a katonák észrevegyék Szabolcs halálát, és rossz jelnek vegyék a babonás fejükkel. – Ahogy meghallottam, hogy a kende, akinek jósló tehetsége van, azt mondta, hogy le fogjuk győzni a bulgárokat, és egy nagy győzelmet fog aratni illaként, egyből elmúlt a hascsikarásom. De a többinek is, mert hiába akartuk minden áron titokban tartani a vezércserét – még én is csak a saját embereimnek súgtam meg –, mire a csata megkezdődött, már mindenki tudta, hogy Árpád fújja a kürtöt, és végre győzni fogunk. Azt hiszem: ha tízszer annyian lettek volna a bulgárok, akkor is a Tiszába verjük őket. Hamarosan találkoztam Omuráttal is; ha a tárgyaláskor nem is sikerült kicseleznem őt, a harctéren annál könnyebben ment.
– Aztán Szavárddal mi lett, hogy ő is elbujdosott?
– Ő túlságosan is ragaszkodott az illai kürthöz, ezért nem lehetett soha jó illa. Mindig attól félt, hogy Árpád a kürtöt tőle visszaveszi, és nekem adja; pedig Árpád nem azt nézte, hogy az öccse vagyok, hanem azt, hogy minél okosabb ember legyen az illa. Akkor még nem is becsült sokra engem, emlékszem: egyszer azt mondta nekem: – Ücső, a te szád annyit jár, hogy nem marad időd gondolkozni. – Dehogy nem – feleltem –; én közben gondolkozni is tudok. – Értem én, értem – mondta –, el is hiszem; de azért még hiányzik erősen belőled valami. Az, hogy a születésed előtt nem hasadtál ki elöl is az alsó feleden. – Az alpári csata után volt; levonultunk a gyümölcsényi erdőhöz, ott vártuk, hátha Kötél visszatérne. Szovárd nagyon dühös volt rá: – Ez a gazember Kötél egy csomó pénzt elköltött a többi hozzá hasonló semmiházira, hogy híreket kapjunk a szomszédokról; most meg, amikor a legfontosabb volna: se Kötél, se hír! Nem fog az visszatérni, amíg a Német Birodalom összes nyelvét meg nem tanulja. Annak az a bolondériája, várhatjuk mi itt! – Tudja ő már azokat – mondtam. – Mintha megérezte volna, hogy idekerülünk, már négy éve német meg morva foglyokat vásárolt Kücsidtől, hogy a nyelvüket megtanulja. Épp náluk voltam, amikor mondta, hogy ő tud ugyan latinul, de a nyugati barbár királyok aligha. – Amíg nem tudtuk, hogy Kötél mit intézett, nem dönthettünk, hogy merre induljunk; osztogatták a kendtek földjeit, bár azt sem tudtuk: van-e mit osztogatni; nem kell-e pár hét múlva tovább menekülnünk? Ha a német akkor kibékül ellenünkre a morvákkal, meg kellett volna tanulnunk mind repülni, mert futni már nem volt hova. Aztán egyszer csak megérkezett Kötél; jött haza nagy örömmel: – Megvan a szövetség a némettel! – Még jó, hogy megvan, hol császkáltál eddig – ordított neki Szovárd. Az a mulya fel sem vette, nyugodtan válaszolt: – Brászlávval hamar megegyeztem; azt hiszem: még most is röhög rajtam, hogy becsapott, de három-négy év múlva majd abbahagyja biztosan. Aztán gondoltam: kevés a lábbal egyezkedni, ha a fejjel is meg lehet, és elmentem Arnulfhoz Regensburgba. – És miért nem küldtél üzenetet, miután Bárászló..., szóval azzal a maródival megegyeztél? Ne töresd ki a nyelvem; tudod te jól: kiről beszélek! – Hogyne küldtem volna, két emberemet visszaküldtem, hogy megtudjátok: mi a helyzet. – Ide senki sem érkezett meg! – Amilyen fölfordult világ van ott, ezen nem is csodálkozom. – Ilyen ember az én sógorom, ez a fagolyós Kötél: a megriadt lóról leesik, és egy sekély patakba majdnem belefullad, de a sárkány barlangjába is bemászna, csakhogy világot lásson; aztán a végén csak neki lesz igaza, olyan mondókája van. Szóval miután visszatért Kötél, Árpádnál gyűltünk össze, hogy megbeszéljük: mit tegyünk tovább. Akkor javasoltam: hagyjuk a morvákat, hadd viaskodjanak a némettel; sőt, ha lehet, még biztassuk is őket: gyengítsék egymást, elvégre azért hagytuk a németnek a Nyugat-Dunántúlt; addig mi üssük a bulgárokat, amíg békét nem kötnek. Felcsattant Szovárd: mit szólok bele, ő az illa, ő tudja: mit kell tenni. – Jól van, ember – mondtam –, szót fogadtam eddig is az illáknak, szót fogadok ezután is; sohasem hágtam át egy parancsot sem, de tanácsot csak szabad adni; elvégre ez a nép az enyém is, nekem is fájhat a balsorsa. – Ilyen féltékeny volt mindig, Kötelet is azért utálta, mert tudta, hogy nemcsak a sógorom, de a barátom is, és félt, hogy Árpádot az érdekemben befolyásolja. Aztán elkövetett néhány marhaságot féltékenységében, erre Árpád tényleg elvette tőle az illai kürtöt, és nekem adta. Utána sértődöttségében néhány emberével átment Szimeonhoz. Amikor kend állt át, az sem volt szép dolog, de megértettük: elvégre kendtek szavárd bulgárok; de egy magyar ember tegyen ilyent, méghozzá a mi rokonságunkból, az én másadnagybátyám! Attila valamikor az ilyeneket visszakövetelte, és gondolkozás nélkül megfeszítette.
