ZSOLT BÉLA

VERSEK

GENIUS-KIADÁS

BUDAPEST 1929

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

A mű elektronikus változatára a Nevezd meg! - Így add tovább! 4.0 Nemzetközi (CC BY-SA 4.0) Creative Commons licenc feltételei érvényesek. További információk: http://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.hu

Elektronikus változat:

Budapest: Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2021

Készült a Summa Artium támogatásával.

Készítette az Országos Széchényi Könyvtár Digitális Tartalomfejlesztési és -szolgáltatási Osztálya

ISBN 978-963-417-448-6 (online)

MEK-20972

Elektronikus kiadvány a

Magyar Elektronikus Könyvtárban:

http://mek.oszk.hu/20900/20972/

Készült a MEK Egyesület megbízásából.

Kérjük, támogassa munkánkat adományokkal vagy az SZJA 1%-ának felajánlásával!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-1-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Honlapja: http://mek.oszk.hu/egyesulet/

Külföldről történő átutalás esetén:

SWIFT/BIC kód: CIBHHUHB

IBAN: HU93-1070-0464-6614-0997-5110-0005

TARTALOM

ÉGI HULLA

ROSSZ AZ ÚT

EGY SZÓ, MIT EGYSZER ÉJJEL

MEGVÉNÜLÜNK BIZONY

EMBERI ÜZENET

GONOSZ KOLDÚS DALA

UJ HIEROGLIFÁK

VADVIZEK

HAJNALI KOCSIÚT

KI MONDJA MEG?

ELMEGYEK, ELMEGYEK

PALMARUM

PAUPER IMMORTALIS

KIS KARÁCSONY

BÚGÓ HÍVÁSOM

VERS

TÜKÖR

ISTEN JOBBÁGYA

A FÁK

ÉRIK A GYÜMÖLCS

A VÖLGY

HOLDKÓROS

NYÁRI VIHAR A LAINZI VADASKERTBEN

A SZERELEM NAGYITÓ ÜVEGÉN

KÉS

A NYÁRI VERS

NEVEZZ MEGINT NEVEMMEL

MINT LÓDOBAJTÓL A ZSIVÁNY

HOSSZÚ ÚT

TIZENHATÉVES LÁNY

KÍGYÓMARÁS

FÖLDI BOSZORKÁNYOK

AZ UTOLSÓ

A KÖLTŐ

NAPTÁRAM DECEMBERT MUTAT

HATVANY LAJOSNAK

ÉGI HULLA

A holddal ősi harcokat vív

A tenger és a szenvedély,

A bősz dagály s a kerge, vad szív.

Ebek csaholják, felzenél

A sivatag dühös sírása,

Minden mustármag óriásra

Burjánzik: gondból rémület nő,

Vágyból rajongás, végtelen,

Csöndből kísértetes kereplő.

Apadj el, balga félelem,

Oszolj, vágy, langy közönyt keresve,

Csittulj el, kattogó rögeszme.

Mert hogyha hűsen égni kezd,

Hideg lugot cseppent a rögre,

A hold, a hüllő-égitest.

Az ég feloszló, szörnyű dögje,

Férgektől ellepett halott:

Elűzött isten hagyta ott.

Erjesztve gyilkos mérgeit

Fagyott vigyorral tűz a földre,

Lenn ostromolják, kérlelik.

De ő halott s nyelvét kiöltve,

Csúfolja, hogy ha égre néz

Az élvezet s a szenvedés.

Ember, ez itt a föld, a föld,

Keress ércet, vájj sírt, barázdát,

Szaggasd, sebezd, zsarold, gyötörd.

A földre nézz: már nem vigyáz rád

Az ősi egység, égi rend,

Az ürben zűrzavar kereng.

A lucskos sárba fúrd magad,

Hogy sorsodat röghöz tapassza

És mondd és valld a sár alatt:

Hiába vágytam a magasba!

(Párizs, 1926 március.)

ROSSZ AZ ÚT

Mért jössz velem, hisz rossz az út, te drága:

A gépkocsinak hajlatos, göröngyös.

Gyalog megyünk a fák alatt. Örökzöld.

Árnyéktalan fák, hol nem nő a hernyó,

Ki selymet sző, hogy formádhoz tapadjon.

S a nagy hegyek, hová talán körömmel

Kapaszkodom, nem őrzik ritka titkát

Az ékkőnek, amit megérdemelnél,

Sem az aranynak, mellyel megfizetni

Nyakadnak pelyhét sem lehet, te drága!

Mért jössz velem, hisz rossz az út? Ki tudja,

Hogy hol hálunk meg: börtönben, bokorban?

Én oly hamar elfáradok! Ledőlök

Az árokparton és nyafogva hívlak:

Szomjas vagyok, éhes vagyok, anyuskám!

Vennél-e majd karodba? Enni, inni

Adnál-e, mint anya a csecsemőnek?

Elhesselnéd-e álmom, hogyha gyáván

Felsírnék az öledben? Minden éjjel

Azt álmodom most, hogy vagyok, hogy élek!

Mért jössz velem, hisz rossz az út, te drága,

S az út öledben nem tud érni véget!

EGY SZÓ, MIT EGYSZER ÉJJEL

Egyetlen könnycseppet sem ért

Minden szomorúságom,

Egy csöppnyi vért sem érdemelt,

A tenger háborúság,

Kár volt a részegségemért

Minden gyűszűnyi korty bor,

Egyetlen reggelt meg nem ért

A fosztogató éjjel.