Ücsöb egészen belemelegedett a beszélgetésbe, hanyagul elfolyt a ló hátán, csak a két testőre ült mereven figyelve a bulgárok minden mozdulatát. Ideje volt, hogy a maguk dolgát is megbeszéljék. Rövid kínos szünet után újra Ücsöb szólalt meg:
– Kendnek hogy tetszik a német kenyerén? Hallom: bőkezű a német, háromévi szolgálatért jól megfizetett: rézpénzben adta az előleget, „menj Isten hírével” volt a fizetés. Csak attól félek: meghallják az embereim is, és azok is mind átszöknek.
– Igen, Brászláv jól kiforgatott minket!
– Mit vár egyebet a vén morvától? Ha a saját népéhez sem hűséges, a németet szolgálja a népe ellen, miért lenne hűséges kendhez? Különben nagyon okosan kitalálta az egészet: kendtek ránk törnek, mi végzünk a kend törzsével, közben mi is legyengülünk; aztán jön ő, és visszafoglalja azokat a területeket, amelyeket négy éve nekünk hagyott. Okos ember ő, csak éppen két hebehurgya illára van még szüksége, akikkel ezt a tervet véghez is vihetné.
– Édes öcsém! Belátom: hibáztam ellenetek, de most bocsásd meg nekem! Adj egy darab földet, akárcsak egy részét is annak, ami a miénk volt, és ígérem: ezután hűséges leszek. Megszegtem a vérszerződést, amit az apám kötött, meg is vert érte a Jóisten eléggé; most már megbocsáthattok, Ő is, meg te is.
– A kendtek földjeinek a nagy részét odaadtuk a később jött szavárd törzsek egyikének, mindkettőnek túl szűk lett volna a Tiszahát; meg a kálizok is odamenekültek. Nem vehetem vissza, mert akkor ők lázadnának fel. De nem is szükséges: Itt van a kend háta mögött Atilla öröksége – ő még valamikor fizetségként kapta a rómaiaktól hadi segítségért –, kend is a leszármazottja, én is; nem gondolja, hogy a német már eleget ült benne?
– Háborút kezdenél a némettel?
– Nem az a fontos, hogy ki kezdi a háborút, hanem az, hogy ki fejezi be. Ha jól meggondolom: a német már el is kezdte. Bennem megvolt a jóindulat: megújítottam a szövetséget vele; erre ő mit csinál? Ad egy hadsereget a fiú Szvatopluknak, hogy az az öccsétől Kis-Morvaországot elfoglalja. Ez rendben is volna, de Kicsi Szvatopluk nem az öccse felé indul a hadsereggel, hanem felénk tart. Közben a Brászláv hadseregét is megerősítik. Nagy esze van a morvának: külön-külön vonulgatnak, aztán az orrom előtt majd egyesülnének, de ez a két hadsereg nem fog egyesülni, azt tudom; legalábbis ezen a világon nem. Ha a morva háborút akarnák folytatni, kendteket Morvaországba kellett volna küldeniük; de megszabadulnak kendtektől, nehogy pár hét múlva mellém álljanak. Gondolják: most, amíg biztonságban érzem magam, leszek olyan gőgös, hogy bosszút álljak kendteken. Mióta Arnulf meghalt, a német huncutság úgy forog, ahogy a fiát, Gyermek Lajost pörgetik; és úgy látszik: ellenünk pörgetik.
– Meghalt Arnulf?
– Kendtek nem is tudták, hogy egy halottat szolgálnak? Nagy császár volt, de neki is meg kellett halnia egyszer. Egy halállal mindannyian tartozunk, kicsik is, nagyok is; senki sem élhet, míg a világ.
– Tehát elhatároztad a háborút?
– Lehet, hogy Árpád letép majd vagy két inget rólam, amikor meghallja, hogy a némettel háborút kezdtem, mert nagy birodalom, rengeteg ember; de mire fölveszem a harmadikat, rájön ő is, hogy így kellett tennem. Akkor volnék felelőtlen, ha csak állnék, és várnék, mint a csök a lakodalomban. Azt még kivártam, hogy Kötél visszatérjen Regensburgból; nem vettem volna a lelkemre, ha miattam kínozzák halálra; de most már, hogy visszatért, és ő is a támadás mellett szólt, nincs miért ácsorognom. Egy darabig gondolkozott ugyan, de végül csak nekem adott igazat. A kérdés az: hova áll kend? Ha hozzánk társul, megkapja a törzse is a részét Atilla örökségéből, amennyi megilleti; ha nem: esetleg még maradt Brászlávnak valamennyi rézpénze. Szemfedőnek az is megteszi. Nehéz időket élünk, igaz, de a bátor ember teszi a dolgát, nem nyavalyog, és főleg ijedtében nem csinál esztelenségeket. Meglátja sikerül: a sok ellenséges nagyhatalom között ki fogunk szorítani egy darab földet, ahol az unokáink fölemelt fővel élhetnek, és elmondhatják: itthon vagyunk. Az én unokáim is, és a kendé is. Győzte le már kend ugye egynéhányszor a németet, amíg a vén Szvatopluk embere volt? Na, most újra megteheti velünk. Majd belátja Árpád is, hogy az ő fenekük is csak két részből áll, mint a miénk. Nagy birodalom, az igaz, de az ilyen nagy birodalomnak baja is elég van. Ha megindítom Etééket – a beteg Bülcsü helyett ő az illa most a törzsében – a Duna bal partján fölfelé, négy héten belül Mojimír morváinak is szövetkeznie kell velünk; főleg ha addig megtudják az itteni csaták eredményeit is. Most még egyelőre Etééknek délen kell összebolondítaniuk a német eszét. Ha a Duna mindkét partján támadunk, az ellenségnek is kétfelé kell osztania az erőit, és a déli részen mi leszünk az erősebbek, mert én nem egyformán osztom majd. Ha emiatt északon megverik a morvákat, és megkergetik Etééket, azt elviseljük.