Egyetlen sóhajtást nem ért

A sok tenger és város,

Egy satnya csecsemőt sem ért

Minden mohó szerelmem.

De könnyet, vért, szégyent megért

Egy szó mit egyszer éjjel

A gyorsvonaton fogtam el,

A kerekek dalában.

Ó, elveszett varázsige,

Mindennek zára, nyitja!

Az Isten költözött belém

S reggelre elfeledtem.

(Cannes, 1927.)

MEGVÉNÜLÜNK BIZONY

Megvénülünk bizony, a jóktól elszokunk,

Fogunk kihull és nagyra nő a homlokunk.

Gyomrunkban kővé súlyosul a friss kenyér,

A gerjedelmünk egy ütet taplót sem ér.

Az esték nyirka becsorog a csontokig,

Agyunk gyémánt üvegfürésze elkopik.

Az égre, hegyre nézni egyre nehezebb

És egyre közelebb a sáros kövezet.

Ráncos szemünk kikandikál az üvegen,

S a táj, a napfény egyre inkább idegen.

Apánk, anyánk a föld alatt s a gyermekünk

A forgatag sodrában régen messze tünt.

És egyre mélább emlékek derengenek,

Megvénülünk és meghalunk majd, emberek,

Mindenki meghal, bármit alkot, tervei is

És meghal egyszer az utolsó ember is.

És akkor itt a földön semmi sem marad,

A Himalája elfér sírhalmunk alatt.

Napok, holdak és csillagok lehullanak,

Az égbolt elfér lecsukott pillánk alatt.

És akkor Isten sírva áll a sír előtt,

Mert nem lesz többé, aki tudván higyje őt.

EMBERI ÜZENET

Hát nem vagyok ősrengeteg,

Világerő, új értelem,

Érzem a véges életet

És az időt, mely végtelen.

A csillagot nem érem el,

A földhöz nem köt száz gyökér.

Amit elérek: hópehely,

És ami köt, bilincs, kötél.

A tölgyfa nem bátyám nekem,

A gyönge pázsit nem hugom,

Én csak az embert szeretem

És vele együtt elbukom.

Én nem vagyok vad sziklafok,

Se tömb, se szél, se fa, se fű,

Ember vagyok, ember vagyok,

Tanácstalan tekintetű.

GONOSZ KOLDÚS DALA

Sok rossz időt éltem végig szegényen,

Gyötörtem a kincses kamrák kilincsét,

Amíg végkép elfárasztott az inség,

S most azt hiszem, hogy többé nincs reményem!

Már elkerültem a csalárd szerencsét,

Csak vizen éldegélek és kenyéren

És mindörökre rajtam ég a szégyen,

A bűnös bélyeg: aljas pénztelenség!

Hiába mondok igazat, hazugság,

Hiába izmaim, mégis legyőznek,

Hiába szárnyam, mégis megelőznek

A pénzesek, a kényesek a lusták!

Hiába mondod s mondom, hogy szeretlek,

A csók, mit adtál-kaptál, egyre rosszabb

Mert úgy érzem, úgy érzed, hogy kifosztlak:

Nem csók az itt már, melyért nem fizetnek!

Szegény fejemről hullik a fehér haj,

Jobbágy-gerincem régen érzi vesztét,

Elsorvasztja a legcsúnyább betegség,

Ó, pénztelenség: szennyes, mint a vérbaj!

Gyógyíthatatlan, becstelen, kegyetlen,

Miatta lettem mindörökre szolga

S miatta vetnek bűneim pokolra,

Mert sem istent, sem embert nem szerettem!

UJ HIEROGLIFÁK

I.

Mindegy, hogy most kik élnek és hogy élnek,

Ki meztelen és tógában ki jár,

Ki a közember és ki a király

S hogy mit mutat az óra és mérleg.

Mindegy, hogy szép nő ágyában ki hál,

S kit fojtogatnak szomjas szenvedélyek,

Hogy a papok s a költők mit beszélnek,

S hogy mit visít Kleon, a bősz timár.

S mindegy, szívem, mit kérsz és mit parancsolsz,

Némítsd el hívő, tiszta hangodat,

Ne verj bolondul, hogyha bánt a balsors.

Mi már nem élünk. Minden elrohadt,

Holt életünk még néha nappal, éjjel,

Találkozik önnön kísértetével.

II.

Csodálom, hogy sokszor nevetni tudsz

És van hited és van másnapra terved

S hogy ágyékodban kéjek nedve erjed,

Fejed homokba rejted, mint a strucc.

És azt hiszed, hogy majd a számum elmegy,

A port lerázod, zöld mezőkre futsz,

S a szörny sakál és a skarabeus

Éjféli rémek, múló ijedelmek.

Tudom, hogy egyszer majd a sivatag

Forrást forrásra nyit a szomjasaknak

S a mag a holt homokból kifakad.

De nem neked, ó, nem neked aratnak!

Csodálom, hogy firkálsz az éji fénynél

És néha úgy cselekszel, mintha élnél.

III.

Fiam fia, ki jönni fogsz, hogy ismerd

Az atom életét, az ismeretlent

S a csillagot, mely végzeted felett leng,

És szemtől szembe látod majd az Istent;

Ki bő ruhába rejted a mezítlent,

És zengő ég és rengő föld se rettent,

Lebírod a halált, a győzhetetlent,

S örök tudásból versz szívedre pikkelyt:

Nyisd meg szíved, ha ésszel fel nem éred:

Volt kor, mikor nem voltak emberek,

S volt kor, mikor az élet nem volt élet.

E hieroglifát, mely rádmered,

Nem ember írta, ki jövőbe néz,

Nagy ősöd hagyta rád: a szenvedés.

VADVIZEK

Ernyedt a rét, sovány a jószág,

A gyér vetésben drótos gaz zizeg,

A fü tövén tenyérnyi tócsák,

Vadvizek.

Reszketnek kocsonyásra fagyva.

Az ég üvegje berepedt,

Villám szórta a cserepet

A száraz, megszakadt agyagra.

Vagy tán verejtékcseppeket

Izzadt a föld, amely hiába

Kerengett s most pár ezredévig állna,

Mert régen nem pihenhetett.

Honnan jöttek? Nem tudja senki,

Az égből, vagy a föld alól?

Vakondturás és hangyaboly

Állnak körül gonosz pupokkal.

Marhák patájától tocsog

Saruk s ijedten szerteloccsan.

De néha fanyar kortyokat

Szivnak itt űzött vándorok,

Kiket a puszta fojtogat.

Oly messze a szabad folyam:

Hajót hajt és halat nevel,

Kagylószin partok közt rohan,

Vig városok előtt megy el.

Messzebb a tenger versenyez

Az éggel dacban és haragban,

Melyik dühöng hatalmasabban?

Villám hullámot vivni üz,

Felhő a viz szinén evez,

S a naptölcsérbe csorg a viz.

Az éj hiu játékba fog.

Ki tud lágyabb varázslatot?

A hold, amely fenn tündököl,

Vagy lenn, a fürdő tótükör?

De messze onnan pár tenyérnyi

Pocséta, fázva tengenek:

Ha látod ezt a vadvizet,

Amint a sás sarába lóg,

Azt hiszed,

Hogy nincsenek már tengerek,

Sörényes, szép, szabad folyók!

Tóvá terülni sose tudna,

A mélye mérgek fészke lett.

Körötte nő a nád s a dudva,

Mint a burjánzó képzelet.

Eszelős banka kiabál,

Kigyók sziszegnek gyülöletként:

Mig csend lesz és mindenre repkényt

Fon a butitó békanyál.

Kiszáradunk! De gyönyörű

Tudni és hinni egymagad,

Hogy a tenger el nem apad,

Új Kolumbusok készülődnek

A titkos partokat elérni!

Hős foglya mély agyagmezőknek,

Zöld pocsolya, sekély, tenyérnyi:

Van tenger! s holnap virtusát

Megérzitek, felborzolódik,

Elküldi egy új ifjúság

Bátor, szárnyas kalózhajóit!

HAJNALI KOCSIÚT

Hóban hadar öreg kocsink,

A hajnalcsillag ránk kacsint

Loholnak falkaként a fák,

Megkergetik az éjszakát.

Patkó pendül a csonthavon,

A hátán nincsen rókanyom.

Nem hordja szél, bármily duhaj,

Nem rójja rajzzal varjúraj.

Tán térdig ér, tán ölnyi mély,

S kemény, mint rossz dión a héj,

Kemény, akár a kriptalap:

Itt hulla van a hó alatt.

A hó alatt nincs kegyelem,

Halott az is, mi eleven,

Mi élni vágyik, meghal ott,

S minden halott százszor halott.

És lesz tavasz is erre majd,

Megbánja, aki erre hajt:

Itt ősi csírák mállanak,

Vetélten a nagy sár alatt.

És fulladt nyár lesz erre majd,

Megbánja, aki erre hajt:

Mindent, mi érik, megzabál

A porban lappangó halál!

A sár, a por, a hópehely,

Mindent egyformán vermel el.

Értük hasad, nekik terem

Barázda, ágyék, értelem.

Most átalmennék a Tiszán,

De eltévedt a paripám.

A réten nincs egy árva nyom,

Hogy hol járunk, csak én tudom.

A hajnalcsillag búcsút int,

Hóban hadar öreg kocsink,

Halálos csöndben mendegél,

Holt földön halottas szekér.

(Csongrád, 1923 december.)

KI MONDJA MEG?

Lelkem mindennap új nyomorra ébred,

Álmomban száz valóság fosztogat:

Ki mondja meg, mitől vagyok szegényebb?

A testem hajtom, mint a rossz lovat,

S mindennap rosszabb legelő az élet

És egyre súlyosabb lesz a fogat.

Ki mondja meg, mi veszett el, ki ment el

Mi volt a kincs, ki volt a társ, a nő?

Ami maradt, csak csorba lim-lom: nem kell.

Időtlen multból ősöm lép elő,

Fából tüzet varázsolt és a redves

Rostok közül kigyúlt az új erő.

Szívemet én is dörzsöltem szívekhez,

De tűz nem ébredt: új csóvák helyén

Lanyhán ketyeg a sercegő, ijedt nesz.

A tűz, a tűz mit elvesztettem én!

Új lángokat csiholni nem tudok,

De már tudom, hogy mért vagyok szegény.

Ki mondja meg, kinél van a titok,

Kinél van ősöm hősi hagyatéka:

Ki az, ki egyszer gyújtogatni fog,

Világokat felgyújtó, új planéta?

ELMEGYEK, ELMEGYEK

Elmegyek, elmegyek

Nem bontok itt sátrat.

Aki nálam bátrabb

Verjen itt gyökeret,

Verjen mély gyökeret,

Nőjjön és tenyésszen,

Férgen és penészen,

Ága, lombja vesszen:

Elmegyek, elmegyek

Csak ez a nagy erdő

Egyszer eleresszen.