– A törzsem elszakadt részével egyesülhetek-e újra?
– Jól vannak azok ott, ahol vannak; ne háborgassa kend őket! Botondnak is tetszik az illaság, Kopjánnak is a kendeség. Az a jó nekem, ha minél többen vannak. Ha hetven illa vagy ispakhán lenne, ahogy az ungárok mondják, egy sem lázadna fel. Annyit még megteszek kendtekért, hogy adok egy darab földet a mi szállásunk közelében, a kende majd ott lakhat; biztonságban lesz messze a határtól; sőt el is várjuk, hogy ott lakjon. Nem lesz messzebb a területük tőle, mint amennyire a Duna-Tisza közén volt a legtávolabbi darab a kendelaktól, a varázsereje eltarthat addig, hogy megvédje.
– Ti is jól eltanultátok a kazároktól ezt, Hetédi öcsém! Azok gyűjtötték a vezetők családjait a fővárosba, hogy kézben tarthassák őket.
– Annyi kellemetlen meglepetésben volt már részünk, hogy kénytelen vagyunk mi is azt tenni. Nem lesz rossz dolga senkinek ott, amíg hűséges marad az egyességeinkhez. Meglátja kend is: ha majd megöregszünk, és a gondokat ráhagyjuk a fiatalokra, át-átlovagolok majd kendhez egy kupa sörre és egy-két sakkos kalízjátékra, akkor nyugodtan a két szemem közé köphet, ha majd úgy gondolja, hogy kihasználtam a kiszolgáltatottságukat, és rossz szerződést erőltettem kendtekre. Én ezt a szövetséget nem egy napra akarom kötni, és nem kettőre, hanem örökre; ezért mindig úgy fogok vigyázni a kendtek érdekeire is, hogy sohase bánják meg, hogy velem fogtak kezet. Fogadja el már kend ezt az apróságot, már csak az én épségem miatt is, mert amikor idejöttem, szigorú parancsot kaptam, hogy vissza se merjek menni, ha nem tudok megegyezni a vén Csalánossal.
– Árpád parancsolta?
– Dehogy Árpád; nem tud ő semmit ezekről a dolgokról.
– Kitől kellene félnie mástól a magyar illának?
– Megtudja kend is, ne féljen, csak érje meg a holnapi napot – nevetett Ücsöb sokatmondóan –, de addig is meg kellene valahogy egyeznünk nekünk, harmadszülött fiaknak, ne ügyefogyóskodjunk tovább!
– Tehát holnap együtt támadjuk meg a németet?
– Nem, ma este kend támadja meg nélkülünk. Ne haragudjon, Kücsid bátya, de kend négy éven keresztül úgy viselkedett, mint egy elbutult borjú: hol Szimeonhoz állt, hol meg Brászláv mellé; csak oda nem talált sehogy sem, ahol a helye lett volna, hiába rúgott mindegyik akkorákat kenden. Ahelyett, hogy mellénk állt volna, hogy együtt új hazát szerezzünk magunknak, csak lógott ide-oda mint egy kantáros fazék. Ezek után honnan tudhatnám: nem Brászláv küldte-e kendet, hogy tőrbe csaljon? A háborút csak kezdje el kend nyugodtan, és ha majd látom: őszinte a megtérése, segítünk mi is, ne féljen!
– Az asszonyokkal és a gyermekekkel át kell kelnem a határon, hogy biztonságba helyezzem őket. Azután a férfiakkal visszatérek, és úgy teszek, ahogy parancsolod, öcsém. Brászláv küldött át, hát magára vessen, mert ha a népem a te földeden lesz, a te parancsaidnak kell engedelmeskednem; ezért még a Jóisten sem tarthat esküszegőnek.
Kürtszó harsant a keleti domb felől, valami Kesze számára ismeretlen üzenetet rikoltott.
– Be kell fejeznünk a beszélgetést – mondta Ücsöb –, mert a lesők figyelmeztettek: Brászláv felderítői errefelé tartanak. Most még nem akarok találkozni velük, nem vagyok vendégfogadó kedvemben. Már úgyis megbeszéltük, amit meg akartunk; ha a Jóisten megsegít, hamarosan megint találkozunk. – Ezzel a magyar illa megfordította a lovát, és elügetett. Amikor messzebbre ért, mint egy jó dárdahajítás, a két testőre is levette a szemét a bulgárokról; megfordultak ők is, és követték a vezérüket.

Harmincadik fejezet,
amelyben a kisember végre egy nagy győzelmet arat, és amelyben kiderül, hogy kiktől 
kellett félnie még a magyar illának is; csak az nem derül ki, hogy ki is volt a kisember
„... éjszakáról éjszakára szüntelenül ... a magyarok és a bissenusok nyugtalanították, mérgezett nyilakkal öldösték őket, ... köteleket feszítettek ki, és így sok embert elraboltak, akik valamilyen szolgálatot teljesítettek.”
A Képes Krónika egy magyar-német háborúról (6: 117. oldal, Bellus Ibolya fordítása)
„Akkor Usubu ... a Pacostu hegy közelében táborozott, ... majd innen átlovagolt a Peytu mezőre... A negyedik nap a Besprém várhoz értek.”
Anonymus (MHK: 448. oldal)

Brászláv már nagyon türelmetlen volt: a bulgárok a magyar határ közelében topogtak, csak nem akaródzott nekik átlépniük a folyót. Már azon gondolkozott: megtámadja őket, hogy túlszoruljanak a határon, amikor jelentették neki: végre átkeltek a Séden.
Nagyszerű eredmény volt, már csak a jó hírekre kellett várnia, hogy a két vad horda miként írtja egymást.
Ezt a derűs hangulatot seperte el a bulgárok hirtelen visszatérése. Mielőtt a folyó melletti őrök jelentették volna, már Brászláv hadserege mellett teremtek, amely a szűk vár mellett táborozott; nyílzáport zúdítottak rá; majd épp olyan gyorsan, ahogyan jöttek, vissza is vonultak.
Ezt nem lehetett annyiban hagyni, főleg miután a felderítők jelentették, hogy csak pár ezer ember kelt át a folyón – körülbelül annyi, ahány harcos nemrég átment az asszonyokkal meg a gyermekekkel –, és a vártól nem messze megálltak. Brászláv gyorsan kétfelé osztotta a seregét, hogy a visszavonulásukat az egyikkel elállja, majd bekerítse és megsemmisítse őket.
Kesze azért vonult vissza, hogy maga után csalja az ellenséget, eltávolodjanak a vártól, ahol a várvédők a falak mögül nyugodtan nyilazhatták volna őket. Eredetileg ő is kétfelé akarta osztani a seregét, az egyikkel elcsalta volna az ellenséget még egy darabig, a másikkal elvágta volna a visszavonulási útjukat, de amikor látta, hogy az egyik ellenséges sereg megkerüli, letett róla: Brászlávék maguk teszik lehetetlenné a visszavonulásukat azzal, hogy a hátukba kerülnek.
Átlovagolt a sűrűsödő sötétségben arra a helyre, amelyet már korábban kinézett magának, mint megfelelő, csapatmozgásokra alkalmas csatahelyet, amikor furcsa dolgokat kezdett látni: az egyik keze lenyúlt egészen a földig, és ott araszolgatott a ló mellett. Megrázta a fejét: a látomás eltűnt, de aztán mintha egy vénasszonyt látott volna a bokrok fölött. Az éjjel semmit sem aludt, az azelőttin sem sokat; ilyenkor megtörténik, hogy a rossz szellemek megzavarják a fáradt szemet. Ebben az állapotban felelőtlenség lett volna irányítani az ütközetet, nem azt látná, ami történik, hanem amit a rossz szellemek akarnak.
Ürkünd mellette lovagolt tanulni a harci tudományt, hozzá szólt:
– Át kell venned a parancsolkodást. Megbírod-e?
– Meg, édesapám, bízhat bennem. – Ürkünd még egészen fiatal legény volt, nemrég kezdett pihézni az arca nagy büszkeségére, de még büszkébb volt, amikor leborotválhatta.
– Bírod-e tüdővel, hogy egész éjjel fújjad a kürtöt?
– Adja csak ide, édesapám, addig bírom, amíg kell. – Hogyne bírta volna a gyermek, amikor kicsi korától azt gyakorolta; még egészen kölyök volt, amikor mindenféle tárgyat kineveztek kürtnek, és azt fújták napestig egész tüdőből; minden gyermek illa volt képzeletbeli hadsereggel. Aztán, ahogy nőtt, rendes négylyukú kürtöt készített magának – amely az ötödik hangot akkor búgta, amikor a négy felső ujj az összes lyukat eltakarta –; azon gyakorolta a dallamokat egyik-másik kiöregedett szolga után, akik egy kupa kumiszért készségesen fütyölték elöl a fogatlan szájukkal.
– Amott egy jó magas domb van, most a sötétben nem látszik, de ha jó vezér akarsz lenni, jövet ki kellett nyitnod a szemed.
– Emlékszem rá, édesapám.
– Mi van az oldalán?
– Egy sűrű bozótos.
– Ha nem térnék vissza virradatig, azután a bozótosból irányítsd a csapatot, onnan mindent láthatsz anélkül, hogy téged láthatnának. A tetőre állítsd ki Baligot a zászlóval, minden parancsot a kürtjel után ismételjen meg zászlólengetéssel is; lehet, hogy az emberek a csatazajtól, nyílvesszősuhogástól, patadobogástól a kürtjelet mind nem hallják meg és összebolondulnak. Vigyél magaddal testőröket is, akiknek fejszéjük is van; ha a németek észreveszik, hogy hol vagy, és el akarnak fogni, légy résen, és cselezd ki őket! Ha nem tudod őket kikerülni, vágjátok keresztül magatokat a soraikon! A németeknek az a szokása, hogy a vezérük középen van a legelső sorban, drága ruhájával kitűnik a többi közül, próbáljátok elfogni! Körülötte rendszerint nehéz páncélosok vannak; ha lasszóval elkapja egy bátrabb csoport, azok a súlyos vértjeik miatt nem tudják utolérni őket. Ha elfogjátok, akasszátok fel egy magas dombra; mindjárt elmegy a többieknek a kedve a harctól, ha a vezérüket felakasztva látják. Ha messze a domb, a fejét egy hosszú rúdra is feltűzhetitek; úgy tartsátok fel, hogy a díszes sisakját rajta hagyjátok, úgy inkább felismerik. Amikor menekülnek, nyíllal vagy dobókopjával terítsétek le a vezérük lovát, a hátuljára nem szoktak vasat rakni. Ha erősen meg vannak riadva, egyikük sem fordul vissza, hogy a parancsnokukat megmentse. A szemetek nyitva legyen, a tiéd is, a Baligé is, nehogy bekerítsenek, és megszorítsanak! Amíg ki nem virrad, a katonák nem kötözhetik oda magukat a nyereghez, a sötétben a lovak könnyen elbotolnak. Addig nagy sebességgel úgysem nyargalhattok. Jól jegyezd meg, mert lehet, hogy utoljára beszélgetünk: Álló hadsereget, ha csak lehet, forgó kerékként kell megtámadni: hosszú sorokban ellovagoltok előtte balra nyilazva; ha ellentámadásba lendül, jobbra azonnal vissza lehet vonulni, a hátsók nem akadályozzák az elsőket.