Elmegyek, elmegyek,

Majd ha a hold elfogy,

Vagy ha majd megtelik:

Estétől reggelig

Hült helyem se lelik!

Egyszer volt egy erdő,

Megindult az erdő:

Elmegyek, elmegyek

Hogy csoda kell is!

Valami szél támad,

Valami varázslat

Valahova elvisz.

Elmegyek, elmegyek

Később vagy hamarabb,

Nevelő földemből

Kitépem magamat.

Elmegyek, elmegyek

Tán jó leszek másnak:

Kufár ülepére

Csattogó korbácsnak,

Vagy talán nyeléül

Sujtó kalapácsnak!

Tán kellek az ácsnak

S ha nem kellek másnak:

Jó leszek a tűzre

Lobbantó forgácsnak!

PALMARUM

Bizony testvér, a farsang

Nekünk hiába harsant.

Más járta itt a táncot,

Más falta fel a fánkot.

Más sütött, főzött, fütött,

S mi tartottuk a bőjtöt.

De kinyilt a vasárnap

Kocsányán a virágnak.

Az emberek, az árvák,

Az eljövendőt várják.

És várnak rá, ha késik,

Vasárnaptól husvétig.

S ha tán sokára jő is,

S ha fülünk nagyra nő is

És ha ránk is szegezték

A szamarak keresztjét:

Hátunkon közelít ő,

Az édes üdvezítő!

PAUPER IMMORTALIS

Az oszlopok leomlanak,

A kupolák bedőlnek,

Sziklát bont minden pillanat

Sodrában az időnek.

Elsikkad lényeg és alak,

A hús, a csont, a kéreg:

De rom, penész és rongy alatt,

Makacs törvénnyel, mint a mag,

Csiráznak a szegények.

A völgy oromra felmehet

Lebukhat Alpes orma,

Elsülyedt városok felett

Legelhet kecskecsorda,

Eláraszthatnak tengerek

Új Szaharát fövennyel:

Válság és változás között

Dúsan tenyész az üldözött,

Szegény, hatalmas ember.

Vakítsa szájas ámító,

Kit csalfa célja nyüzsget,

Fenyítse béklyó és bitó,

Herdálja szennyes üzlet,

Szenvedni tud, pusztulni mer, -

Hallgat, ha kell, örökre,

De békét nem köt senkivel,

Mert végtelen uszály ível

Utódokból mögötte!

Kenyér elég sosem terem,

A tél hosszabb a nyárnál,

Igás a nap s az éjjelen

Betegség réme sárgál.

De él a rom, a rongy alatt.

Mit a penész kirágott:

Fúr és farag, vet és arat, -

És ha akarja, néhanap

Megváltja a világot!

KIS KARÁCSONY

I.

De jó a fiatal anyának,

Ma, szent karácsonyéjjel

Testében gyermekével

Magába néz és lát csodákat.

Szent lesz a gyermek és szavából

Az Isten szól a korhoz:

Békít, bilincset oldoz

Minden világon átvilágol.

Gyermek lesz s mégis isteni,

Oltárra fogják festeni:

Mint csügg az anyja mellén.

Köréje seregelvén,

Vének dicsérik dallal,

Szegény halászok hallal.

II.

De jó az ámult kisgyereknek,

Aki az angyalt várja,

Mert meglegyinti szárnya

Haján csillagok sisteregnek.

Szédül a boldog rémületben

A szája meg se pisszen:

Megérzi, hogy van Isten,

Megérti, ami érthetetlen.

Megértek csillagot, csigát

És értem az alchemiát,

S mindent, mit elhihettem.

Be jó, mig az ember kicsi

És nagy szívével elhiszi

Mindazt, mi hihetetlen!

III.

De jó az egyszerű parasztnak,

Aki a Krisztust várja,

A zöld karácsonyfára

Ma lángoló hitet akaszthat!

Asztalánál ül a malasztnak,

Az Úr a vacsorája,

Az Isten őt megáldja

És nyáron gazdag lesz az asztag!

Az én hitem nem lánggal ég

Szívem a szívnek üszke rég,

De most csonkját kinyújtom.

S mint katona, ki elmaradt,

Lóbálom, hogy megváltsanak,

Vagy megfagyok az úton!

BÚGÓ HÍVÁSOM

Búgó hívásom egyre ritkább,

Elfáradtam magam kínálni.

És nem vagyok züllött kanári,

Aki ünnepli a kalitkát.

Repültem szél és vércse ellen,

Kifogtam hálón, sanda tőrön,

De most tollamba fúr a csőröm,

Hogy felhasítsa puszta mellem.

Én nem tudok mást kitalálni!

Csak egy utolsó jajszavam van

És megdöglöm, mert egymagamban

Úgy sem tudok tavaszt csinálni.

VERS

Szólj, szólsz-e még, vagy sutba veszve halsz el,

Vers, drága vers, divatjátmulta hangszer?

Nincs dallamom és nincsen szövegem sem:

Engem már nem hív helikoni verseny!

Csak úgy, bolondján, zörgetlek magamnak,

Hallom, rekedt vagy és boldogtalan vagy.

Bánod idejét a hetvenkedésnek,

S hogy átkozódtál, mint a szent s a részeg!

Bánod, hogy szóltál, hívőn és esengve,

Mint ebugatás, nem jutott a mennybe,

S ha dőlt belőled a kénes lehellet:

Akkor se kellett, ördögnek se kellett!