– Édesapám, én ezeket mind tudom, nem a tegnap születtem.
– Tudod, persze, hogy tudod, de nem árt, ha elismétlem. A szekeres lovat is késő lenne a hegy előtt etetni, de nem árt, ha ott is haraphat egy-két falást. Na, vedd át a kürtöt és a szablyát, és ne feledd: ezekre sem a nagyapád, sem én soha szégyent nem hoztunk, neked is meg kell állnod a helyedet!
– Megállom, édesapám – kapott mohón a kard meg a kürt után a gyermek, rég áhítozott már erre a pillanatra.
– Messze ne menjetek, itt forgasd őket, amíg vissza nem térek!
– Úgy teszek, édesapám.
Kesze két emberével jó messze ment a csata színhelyétől, ott a sötétben nekifogott az avar felső rétegéből, a szárazából fekvőhelyet összehúzni magának, de mielőtt elkészült volna, elnyomta az álom. Az édesanyjával álmodott, aki már négy éve meghalt; csodálkozott, hogy újra látja:
– Édesanyám, mi van magával; már azt hittük: meghalt?
– Hadd el, szívem gyümölcse, apró Kücsidem, jobb nekem odaát; ott fordított világ van: mi, nők uralkodunk; csak visszajöttem, hogy lássalak: miképpen vagytok?
– Kínlódunk, édesanyám; azóta sem tudtunk egy darab földet szerezni magunknak, ahol a magunk urai lehetnénk. Talán most sikerül. A bujdosásban a jószágaink is elhullottak, már csak lovaink vannak, mind a rablóknak.
– Ti, férfiak, nem tudtok meglenni úgy, hogy egymást ne öljétek. Hol új hazát szereztek, hol meg azt is elveszítitek. Emlékszem: amikor Kazárdiból menekültünk a sötétben a Donon keresztül, szinte a folyóba ejtettelek; azt sem tudtam, melyikőtöknek szorítsam a kicsi kezét. Gondoltam: ha te leszel az illa, békésebb világ lesz, de te még többet háborúzol, mint az apád.
– Mit tehetnék, amikor minden régi ellenségünk helyébe két új is kerül? Valakinek ezt is kell csinálnia, nem engedhetem a népem elveszni. Azt kellett volna a rossz nyavalya, hogy kirontsa, aki először a más földjére vetette a szemét, akkor mi is élhetnénk most békében valahol.
Hirtelen pattant fel a szeme: már egészen kivilágosodott. Uramisten, mi lett az emberekkel, mire ment Ürkünd a németekkel?
Sietve ült fel a lovára, és indult a csata színhelye felé. Halott édesanyával álmodni azt jelenti, hogy kedves ismerőssel fog találkozni, az csak Ücsöb lehet; nála kedvesebb ember nem lesz a föld hátán, ha megérkezik, és segít.
Ahogy kiért az erdőből, megpillantotta a két hadsereget. Ürkünd az emberei között volt, ott kürtölt; úgy látszik: jobbnak látta lejönni a széldöntésből; a zászlós sem volt a helyén, biztosan nemcsak a bulgárok látták, de a németek is észrevették, és idejében elillant.
– Jobbra fordulj! – szólt a kürt; a bulgár csapat hátrafelé nyilazva mögöttük a németekkel valóban el kezdett fordulni; hamarosan oda érnek vissza, ahol az előbb nyargaltak. A németek lovai már nagyon fáradtak voltak; látszott rajtuk, hogy elég rég cipelhetik a vértes gazdáikat, jó ideje futtathatják őket a bulgárok maguk után. Jól csinálja a kölyök, a fene enné meg, nemhiába tanítgatta annyit.
A szemközti erdőből madárrajok szálltak fel egymás után: nagyobb hadsereg közeledett ott. Azok csak Ücsöbék lehetnek.
Valóban ők voltak; ahogy kiértek az erdőből nyílzáport zúdítottak a német-szláv seregre. Azok az új ellenség láttán megfordultak, Kesze azt hitte: csak az oldaltámadást kerülik el egy gyors visszavonulással, de nem: menekülni kezdtek a vár felé. Egy részük be is fért; majd kijönnek, ha elfogy az élelmük. Másrészük a váron túl, az erdőbe húzódott; oda nem jó követni őket, közelharcban ők az erősebbek, egyikük-másikuk akkora, hogy három rendes férfi is kitelne belőle, de így a jó: így legalább egy kancsal nyilazó is eltalálhatja őket. Rejtőzködjenek csak ott, örökre az erdőben úgysem maradhatnak. Ürkünd meg is állította a bulgárokat; azok szétszéledtek a csatatéren, és a nyílvesszőket kezdték összeszedni, na meg az elesett ellenséget kifosztani.
Alig ért Kesze Ürkünd mellé, már egy magyar legény is érkezett Ücsöb seregéből:
– Üdvözli kendet a magyar illa, Hetédi, és azt üzeni: remek munkát végeztek. – Ücsöböt hívták a magyarok Hetédinek.