Ó, mért nem voltál csitri, csipke-holmi,

De jó lett volna asszonyt udvarolni.

Cifrázni, ingerelni és ezernyi

Kerítő rímmel a fűbe teperni!

TÜKÖR

Fekete Krisztus függ a fáklyafüstben:

A négernek koromsötét az isten.

Az állatoknak istene az ember,

A zöld mezőnek istene a tenger.

A tenger istene a déli kék ég,

Az éjszakáé a síri sötétség.

A rózsák szűzlányt imádnak, ha nyilnak.

Az esti villany istene a csillag.

Tükör az isten, hogy benne keresse

Képét, mi vágyik tökéletesre.

De bujdokoljon, járjon szemlesütve,

Akinek egyszer összetört a tükre.

Szeme hitetlen, hollóktól kivájt szem,

Ki nem lát istent, nem látja magát sem.

Érjen szememhez Krisztus gyenge ujja,

Ó, hadd láthassam magamat meg újra.

Ne türje, hogy képét megint betörjem,

Hegessze be hát sebét a tükörben!

ISTEN JOBBÁGYA

Kong a klastrom kis harangja,

Ősz piros harangja kong,

Dallamára hull a lomb

Domb füvére, vad hajamba.

Hallgatom kalaplevéve,

Szívdobogva, jámborul,

Őszi lombok bronz-zenéje,

Mint a kámzsa, rámborul.

Ördögűző, őszi alkony

Lóbálja a füstölőt,

Ismeretlen úr előtt

Vad jobbágy-fejem lehajtom.

Isten, isten, ismeretlen,

Érzem, itt vagy, erre jársz,

Lágy harangban, halk szelekben

Rámfonódsz, miként a lánc.

Emberekkel és vadakkal

Dúljon a harc nélkülünk,

Jobb, ha már megbékülünk

Vihatatlan várfalakkal.

Nyári vásár, nyári asszony

Ne idézzen ördögöt:

Üdvösséggel vár a klastrom

Őszi tömjénköd mögött.

Klastromod kövére rogynék

S vallanálak szüntelen,

Ám a ködben nem lelem,

S imádkozni nem tudok még.

Isten, isten, jőjj, palástolj,

Mert hitetlen, védtelen

Állok itt és a haláltól

Féltem őszi életem.

A FÁK

Itt léptetnek az árva fák,

Vert katonák züllött komiszban.

Városi fák, kiket az ősz

Szerelt le és a dér leszabdalt

Csillagot, tarka paszományt.

A potrohos, kopasz platán

Tábornok volt s most elszelelne,

Rángatja gyökérkötelét.

A gesztenyék, a hetyke tisztek

Szétszórnak kardot és golyót

De az akácfák öklüket

Rázzák a süppedt ég felé:

Közemberek, kiket a nyár

Porral táplált, kiket a villám

Forgácsolt s virágvállukat

Sárbataposták a szelek.

Az ólmos eső megered

S ők isszák, mint a durva szeszt,

Támolyognak és vicsorognak

És ölelkeznek részegen

Fellázadt csőcselékszelekkel:

Átpártolnak az őszhöz.

ÉRIK A GYÜMÖLCS

Ágaz ágam, nyíl virágom,

Bárhogy is gyűlölsz!

Én kivédem, én kiállom,

Érik a gyümölcs.

Kor tarolhat, fejsze nyeshet

Ősi tölgyeket:

Ezt az izmos, ifjú testet

Meg nem ölheted!

Hogyha bicskád sima háncsom

Páncéljába vés:

Véd a végzet, hogy ne ártson

Holmi csorba kés.

Hogyha ollód éle orvul

Nyirbál nyári galyt,

Seb se támad, nedv se csordul,

Harmadnap kihajt.

Szűk a kertem, ámde messze

Nyúlik a gyökér,

Egyre új erőt keresve,

Új göröngyöt ér.

Terebélyem kurta árnyat

Vet, de szétterül,

S mint a napfény szerteárad

Győzhetetlenül.

Trópus adta tarkaságom,

Törzsem hegyvidék,

Ifjak szépségét virágzom

S emberek hitét.

Téli szél meddőn beretvál.

Rázz csak és üvölts,

Elvetélni nem lehet már,

Érik a gyümölcs.

Nyujtóznál, de fel nem éred,

Lesbe állsz alul,

Ám gyümölcsöm ha megérett,

Nem a sárba hull.

Víg suhancfiúk harapják

Vad gerezdjeit

És az élet új zamatját

Elhíresztelik.

(1918.)

A VÖLGY

Völgyben vagyunk, barátaim, hiába

Kapaszkodunk, hiába vérzik ujjunk;

A szikla nem köt, egyre visszahullunk,

Arccal bukunk a völgy dagadt sarába.

Mögöttünk hült vulkánként húny a multunk,

Előttünk új orom mered pipálva:

Völgyben vagyunk, barátaim, bezárva,

Tábortüzet a csúcson nem mi gyujtunk!!

Ki hegynek indul mégis egyszer-egyszer,

Elönti láva, elsodorja gleccser:

Megég, vagy megdermed az út felén.

Völgyben vagyunk, de egy reggel csodálva

Bámészkodunk a meredek falára.

Hol egy szép ifjú vágtat könnyedén!

HOLDKÓROS

Mint a bolondot, uccahosszat

Megkergetett a gúny s a törvény,

Pedig nem jártam soha görbén

És nem akartam semmi rosszat.