– Mondd meg neki: én is üdvözlöm, és ti is jókor érkeztetek.
– Azt üzeni még, hogy hírt kapott: a fiú Szvatopluk elindult Odenburgból, és errefelé tart. Nem tudhatjuk: merrefelé fogja megkerülni a Bakonyt meg a Bársonyost; de meg kell kerülnie, mert a nehéz szekereivel az erdőkön nem tud keresztüljönni, csakis az átjárókon vánszoroghatnak errefelé. Kend küldjön felderítőket nyugatnak, arrafelé jobban ismerik a vidéket; mi északra fogunk küldeni. Azután meg menjen el Hetédihez, ott várja kendet az alatt a terebély, félkarú cserefa alatt.
Miután Kesze elmagyarázta a felderítőknek: hogyan kerüljék ki az erdőben a németeket, és nyugatra küldte őket, elindult Ücsöbhöz.
Kockázatos dolog volt egyedül ellovagolnia ahhoz az emberhez, aki a tegnap még az ellensége volt, de bízott benne: nem lesz bántódása; mindkettőjüknek az érdeke, hogy szövetségesek maradjanak. A biztonság kedvéért mégis megkerülte a cserefát, és hátulról lopakodott előre.
A cserefa alatt több lovas volt, közöttük egy nő is egy gyönyörű hátason; az ezüstveretes, kék színű kantárja után középkorú előkelő hölgy lehetett.
– Hagyjátok jönni! – kiáltotta Ücsöb.
Csak akkor vette észre Kesze, hogy a fákon testőrök rejtőznek, már célba is vették a nyilaikkal.
A kiáltásra megfordult a nő is, Ünikün volt, bohó fiatalságának édes emléke, gyönyörű szemeivel, fitos arcocskájával, amelyet a ráncocskák sem tudtak elcsúfítani. Bizony az idő elszaladt, pedig mintha csak a tegnap lett volna, nem húsz éve, hogy kísérgette Khamligban. Akkor kellett volna, hogy egy kicsit több önbizalma legyen.
Ünikün csillogó szemekkel méricskélte vágyai férfiját, akihez a céltalan, csókok és simogatások nélküli, gyermektelen éveiben gondolatban elmenekülhetett. Ő az, lesoványodva, megöregedve, hetes szakállal az arcán, fáradt tekintettel, de Ő az, Ő, akinek az életét megmentette; először öt évvel azelőtt, amikor Libundi náluk járt, és ő kihallgatta a beszélgetéseiket, másodszor most öt napja; nemhiába tette, mert ezentúl az övé lesz; nincs olyan hatalom a földön, amelyik ezentúl tőle elszakítaná. A múltat nincs miért firtatni, mindketten hibáztak; egyszer az egyik, máskor a másik, mint ahogy a fiatalok szoktak, akik tapasztalanok, és bátortalankodva meg szeszélyeskedve nem is gondolják meg, hogy a saját jövőjükkel játszanak. Aztán a kis hibákból óriási bajok származtak, és az évek jóvátehetetlenül elrohantak. De amelyek még hátra vannak, azokat nem fogja elvesztegetni. Jó lenne a mostani ésszel újra fiatal lenni, a dolgok akkor biztosan másképpen alakulnának, de ez a világ már így van kitalálva, hogy amikor a legnagyobb szükség volna az ember eszére, akkor tapasztalatlan.
– Nem is kend lett volna, ha az egyenes úton jön – nevetett Ücsöb. – Szerencséjére ismertem a természetét, és hátrafelé is figyeltem. Ezt a nőt felismeri-e kend?
– Azt hiszem: láttam már valahol, a formája olyan ismerős – tréfált Kesze.
– Ugye, miatta volt úgy fejbe verve kend, hogy nálunk kellett kornyadoznia? Ha kend nem is akarja fölismerni, én rögtön tudtam, hogy ő az. Amikor másodszor voltam követségben Omurátnál, akkor már békét kötni, egyszer csak elémbe került, és azt mondta: „Szóljon kend Szabolcsnak, a magyarok illájának arról, hogy a féltestvérével, Ünikünnel nagyon rosszul bánnak itt; ha teheti, vásároljon vissza!” Mondtam neki: „Ennyiért nincs, miért szóljak Szabolcsnak, egy vásárhoz én is elég vagyok.” A legjobb lovamat adtam érte cserébe – nemhiába tetszett úgy meg Omurátnak –, de nem sajnáltam, mert tudtam: találkozunk mi még kenddel szövetségesként is. Most vegye az asszonyt, ez az én ajándékom kendnek, mert megjött az esze, és visszaállt mellénk. Na, ismerje föl már kend is, mert én megismertem most öt napja, amikor meghallottuk, hogy errefelé tartanak! Majdnem megették az életemet, nehogy legyilkoljuk; az egyik felől az anyám, a másik felől ő. Még ide a csatatérre is eljött velem, nehogy felügyelet nélkül maradjak!
Kesze Ünikünre nézett:
– Szerencsétlen asszony – gondolta –, minden vágya az volt, hogy egy kazárhoz menjen férjhez, és mit ért vele? Végül, miután ráuntak, egyetlen lóért cserélték el.
– Örömest magamhoz veszem – mondta aztán –, de csak azzal a feltétellel, ha ő is jó szívvel jön. Ünikün, eljössz-e hozzám szívesen feleségül?
– Látják kendtek, ez aztán a megfontolt ember: húsz év kellett neki, hogy ezt tőlem megkérdezze!