Lidérc nem lobbant a szememben,

Nem kuruzsoltam, kenegettem:

Hittem a földi szeretetben,

S hittem az égi szerelemben!

Az ostyában Krisztust kerestem,

Szerelmet kerestem a kéjben:

A kéj mélyén izzott a szégyen,

S Krisztust megleltem a kereszten!

Hitem kiszenvedt a keresztfán,

Szerelmem szégyenébe fulladt,

De este, ha a hold kigyullad

És bűvölő szemet mereszt rám,

Magas tetőre kell sietnem,

Láttán a cinkos égi jelnek,

Mert én kívánom a szerelmet,

Mert én nem élhetek hitetlen!

S mint pap, ki az ördögnek áldoz,

Torzult szájjal hozzá esengek:

Boldogtalan, beteg szerelmek

S bukott istenek csillagához!

NYÁRI VIHAR A LAINZI VADASKERTBEN

Gyanútlan őzikék legelnek

Az égen kék kakukfüvet.

Az ordasarcú, fürge felleg

Az árva nyáj felé üget.

Kinyúl a hegy szederjes ormán

Vicsorgat és kétlábra áll.

Mig ugrik, kén süvít ki orrán

És százfelé fut szét a nyáj.

A kastélyon a sárga bádog

Még villogtatja a napot.

Egy ablakot a szél bevágott,

Közel a villám lecsapott.

Százéves tölgy zuhan halottan,

Már az eső is lánggal ég.

A lucskos ablak félve koppan,

Az erdőben kaszál a jég.

Tíz perc, a nap mohón kisiklik,

Toronyra, hegyre felszalad.

Lenn tébolyúlt motorbiciklik

Dagasztják a kevés sarat,

Holnap vasárnap lesz, robogva

Röpítik a polgárokat,

Hátul nők ülnek, kurta szoknya

Csupasz combjukra rátapad.

A SZERELEM NAGYITÓ ÜVEGÉN

A szerelem nagyító üvegén

Kutatlak apró, rózsaszín legyecske,

Két lusta szárnyad csapkodásait

Figyelgetem és hallgatom neszét

Csöpp lábaidnak a tükör színén.

És meglesem, ha csápod ingerek,

Izek, jó illatok meresztgetik,

S ha megbolondulsz s döngve kergeted

Árnyékod, vagy a cigarettafüst

Kiméráit, vagy az uborkaorr

Vörös szikláját megcsiklandozod

A hortyogó vénség felhői közt.

Ki vagy, mi bánt, mi jót kivánsz, tudom:

Cukorra szállni, hogy megédesedj,

Pohárba bukni, hogy megrészegedj,

A gyertyafénynek udvarhölgye vagy,

Szeretsz csillogni, perzselődni és

Szeretsz nyitott sebekre szállani,

S az aranytallér jéghideg tüzében

Heves táncokkal forralod magad.

Szeretsz a szemre szállni, hogyha az

Csodálatos, szűz tervet célba vesz,

Szeretsz a kézre szállni, hogyha az

Egy mozdulattal mindent elhatároz,

Ravaszt csattant el, vagy kormányt ügyel.

Szeretsz az ágyra szállni és nyugodt

Érzékeket zaklatni, szemtelen

Bejárni testünk minden rejtekét

S kirebbenni a nyitott ablakon.

Míg játékod kifogy és tétován

Keringsz, érett gyümölcs levét unod,

Megbotlasz arcunk durva ráncain.

Sorsod betelt s csüggedten megtapadsz

Egy polgári lakás szűk asztalán

S bús nótákat zizegsz a légypapíron.

KÉS

A kés, mellyel a kedvesét megölte,

Ujságpapíron fekszik mozdulatlan.

Ki hinné, hogy szívet járt át a penge,

Ki hinné, hogy vörös vér volt a rozsda?

Sokszor kenyérbe szegte és tavasszal

Vesszőt nyesett a mogyoróbokorról

Halott anyjának barkácsolt keresztet,

Öccse plajbászát gyakran kihegyezte.

Szívet vésett a nyirkos nyírfahéjba,

Madáríjesztőnek pipát farigcsált.

Vásáron nyerte, karikát vetett rá,

Aztán a körhintába fizetett be.

Oly észrevétlen lappangott zsebében,

Mint kígyó fűben, olyan észrevétlen.

S akár a kígyó, úgy siklott ki fürgén

S eltünt a melle közt, a puha völgyben.

Most lopva nézi, rémült gyülölettel,

A gyilkost, aki kedvesét megölte.

A NYÁRI VERS

A nyár szerelmes verseit,

A nyári szív rengő kalászát

A túláradt, fülledt kívánság

Súlyos csóvái perzselik!

E versek nem virágzanak

Sziromlepkét percnek, szeszélynek:

E versek lassudan megérnek,

Miként a barna búzamag!

E versekben a szerelem

Valósággá akar teremni,

Foganni minden szónyi, szemnyi:

A nyári vers neked terem!

Neked terem, neked terem:

Szívem most duzzadt búzatábla,

A szüntelen vágy, mely zilálja,

Hullám a búzatengeren!

Holnap le kell aratni tán,

Minden kalász elhull a sarlón,

De nem fogunk a puszta tarlón,

Tallózni asszú kéj után!

Mert nékünk százszor bőven ád

A nyár gerjesztő, mély hevéből:

A nyári hévből, mint kenyérből,

Megélünk majd a télen át!

NEVEZZ MEGINT NEVEMMEL

Nevezz megint nevemmel, én vagyok

Csak álruhába bujtam: színpadon

Hőst mórikáltam, karzati, bolond

Hittel, hogy hős a hős és a papírkard

Sárkányt öl, ha valódi gyülölet

S igaz kéz görcse fogja markolatját!

Nevezz megint nevemmel, én vagyok:

Csak torkom lett rekedtebb és szememben

Kisebbek lettek tornyok és hegyek,

Hangom már nem hisz szárnyaló szavamban

S a céljaimban nem hisz már utam!

Nevezz megint nevemmel, én vagyok,

Harminc évemmel, bágyasztó zavarban.

Mert nem tudom, ki voltam és mi volt?

Csak azt tudom, hogy késő, őszi, fülledt.

Bújkáló bujaságom követel,

Csak azt tudom, hogy mindig csak te voltál,

Nem is volt semmi más és semmi több!

Ismerj meg, én vagyok, csak elfeledtem,

S most szótlanul és durván, mint a férfi,

Vágyódom ékeidre, szépeidre:

Nevezz megint nevemmel, szemlehúnyva!

MINT LÓDOBAJTÓL A ZSIVÁNY

Magánya erdővé vadult,

Félelmek közt pihen meg,

Vadakkal élni megtanult,

De fél a kályha mellett.

Sötétben zárt szemmel halad,

De jég a fény a talp alatt,

A nap a jég, a vágy a lék,

Megfojtják a szerelmek!

S ha jobbra lép, ha balra lép:

Magánya erdejében él,

Hol ismerős a csapda,

De néha az erdőszegély

A napra hivogatja.

Előtte a vidám világ,

A konyhakertek, kalyibák!

Csaholnak már a hű ebek,

S gyermeksírástól megremeg,

Mert más a gyermek apja.

Bagolyszeme kerekre nyil,

Kitárul vézna karja:

Az ismeretlen, hüs idill

A nyájas völgybe csalja.

Éjjel lopódzik, mint a vad,

Bekukkan, aztán elszalad,

És többé semmit se kíván

S mint lódobajtól a zsivány,

Szívétől fél, ha hallja.

És szíve egyre csöndesül,

Az erdő hangos éjjel,

Üvöltözőn benépesül

Vadak kíséretével.

S ha érzi, hogy a szíve még

Próbálja a vágy ütemét, -

S ha fáj neki az árvaság:

A gyülölet bősz farkasát

Eteti a kezével.

HOSSZÚ ÚT

Nincs gyilkosabb halál a télnél,

Egymástól fáztunk, összefagytunk

S mintha nem élnék és nem élnél.

Jégcsap-kezünk nem érzi egymást,

De szétolvadni nem lehet már,

Szívig kell nékünk fagyni, meglásd.

Mint holt nő jégtáblákra bukva,

Úgy nyugszol mellemen ma reggel,

Készen a hosszú, csöndes útra.

TIZENHATÉVES LÁNY

Én most szeretnék kitalálni szókat:

Aranynyílvesszőt, friss szívedbe szúrót,

Csiklandozó, hallatlan suttogások

Reszkető, homályos muzsikáját

Szeretném a szívedbe citerázni.

Hisz olyan új vagy! Olyan érthetetlen!

Minden parányid meglepő, riasztó!

Sosem tudom, hogy jobban mit csodáljak:

Szentivánéji-ég-kék szemedet

Vagy szűk csipőid gyors hullámverését?

Vagy gótikus boltját a karjaidnak,

Ha ámulón a messzeségbe tárod?

Vagy vágyvakondok-túrta halmaidnak,

Kis kebleidnek hős emelkedését?

Vagy éveidnek tizenhat kevését

Csöngős bárányként kik vígan követnek

S te jársz közöttük, törzsed ingva reszket

S nem látsz csodát sugárzó életedben,

Vagy kis ruháid hetyke suttogását,

Csipkés zekéid titkoló szemérmét,

Virágként bomló csokrait cipődnek,

Miket kibont a táncos, ifjú járás

S én térdemen kötözgetem, ügyetlen.

Ilyenkor én szeretnék gyónni nékik,

Két röpködő leányka lábaidnak,

Suttogni rossz, gyalázatos szerelmet

És simogatni a komoly harisnyát:

Rémült örömmel sírni lábaidnál.

KÍGYÓMARÁS

Az orgonabokor képen legyint

Megint.

A kertet bújom, a májusit!

Fehér karón a lila üveg

Orgona, gyöngyvirág, szagos füvek,

Nyírott, banális táj búsít!

Ó, májusi paradicsom:

Megalázott, nyesett fenyők alatt,

Büszke sziklából őrölt kavicson,

Amit simára seper a

Kertész kezében a gereblye;

Kézenfogva vezetem magamat,

Betegen és megöregedve,

Mint a kivénült kanonok.

És már-már nyugton maradok:

Ó, szép képeslevelezőlap,

Cifra kastélyon lemenő nap,

Görög szobor, szökőkút-káván

A nimfa haját bontja árván:

Ó, májusi paradicsom!

Mért, hogy a szines kavicson

Lopódzik mint a vipera,

S belémmarja mérges haragját

A tegnapi boldogtalanság?

Már-már leittam magamat

Bárgyú szagán a májusi füveknek:

De most nyilal a pillanat,

S mint fullánk-csípte daganat,

Úgy fáj, hogy szeretsz és én is szeretlek.