– Honnan lett volna bátorságom, hogy hamarabb megtegyem? A leánykérés nem háború, hogy az ember csak úgy belevágjon. Meg a legnagyobb baj az volt, hogy a sok gondom közt nem is jutott az eszembe: mit kellett volna tennem.
– A legnagyobb baj nem az volt, hogy kendnek nem jutott az eszébe – javította ki Ünikün. – A legnagyobb baj az volt, hogy nekem sem jutott az eszembe: meg kell mondanom kendnek: mit kell tennie. Ehelyett megsértődtem, és ez az életem tizenkilenc évébe került; ebből tizenöt a bunkó Omurát mellett olyan volt, amilyent a legnagyobb ellenségemnek sem kívánnék; de tanultam belőle: ezután már tudni fogom mindig, hogy kendnek mit kell tennie – ígérte meg Ünikün.
(Itt a vége, szerencsére.)
(A regénynek, nem Keszének.)
Utószó,
amelyben nem derül ki semmi, és amelyben nem oldódik meg semmi, mégis ez már tényleg az utolsó, és aki nem bolond, az is végigolvashatja
„Fáradj, s ne irtózz, hogy csekély lészen
Műved hazánk nagy építményeiben!”
Vörösmarty Mihály
„Nem a mesét – hangulatát
(...)
Gyalogútnak nem a porát
Csak az előttem járt nyomát”
Fehér Ferenc
„Az ember akkor hal meg pszichésen, amikor már nem vállalja a megújulást.”
Dr. Popper Péter pszichológus
„Nem az az egészséges, aki sokat eszik, hanem aki jól emészt.”
Szállóige
„A kutatás: látni, amit mindenki látott, és arra gondolni, amire senki sem gondolt.”
Szent-Györgyi Albert
„A forráshoz csak az árral szemben lehet eljutni.”
André Gide

Egy ember egy nagyon értékes keleti porcelánt örökölt az őseitől; jobban mondva csak a cserepeit, mert a műkincset már a dédnagyapja leejtette, és az összetört. Gondolta: nem rakosgatja tovább a sok diribdarabot, inkább hív valakit, aki össze tudja illeszteni és ragasztani. Talált is egy nagyon tudós embert, aki alighogy ránézett a törmelékre, már meg is mondta:
– Ez egy söröskancsó volt –, és valóban kirakott egyet belőlük, optimista német összejövetelekhez illőt, de a cserepeknek jó része megmaradt.
– Ezek nem ide tartoznak – világosította fel a tulajdonost a tudós –, véletlenül kerültek az eredeti darabok közé, el kell hajítani őket.
A tulajdonos sajnálta eldobni a megmaradt cserepeket, inkább elhívott egy másik tudóst. Az szétszedte az előbbi művét, összekeverte a darabokat, majd kirakott egy virágvázát belőlük, piros keleti virágokhoz illőt, de neki még több cserép maradt meg.
– Ezeket kell elhajítani, nem azokat, amelyek a kollégámnak maradtak meg – világosította fel ő is a tulajdonost.
Miután az emberünk elpanaszolta a történteket, átjött a szomszédja is, egy szegény napszámos címek és rangok nélkül (Ettől még lehet, hogy esze valamennyi neki is volt, csak nem volt róla papírja.). Megpróbálta ő is összerakni a darabokat, de neki véletlenül egy kincses ládikó állt össze. Igaz: egyetlen cserép sem maradt meg.
Kérdés: Mivel kellene megbüntetni ezt a szemtelen szomszédot, amiért belé merészelt avatkozni a nagy tudósok dolgába?
Besúgóskodom egy kicsit, segítek azoknak, akiknek kedvtelésük ezt megtenni: A tudatlan szomszéd valóban elkövetett néhány szarvashibát, például a láda bal sarkát jobb kézzel rakta fel; a többi mozdulata sem volt a tudós világ számára udvarképes, a kaszt elvárásainak megfelelő.

Felhasznált irodalom
1.	Anonymus: A magyarok cselekedetei (Veszprémi László fordítása); Kézai Simon: A magyarok cselekedetei (Bollok János fordítása). Budapest, Osiris Kiadó, 1999
2.	Bóna István: A hunok és nagykirályaik. Corvina Kiadó, 1993
3.	Eötvös Loránd Tudományegyetem Magyar Nyelvtörténeti és Nyelvjárási Tanszéke, Magyar Tudományos Akadémia Nyelvtudományi Intézetének Nyelvtörténeti és Dialektológiai Osztálya: A magyar nyelv történeti nyelvtana. Benkő Loránd főszerkesztésében. Budapest, Akadémiai Kiadó,1991
4.	Hajdú Mihály: A honfoglaló magyarok beszéde. Romániai Magyar Szó, 1997
5.	Jakab Elek, Szadeczky Lajos: Udvarhely vármegye története a legrégibb időktől 1849-ig. Pallas Kiadó.
6.	Képes Krónika. Fordította Bellus Ibolya. Európa Könyvkiadó, Budapest, 1896.
7.	Kristó Gyula: Magyar honfoglalás, honfoglaló magyarok. Kossuth Könyvkiadó, 1996.
8.	Kmoskó Mihály: Mohamedán írók a sztyeppe népeiről. Balassa Kiadó, Budapest, 2000.
9.	László Gyula: A honfoglaló magyarok. Corvina Kiadó, Budapest,1996.
10.	László Gyula: A honfoglaló magyar nép élete. Püski Kiadó, Budapest,1997.
11.	Magyar Tudományos Akadémia Nyelvtudományi Intézete, Eötvös Loránd Tudományegyetem I.sz. Magyar Nyelvészeti Tanszéke: A magyar nyelv történeti-etimológiai szótára. Főszerkesztő: Benkő Loránd. Akadémiai Kiadó, Budapest, 1984.
12.	Nagy Ákos: A kor halad, a vér marad. Magyar Őstörténeti Kutató és Kiadó, Budapest, 2000.
13.	Pálfi György, Farkas L. Gyula, Molnár Erika: Honfoglaló magyarság, árpádkori magyarság. József Attila Tudományegyetem Embertani Tanszéke, Szeged,1996.
14.	Pauler Gyula, Szilágyi Sándor: A magyar honfoglalás kútfői (MHK). Nap Kiadó, Budapest, 2000.
15.	Riché, Pierre; Philippe Le Maitre: Les invasions barbares. Presses Universitaires de France, 1996.
16.	Róna-Tas András: A honfoglaló magyar nép. Balassi Kiadó, Budapest, 1997.
17.	Révész László: Emlékezzetek utatok kezdetére..., Timp Kiadó, Budapest,1999.
18.	Varga E. Árpád: Erdély etnikai és felekezeti statisztikája. Teleki László Alapítvány, Pro-Print Kiadó, Budapest-Csíkszereda, 1998.
19.	Világháló. Wikipédia.
20.	Wolf, Eric R.: Európa és a történelem nélküli népek. Akadémiai Kiadó, Osiris-Századvég, Budapest,1995.

Tartalomjegyzék
Első fejezet, amelyben egy apró bulgár egyszerre csak előkerül	3
Második fejezet, amelyben az apró bulgár elbolondítása megkezdődik	7
Harmadik fejezet, amelyben az apró bulgár már el is bolondul	11
Negyedik fejezet, amelyben az apró bulgár már úgy elbolondul, 
hogy majdnem belehal, és ez nem játék	17
Ötödik fejezet, amelyben az apró bulgárt egy jó tündér megmenti, és ez nem mese	27
Hatodik fejezet, amelyből kiderül, hogy az embernek nagy ellensége a saját kishitűsége	30
Hetedik fejezet, amelyben az Olvasó egy kis kóstolót kap a pásztorok idillikus életéből; nem sokat,
nehogy megkívánja	33
Nyolcadik fejezet, amelyből kényelmesen meg lehet tudni, hogy az asszonybeszéd hajdanán 
mennyit ért	38
Kilencedik fejezet, amelyben meg az derül ki, hogy nem mindegyik férfi tud bevásárolni	44
Tizedik fejezet, amelyben az apró bulgár végre megnősülhet, de csak úgy, a maguk módján	50
Tizenegyedik fejezet, amelyben a Jóisten az apró bulgár dolgát jól fölviszi, de ezzel csak a baját 
gyűjti meg	59
Tizenkettedik fejezet, amelyben az apró bulgár hirtelen egy akkora leckét kap csak úgy szemből, 
hogy majdnem kitér tőle a hitéből	67
Tizenharmadik fejezet, amelyben nem történik semmi különös, csak egy főnök jártatja egy csomót 
a pofáját, de mégiscsak ajánlatos végigolvasni	70
Tizennegyedik fejezet, amelyben megvizsgáljuk, hogy mire mondja a székely: Csak lassan, mint 
meneküléskor!	87
Tizenötödik fejezet, amelyből kiderül, hogy milyen néha, ha beborul	94
Tizenhatodik fejezet, amelyben a borúra még nem jön derű	98
Tizenhetedik fejezet, amelyben már kiderül az, hogy a huncut kutya a láncból a fejét kihúzza, 
de a még huncutabb, miután rosszalkodott, vissza is tudja dugni	106
Tizennyolcadik fejezet, amelyből az olvasó megtanulhatja, hogy miként kell mással kikapartatni 
a forró gesztenyét	110
Tizenkilencedik fejezet, amelyben bebizonyosodik, hogy milyen hasznos néha, ha az asszony 
a férje kollégáját szereti	113
Huszadik fejezet, amelyből megtanulható, hogy hol tartsa az eszét az, aki nagy úrral vásárol	117
Huszonegyedik fejezet, amelyből az tanulható meg, hogy mit tegyen mérgében az ember, 
ha a pénztárcáját kiverik a kezéből, és az érméi szertegurulnak	120
Huszonkettedik fejezet, amelyben a dolgok úgy összegabalyodtak, hogy a történészek a mai napig oldozgatják	126
Huszonharmadik fejezet, amelyben bebizonyosodik, hogy a rendes ember a szomszédasszonyaival 
is foglalkozik	135
Huszonnegyedik fejezet, amelyben már körvonalazódnak az erősebb kutyus előjogai	139
Huszonötödik fejezet, amelyben Kesze úgy érzi, hogy az Úristen még nem verte meg eléggé, 
hát egy kicsit segít neki	145
Huszonhatodik fejezet, amelyben bemutatódik, hogy miként játszik az egér a macskákkal	147
Huszonhetedik fejezet, amelyben a bulgárok bolyonganak, az urak meg uralkodnak	155
Huszonnyolcadik fejezet, amelyben bebizonyosodik, hogy egy olaszországi fürödözés még 
kevés a boldogsághoz	159
Huszonkilencedik fejezet, amelyben szerencsés lesz Kesze, mert visszatér az esze, és azzal ő is	174
Harmincadik fejezet, amelyben a kisember végre egy nagy győzelmet arat, és amelyben kiderül, 
hogy kiktől kellett félnie még a magyar illának is; csak az nem derül ki, hogy ki is volt a kisember	187
Utószó, amelyben nem derül ki semmi, és amelyben nem oldódik meg semmi, mégis ez már 
tényleg az utolsó, és aki nem bolond, az is végigolvashatja	192
Felhasznált irodalom	194