FÖLDI BOSZORKÁNYOK

Lányok, lányok,

Földi boszorkányok,

Víg boszorkányságot

Szép tavaszt kívánok!

Ne persenjen szeplő

Egyetlenegy arcon,

Boszorkányos seprő

Vőlegényhez hajtson,

Minden éjszakátok

Három hétig tartson.

Lányok, lányok,

Földi boszorkányok,

Víg boszorkányságot,

Szép tavaszt kívánok!

Boszorkányos éjen

Meg ne hallgassátok,

Akármit beszéljen

Az édesanyátok,

Szíveteket szívvel

Füzérbe fonjátok.

Lányok, lányok,

Földi boszorkányok

Víg boszorkányságot,

Szép tavaszt kívánok.

Aki egyszer hoppon

Ült a táncteremben,

Ne maradjon otthon

Újra bálba menjen

S ha nem talál másra,

Keressen meg engem.

Lányok, lányok,

Földi boszorkányok,

Kivel művelhetnék

Bús boszorkányságot?

Ki semmiért adni

Mindent mer cserébe

S el akar hervadni

Mielőtt megérne;

Fűzze szegény szívét

Szívemmel füzérbe.

AZ UTOLSÓ

Tán téged göngyölget a sorsom

Reggelillatú, tiszta gyolcsba

Sok fülledt pendelyek után,

Miket szaggattam tehetetlen.

Mosolygós hajnali köszöntés,

Türelmes esti álmosító,

Eltikkadt éjjel friss pohár víz

Borogató csönd te leszel majd.

Lódult tánc közben legyező tán

Gyulladt homloknak hamvas ablak,

Omló zsalú kánikulában

És télen óvó, könnyű nyestprém.

Villa leszel a tengerparton,

Sziklaszurdokban szűk lugas tán,

Babylonban falusi tornác,

Vagy kórház a szőlőhegyek közt.

Talán, ha nyári fűbe roggyan

Testem a kihűlt ifjúsággal:

Elhesseled a viperát

S majd néhány nappal tovább élek.

A KÖLTŐ

Pennámat mérges nyíllá már nem faragom

Odavan minden háborgásom, haragom.

Feladom minden őrült eszmém, bogaram.

Dalaim éles sólyomszárnya odavan:

Sárból felrepülni kár,

Mikor égig ér a sár.

Sanyarú lelkek, isten légyen veletek

Hamuvá égett bennem rég a szeretet

Szivemet kővé, vérem savvá nevelem,

Búcsúzom tőled édes, kínos szerelem,

Kő a szívem, jég a szám,

Kiröhögöm aki szán.

Botomat immár koldusbottá faragom,

Feladom minden háborgásom, haragom

S mialatt állja rozzant láb és tüdő,

Járom a táncot, bárhogy szól a fütyülő:

Nem kívánok egyebet,

Csak egy falat kenyeret.

NAPTÁRAM DECEMBERT MUTAT

Naptáram decembert mutat,

Az órám most üt éjfelet

S nem csattogtatják szárnyukat

Az emlék és a képzelet.

Az emlék vén, fakó veréb,

Morzsányi mult után kapar,

A képzelet szűz sasszemét

Kinyomta a nagy zivatar.

Nem érzem ősi múltamat

S nem látom ifjuló jövőm

A percnyi tonnasúly alatt

Vergődöm gyáván, felnyögőn.

Szolgám nem vár a ház körül,

Hogy a csengőmet megnyomom,

Még a gyilkos sem könyörül

Irgalmatlan magányomon.

A szikra zúg a téren át

Nyergében ül a hír, a hang,

A gép a fellegekbe vág

S eléri a határtalant.

A tenger kétfelé szakad

Az óceánjáró farán;

Kint van vonzás és kapcsolat,

Csak bennem van nagy, mély magány.

Emberhez nem köt gondolat,

Asszonyhoz nem hajt érzelem,

Királyhoz nem húz hódolat,

Halálhoz nem fűz félelem.

Ágyamban testem nem pihen,

Nem ingerel a jó ebéd,

Imádkoznék, én istenem,

De tudom, hogy nem értenéd.

Tartalom

Kezdőoldal

A MEK EGYESÜLET TÁMOGATÁSA

ÉGI HULLA

ROSSZ AZ ÚT

EGY SZÓ, MIT EGYSZER ÉJJEL

MEGVÉNÜLÜNK BIZONY

EMBERI ÜZENET

GONOSZ KOLDÚS DALA

UJ HIEROGLIFÁK

I.

II.

III.

VADVIZEK

HAJNALI KOCSIÚT

KI MONDJA MEG?

ELMEGYEK, ELMEGYEK

PALMARUM

PAUPER IMMORTALIS

KIS KARÁCSONY

I.

II.

III.

BÚGÓ HÍVÁSOM

VERS

TÜKÖR

ISTEN JOBBÁGYA

A FÁK

ÉRIK A GYÜMÖLCS

A VÖLGY

HOLDKÓROS

NYÁRI VIHAR A LAINZI VADASKERTBEN

A SZERELEM NAGYITÓ ÜVEGÉN

KÉS

A NYÁRI VERS

NEVEZZ MEGINT NEVEMMEL

MINT LÓDOBAJTÓL A ZSIVÁNY

HOSSZÚ ÚT

TIZENHATÉVES LÁNY

KÍGYÓMARÁS

FÖLDI BOSZORKÁNYOK

AZ UTOLSÓ

A KÖLTŐ

NAPTÁRAM DECEMBERT MUTAT